УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №274/873/17 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.81 КК Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 липня 2017 року Апеляційний суд Житомирської області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря с/з ОСОБА_5
за участю: прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі судове провадження №274/873/17 за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_8 та діючого в його інтересах адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24 квітня 2017 року про відмову у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_9 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого
1976 року народження,
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну, та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його клопотання. Наголошує на тому, що оскільки засуджений ОСОБА_8 , не був доставлений до залу суду, а заяви про розгляд клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання без його участі, або його участі в режимі відео конференції - не надходило, факт проведення такого судового розгляду без особистої присутності - ОСОБА_8 , в залі судового засідання - є доказом істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, як і перебої транслювання судового засідання, та не належний рівень технічного забезпечення під час відеоконференц зв`язку. Звертає увагу на те, що судом першої інстанції без належної оцінки залишено обставини підтверджуючі сумлінну поведінку та чесне ставлення до праці ОСОБА_8 , які сприяли його переводу до ДУ «БВК №70» з установи з більш суворим режимом утримання, оскільки матеріали справи на предмет роботи останнього в попередньому місці відбування покарання судом не досліджувалось. Судом не було надано належної оцінки доказам наявним в матеріалах особової справи засудженого ОСОБА_8 , а саме факту працевлаштування останнього за попереднім місцем утримання. В судовому засідання фактично було встановлено те, що питання працевлаштування та ініціювання питання працевлаштування з боку засуджених в ДУ «БВК №70» - жодним чином не документується, та письмово не відображається, а отже - довести прагнення ОСОБА_8 - отримати роботу, щоб в подальшому шляхом сумлінного ставлення до неї - виправитись не можливо. Звертає увагу на те, що на момент подання клопотання ОСОБА_8 вже відбув понад 3/4 строку призначеного покарання, за період відбування якого стягнень не має, дотримується встановлених правил поведінки та розпорядку дня, 31.05.2016 р. ОСОБА_8 , було застосовано заміну режиму утримання з застосуванням ст.101 КВК України, що характеризує його з позитивної сторони. Крім того, хоча ОСОБА_8 , офіційно не працевлаштований, але виконує роботу, до якої ставиться сумлінно, добросовісно, бере участь в роботах по благоустрою приміщень та території установи, на заходи виховного та профілактичного впливу реагує правильно. Засуджений вину в скоєному злочині визнає повністю, розкаюється у вчиненому, установленого режиму дотримується повністю і такого не порушує, не має конфліктів з іншими засудженими, сповідує сімейні цінності та такими дорожить. Вважає, що маючи літню тяжко хвору матір, маленьку доньку та дружину, які існують в злиднях, ОСОБА_8 , сильно вмотивований для створення матеріальних благ своїм рідним.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 також просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну, та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання його захисника. При цьому, посилається на те, що судом першої інстанції належно не оцінені дані, що містяться в його характеристиці, яка була дана за місцем його попереднього ув`язнення, у тому числі і відсутність з його боку жодних порушень режиму утримання, участь у програмах виховного впливу, тощо. Звертає увагу і на те, що повністю визнає свою вину. Суд залишив поза увагою ту обставину, що він неодноразово звертався до представника адміністрації ДУ «БВК №70» - ОСОБА_10 з проханнями надати можливість навчання з метою подальшого працевлаштування, однак отримував відмову. Має постійне місце проживання, гарантоване місце роботи, на утриманні має малолітню дочку та мати-пенсіонерку, яка потребує лікування.
Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24 квітня 2017 року, відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_9 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_8 за безпідставністю.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення захисника, яка просила задовольнити апеляційні скарги, доводи прокурора, яка просила увалу суду залишити без зміни, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, а також ухвалу суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
З ухвали вбачається, що приймаючи рішення про відмову в задоволенні клопотання захисника засудженого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 про умовно-дострокове звільнення, суд діяв у відповідності до положень ст.81 КК України та ст.539 КПК України, відповідним чином мотивувавши свої висновки.
Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 засуджений 29.07.2011 року Апеляційним судом Київської області за ст.115 ч.2 п.п. 6, 11, 12 КК України на 14 років позбавлення волі з конфіскацією майна.
Ухвалою Сокирянського районного суду від 29.01.2016 зараховано строк попереднього ув`язнення в строк покарання період з 15.07.2009 по 11.12.2012, згідно ст.72 ч.5 КК України.
Початок строку - 15.07.2009, закінчення строку - 15.02.2020. Відбув ? строку покарання - 17.08.2016.
Згідно характеристики начальника ДУ «Бердичівська виправна колонія №70» ОСОБА_11 з 22.09.2016 відбуває покарання в Державній установі «Бердичівська виправна колонія (№70)». Згідно вироку суду провину в скоєному злочині не визнав. За час відбування покарання характеризується посередньо, дотримується правил, які визначають порядок і умови відбування покарання під контролем адміністрації установи. Заохочень не має. На заходи профілактико-виховного характеру реагує посередньо, не завжди робить для себе належні висновки. В середовищі засуджених вживається посередньо, конфліктів із засудженими намагається уникати. Стосунки підтримує з засудженими різної спрямованості. У відношенні до представників адміністрації в спілкуванні не відвертий, скритний. Бажання працювати на виробництві установи та приймати участь в суспільно-корисній праці не виявляє. Участі у реалізації програм диференційованого виховного впливу не приймає. Спальне місце та санітарний стан в приліжковій тумбочці утримує в належному порядку переважно під контролем адміністрації установи. На заходи профілактико-виховного характеру реагує посередньо, не завжди робить для себе належні висновки. Соціально-корисні зв`язки підтримує з рідними та близькими шляхом телефонних розмов.
Статтею 130 КВК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання визначено як один з видів заохочення для осіб, засуджених до позбавлення волі. Правом застосування заходів заохочення до засуджених, згідно ст.135 ч.1 КВК України, користуються начальник колонії, а також його прямі начальники.
Порядок дострокового звільнення від відбування покарання встановлено статтею 154 КВК України. Відповідно до даного порядку, стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81, 82 КК України може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань надсилає подання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством.
З матеріалів провадження вбачається, що за увесь час відбування покарання засуджений заохочень не мав, характеризується посередньо, правил, які визначають порядок і умови відбування покарання дотримується під контролем адміністрації установи, бажання працювати на виробництві установи та приймати участь в суспільно-корисній праці не виявляє, участі у програмах диференційованого впливу не приймає.
Вищенаведене дозволяє зробити висновок, що за час відбування покарання засуджений ОСОБА_8 своє виправлення в достатній мірі не довів. Тому, апеляційний суд погоджується з рішенням місцевого суду.
Відповідно до положень ст.81 КК України, до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Висновки суду першої інстанції про те, що засуджений ОСОБА_8 за час відбування покарання не довів своє виправлення, відповідають фактичним обставинам справи, які встановлено з урахуванням усіх об`єктивних і суб`єктивних факторів, що взяті до уваги при з`ясуванні особи засудженого, та ґрунтуються на сукупності ретельно досліджених, належним чином проаналізованих, оцінених та докладно наведених в ухвалі доказах.
Крім того, суд першої інстанції розглянув справу з дотриманням вимог ст.ст.537-539 КПК України. В судовому засіданні брали участь адвокат ОСОБА_9 та шляхом відеоконференцзвязку приймав участь і засуджений ОСОБА_8 . Будь-яких клопотань про безпосередню присутність в залі судового засідання засудженого ОСОБА_8 заявлено не було. У зв`язку з цим, апеляційні доводи адвоката ОСОБА_9 про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є необґрунтованими.
З урахуванням викладеного, Апеляційний суд підстав для скасування ухвали Бердичівського міськрайонного суду від 24.04.2017 року щодо ОСОБА_8 не вбачає.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та діючого в його інтересах адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24 квітня 2017 року відносно засудженого ОСОБА_8 без змін.
Ухвала апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.
Судді :