Справа № 487/4079/15-к 17.02.2017

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 лютого 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Миколаївської області ОСОБА_5 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 листопада 2016 року у відношенні
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луганська, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , не маючого постійного місця проживання в м. Миколаєві, останнє місце проживання АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 24.10.1997 р. Жовтневим районним судом м. Луганська за ч. 3 ст.140, 17, ч.3 ст.140 КК України 1960 р. до 3 років 6 місяців, з іспитовим строком 3 роки на підставі ст.45 КК України 1960 р.;
- 18.06.1998 р. Ленінським районним судом м. Луганська за ч.3ст.140; ст.17,ч.3ст.140 КК України, з застосуванням ст.ст.42,43 КК України 1960 р. до 4 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений 23.08.2000 р. умовно-достроково на 1рік 9 місяців 5днів;
- 26.11.2001 р. Київським районним судом м. Донецька за ч.2 ст.142, ч.2ст.141, ст.ст. 42, 43 КК України 1960 р. до 5 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений 02.07.2005 р. умовно-достроково на 1 рік 3 місяці 13 днів;
- 28.04.2009 р. Артемівським районним судом м. Луганська за ч. 1 ст. 309 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі, звільнений 28.10.2009 р. по відбуттю строку покарання;
- 24.01.2012р. Ленінським районним судом м. Луганськ за ч.ч. 2,3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, звільнений 24.12.2013 р. умовно-достроково на 8 місяців 16 днів;
- 12.05.2015 р. Заводським районним судом м. Миколаєва за ч.2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки;
24.03.2016 р. Корабельним районним судом м. Миколаєва за ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України із застосуванням ч.4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 185, ч.2 ст.15, ч.2 ст. 185 КК України,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Миколаєва, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_4 , судимої:
- 12.05.2015 р. Заводським районним судом м. Миколаєва за ч.2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік;
- обвинуваченої у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_8
обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
захисники ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком Заводського районного суду Миколаївської області від 07 листопада 2016 року ОСОБА_6 засуджений:
- за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців;

- за ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі ч. ч. 1, 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за даним вироком та попередніми вироками Заводського районного суду м. Миколаєва від 12.05.2015 р. та Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24.03.2016 р., більш суворим, призначеним за даним вироком, визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців.

Постановлено строк відбування покарання ОСОБА_6 обчислювати з 12.05.2015 року.

ОСОБА_7 засуджена:
- за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки;

- за ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців.

На підставі ч.ч.1, 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за даним вироком та за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 12.05.2015 р., більш суворим, призначеного за даним вироком, визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнена від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 рік.

На підставі ст. 76 КК України на ОСОБА_7 покладені обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації у кримінально-виконавчу інспекцію.

Постановлено стягнути:

- з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 солідарно на користь філіалу «Миколаївський» ПП «Таврія Плюс» на відшкодування майнової шкоди 378 грн 30 к.;

- з ОСОБА_6 на користь філіалу «Миколаївський» ПП «Таврія Плюс» на відшкодування майнової шкоди 943грн 76 к.;

- з ОСОБА_7 на користь філіалу «Миколаївський» ПП «Таврія Плюс» на відшкодування майнової шкоди 130 грн 12 к.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Прокурор просить вирок скасувати в частині призначення покарання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за сукупністю злочинів, а також в частині покладення на ОСОБА_7 обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Просить ухвалити у цій частині новий вирок, яким:

визнати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців, за ч. 2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань за цим вироком та вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24.03.2016 р. остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_6 у строк покарання зарахувати строк попереднього ув`язнення;

визнати ОСОБА_7 засудженою за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, за ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань за цим вироком та вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 12.05.2015 р. остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки.

На підставі п.п. 1, 2 ч.1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

На підставі п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України додатково покласти на ОСОБА_7 обов`язок: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Прокурор зазначає, що вирок підлягає скасуванню в частині призначення обвинуваченим покарання за сукупністю злочинів з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильного застосування вимог ст. 70 КК України, що потягло за собою невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених, а також у відношенні ОСОБА_7 неправильного застосування вимог ст. 76 КК України.

