Номер провадження: 11-кп/785/168/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01.03.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2016 року у кримінальному провадженні №0002529, яким
ОСОБА_7 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Одеса, українець, громадянин України, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимий, останній раз вироком Приморського районного суду м. Одеси від 12.02.2014 року за ч.2 ст.185 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі статей 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на три роки,
обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,
ВСТАНОВИВ:
Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2016 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання приєднано частково невідбуте покарання за попереднім вироком Приморського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2014 року у виді 1 (одного) місяця позбавлення волі та призначено остаточне покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі. Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду 04 квітня 2016 року, приблизно о 12 годині 30 хвилин, ОСОБА_8 , перебуваючи на ринку «Привоз», а саме на вул.Привозній в м.Одесі, повторно, маючи умисел на таємне заволодіння чужим майном, будучи впевненим, що за його діями ніхто не спостерігає та, скориставшись відволіканням ОСОБА_9 під час розрахунку за продукти, таємно, з корисливих мотивів, викрав її майно, а саме: мобільний телефон марки «Meizu» модель «M1 Note», вартістю 3500 гривень, у якому знаходилась сім-карта «Lifecell» вартістю 25 грн., а також силіконовий чохол до вказаного телефону вартістю 70 гривень, спричинивши потерпілій матеріальний збиток на загальну суму 3595 грн.

Не погодившись з вироком суду обвинувачений ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій він не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію своїх дій, просить призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що він є ВІЛ-інфікованою особою, і в умовах ізоляції від суспільства не зможе отримувати необхідну терапію для підтримання задовільного стану свого здоров`я.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, з заявою про відкладення судового розгляду до суду не звертався.

Разом з тим, відповідно до ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

З огляду на положення вказаної норми права апеляційний суд вважає за можливе здійснити судовий розгляд апеляційної скарги ОСОБА_7 за відсутності обвинуваченого.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та просила залишити вирок суду стосовно нього без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В ході судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, у зв`язку з чим, суд обґрунтовано, в порядку ч.3 ст.349 КПК України обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням доказів, які характеризують його особу, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються.

Порушень під час судового розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК України судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, апеляційний суд вважає доведеною вину ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а дії його правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч.2 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Разом з тим, відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд при призначенні ОСОБА_7 покарання, відповідно до ст.65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання", врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу обвинуваченого, в якості обставин, що пом`якшують покарання врахував, щире каяття обвинуваченого, тяжкий стан його здоров`я, та відсутність з боку потерпілої будь-яких матеріальних претензій. Обставин, які б обтяжували провину ОСОБА_7 судом першої інстанції не встановлено.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про необхідність призначення йому більш м`якого покарання не пов`язаного з позбавленням волі, оскільки обвинувачений вже неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, проте належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та вчинив новий злочин в період випробувального терміну.

Вказані обставини негативного характеризують особу ОСОБА_7 і свідчать про його підвищену суспільну небезпеку та явне небажання вести законослухняний спосіб життя, а тому, на думку апеляційного суду, його виправлення і перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Крім того, Пленум Верховного Суду в абзаці 4 п.10 вищезгаданої постанови №7 від 24.10.2003 року зазначив, що «…у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі статті 71 КК України. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим».

За таких обставин, оскільки ОСОБА_7 вчинив новий злочин в період іспитового строку, апеляційний суд позбавлений законних підстав повторно звільнити обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_7 стосовно важкого стану його здоров`я апеляційний суд вважає зазначити про таке.

Згідно з ч.2 ст.84 КК України, особа, яка після вчинення злочину або постановлення високу захворіла на іншу тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання, може бути звільнена від покарання або від подальшого його відбування. При вирішенні цього питання суд враховує тяжкість вчиненого злочину, характер захворювання, особу засудженого та інші обставини справи.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 «Про практику застосування судами законодавства про звільнення від відбуття покарання засуджених, які захворіли на тяжку хворобу» від 28.09.1973 року звільнення від відбуття покарання через хворобу з місць позбавлення волі може бути застосоване судом до тих засуджених, які захворіли під час відбуття покарання і ця хвороба перешкоджає відбувати покарання, тобто у випадках, коли дальше утримання в місцях позбавлення волі загрожує їх життю або може призвести до серйозного погіршення здоров`я чи інших тяжких наслідків.

Відповідно до наказу МОЗ України № 1348/5/572 «Про затвердження Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі» від 15 серпня 2014 року, питання про звільнення засуджених від відбування покарання за хворобою вирішуються на стадії виконання вироків на підставі акту огляду медико-соціальної експертної комісії (МСЕК).

На підставі викладено апеляційний суд зазначає, що питання про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання за хворобою, відповідно до ст.537 КПК України в подальшому може бути вирішено судом під час виконання вироку відносно нього.

Враховуючи викладені обставини апеляційний суд вважає апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, в зв`язку з чим відсутні підстави для його скасування або зміни.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 25 жовтня 2016 року, яким ОСОБА_7 засуджений за ч.2 ст.185 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4