Ухвала іменем україни 15 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі за участю прокурора захисника засудженогоОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7
розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене

до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000284

від 13 лютого 2016 року, за касаційною скаргою засудженого

ОСОБА_7 на вирок Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 22 серпня 2016 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

м. Львова, жителя АДРЕСА_1 , неодноразово засудженого, останнього разу за вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27 січня 2011 року за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70 цього ж Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці, відповідно до ухвали Селидівського міського суду Донецької області від 11 червня 2014 року звільненого від покарання на підставі ст. 7 ЗУ «Про амністію в 2014 році».

За вказаним вироком, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду, ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він у лютому 2016 року у м. Добропіллі Донецької області з автомобілів таємно викрадав чуже майно, а саме:

- 12 лютого приблизно о 22.55 год. з автомобіля «Opel» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), який знаходився на вул. Ремінного, відеореєстратор та автомагнітолу, завдавши ОСОБА_8 матеріальної шкоди у розмірі 2 713,18 грн;
- цього ж дня приблизно о 23.00 год. з автомобіля «ВАЗ 2105» (державний номерний знак НОМЕР_2 ), який знаходився на

вул. Шевченка, відеореєстратор та автомагнітолу, завдавши

ОСОБА_9 матеріальної шкоди у розмірі 1647,25 грн;

- цього ж дня приблизно о 23.25 год. з автомобіля «ВАЗ 21061» (державний номерний знак НОМЕР_3 ), який знаходився на

вул. Першотравневій, відеореєстратор з картою пам`яті, автомагнітолу, завдавши ОСОБА_10 матеріальної шкоди у розмірі 675,19 грн;

- 27 лютого приблизно о 01.30 год. з автомобіля «Джилі СК2» (державний номерний знак НОМЕР_4 ), який знаходився біля будинку

№ 31 в м-ні Молодіжному, відеореєстратор, завдавши ОСОБА_11 матеріальної шкоди у розмірі 286,65 грн;

- цього ж дня приблизно о 01.50 год. з автомобіля «ВАЗ 2104» (державний номерний знак НОМЕР_5 ), який знаходився біля будинку

№ 36 в м-ні Молодіжному, більярдний кий в комплекті з тубусом, рукавичкою, крейдами, двома накладками на кий, завдавши

ОСОБА_12 матеріальної шкоди у розмірі 2149,25 грн;

- цього ж дня приблизно о 02.00 год. з автомобіля «ВАЗ 21061» (державний номерний знак НОМЕР_3 ), який знаходився біля будинку

АДРЕСА_2 , акумулятор, завдавши ОСОБА_10 матеріальної шкоди у розмірі 635 грн;

Виходячи зі змісту касаційної скарги засуджений просить змінити оскаржувані судові рішення та застосувати до нього положення ст. 69 КК України, пом`якшивши призначене йому покарання. Крім того, засуджений стверджує про порушення його права на захист під час судового розгляду провадження за його обвинуваченням.
Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого та його захисника, які підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який заперечив проти задоволення касаційної скарги та вважав оскаржувані судові рішення законними та обгрунтованими, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Так, відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Висновок суду про доведеність своєї винуватості та правильність кваліфікації своїх дій за ч. 2 ст. 185 КК України засуджений ОСОБА_7 у касаційній скарзі не оспорює.
Як видно з касаційної скарги засуджений наполягає на тому, що в ході судового розгляду було порушено його право на захист. Згідно з його твердженнями таке порушення полягало у тому, що йому не вручили пам`ятки про його процесуальні права та обов`язки, а також, незважаючи на його вимогу, не надали йому захисника.
Разом з тим такі твердження виявилися безпідставними та спростовуються матеріалами провадження.
Зокрема, матеріали провадження містять розписки засудженого про те, що він отримав відповідні пам`ятки про права та обов`язки, передбачені Кримінальним процесуальним кодексом 27 квітня та 03 червня 2016 року (а. п. 50, 90), чим спростовуються твердження ОСОБА_7 про зворотнє.
Також, неспроможними виявилися і доводи ОСОБА_7 про те, що, незважаючи на його клопотання, суд не надав йому захисника, оскільки матеріали провадження не містять жодних доказів про те, що останнім такі клопотання заявлялись.
Крім того, у результаті прослуховування аудіозапису судового засідання від 03 червня 2016 року було встановлено, що перед безпосереднім початком судового розгляду головуючий суддя встановлював позицію засудженого щодо проведення такого за відсутності захисника, а також детально роз`яснив, що у нього є право на безоплатну правову допомогу, однак засуджений повідомив, що не бажає мати захисника.
Що стосується зазначених доводів в частині ненадання

ОСОБА_7 захисника під час апеляційного розгляду, то вони також є неспроможними, з огляду на таке.
Як видно з матеріалів провадження апеляційний розгляд проводився за апеляційною скаргою засудженого, у якій він не висловлював бажання бути присутнім під час його проведення чи бажання мати захисника, у зв`язку з чим апеляційний розгляд було проведено за його відсутності. При цьому матеріали провадження не містять жодних заяв засудженого, які б він надсилав до суду під час апеляційного провадження, щодо забезпечення його права на захист шляхом надання йому захисника.
Таким чином, з огляду на наведене, колегія суддів не вбачає підстав для висновку про те, що право засудженого на захист під час судового розгляду в суді першої чи апеляційної інстанції було порушено.
Доводи засудженого про невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі унаслідок суворості та необхідність застосування до нього положень ст. 69 КК України також виявились необгрунтованими.
Як убачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції, обираючи вид та міру покарання, яке необхідно призначити

ОСОБА_7 за вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, урахував тяжкість вчиненого ним протиправного діяння, кількість злочинних епізодів, їх наслідки, дані, що характеризують особу винного, обставини, що пом`якшують його покарання та відсутність таких, які б його обтяжували.

Зокрема, суд узяв до уваги, що ОСОБА_7 є особою, яка неодноразово притягувалася до кримінальної відповідальності, у тому числі за злочини проти власності, нові протиправні діяння вчинив, маючи не зняту та непогашену судимість, на обліках у лікарів нарколога чи психіатра не перебуває.

Обставинами, що пом`якшують покарання засудженого, суд визнав щире каяття, дачу ним правдивих показань та сприяння розкриттю злочину.

На підставі наведених даних у їх сукупності, районний суд призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі у межах санкції частини інкримінованої йому статті.

У подальшому суд апеляційної інстанції, розглянувши доводи ОСОБА_7 про необхідність застосування до нього ст. 69 КК України, визнав законними та справедливими вид та міру покарання, призначеним районним судом.

З урахуванням конкретних обставин вчинення протиправного діяння, кількості його епізодів, обставин, що негативно характеризують особу засудженого, колегія суддів дійшла висновку про те, що призначення останньому покарання у виді позбавлення волі у межах санкції частини інкримінованої йому статті є законним та справедливим, а підстави для застосування ст. 69 КК України, навіть з урахуванням доводів

ОСОБА_7 про наявність у нього хворих батьків похилого віку, відсутні, оскільки зазначена обставина не може вважатися такою, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.

Таким чином, з огляду на наведене підстав для задоволення касаційної скарги немає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, в межах касаційного розгляду, в матеріалах провадження не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок Добропільського міськрайонного суду Донецької області

від 23 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 22 серпня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення

й оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________ ОСОБА_1 __________________ ОСОБА_2 _________________ ОСОБА_3