Зазначає, що суд першої інстанції, призначивши кожному з обвинувачених покарання за ч.2 ст. 185 КК України та ч.2 ст. 15 ч.2 ст. 185 КК України, в порушення вимог ч. 1 ст. 70 КК України не визначив остаточне покарання за сукупністю злочинів. Суд першої інстанції зазначив про одночасне призначення покарання за ч.1 та ч.4 ст. 70 КК України, що є неправильним та не відповідає вимогам закону України про кримінальну відповідальність.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_6 був засуджений вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24.03.2016 р. за ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України, і за цим вироком, на підставі ч.4 ст. 70 КК України, призначене покарання поглинене більш суворим покаранням, яке призначено за вироком Заводського районного суду м.Миколаєва від 12.05.2015 р. Однак, суд першої інстанції безпідставно призначив покарання за сукупністю злочинів із зарахуванням покарання за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 12.05.2015 р.

Крім того, апелянт вважає, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосовано ст. 76 КК України в редакції, що втратила чинність. На думку апелянта, суд мав застосувати ст. 76 КК України в редакції Закону України № 1492-VIII від 07.09.2016 р., однак цього не зробив.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
21 квітня 2015 року, приблизно о 15.11 год., ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , знаходячись в приміщенні супермаркету "Таврія-В", який розташований по вул. Мала Морська 108/5 в м. Миколаєві, діючи за попередньою змовою, таємно викрали банку ікри вагою 300 г, вартістю 378 грн 30 к., яка належить ПП «Таврія Плюс». ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з місця вчинення злочину зникли, розпорядившись викраденим на власний розсуд.
23 квітня 2015 року, приблизно о 15 год., ОСОБА_6 , знаходячись в приміщенні супермаркету «Таврія-В» по вул. Мала Морська, 108/5 в м.Миколаєві, таємно, повторно викрала крем марки «Лореаль» та марки «Нівея», крем для обличчя марки «Лореаль», на загальну суму 943 грн 76 к. ОСОБА_6 , утримуючи викрадене майно при собі, з місця вчинення злочину зникла.
23 квітня 2015 року, приблизно о 15 год., ОСОБА_7 , знаходячись в приміщенні супермаркету "Таврія-В" по вул. Мала Морська 108/5 в м. Миколаєві, таємно викрала жіночі колготи вартістю 130 грн 12 к. З місця вчинення злочину зникла, викраденим розпорядилась на власний розсуд.
25 квітня 2015 року, приблизно о 16 год., ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні супермаркету «Таврія-В» по вул. Мала Морська 108/5 в м. Миколаєві, діючи за попередньою змовою, реалізуючи злочинний намір, направлений на таємне викрадення чужого майна, вчинили злочин за наступних обставин.
ОСОБА_6 , скориставшись тимчасовою відсутністю уваги з боку персоналу супермаркету та інших осіб, взяв з торгової полиці дві банки ікри, яку переклав на торгову полицю іншого відділу. ОСОБА_7 , слідуючи за ОСОБА_6 , підійшла до торгової полиці, де останній залишив банки ікри, та, скориставшись відсутністю уваги з боку персоналу супермаркету та сторонніх осіб, повторно таємно викрала дві банки ікри червоної загальною вартістю 756 грн. 60 к., яка належить ПП «Таврія Плюс». Після чого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , утримуючи викрадене майно при собі, з місця вчинення кримінального правопорушення намагались зникнути, але були затримані охороною супермаркету.

Судом першої інстанції ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожен, визнані винними:
- у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненій повторно, за попередньою змовою групою осіб, та їх дії кваліфіковані за ч.2 ст. 185 КК України;
- у замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, та їх дії кваліфіковані за ч.2 ст.15, ч.2 ст. 185 КК України.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, прокурора на підтримку апеляційної скарги, заперечення обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також їх захисників, які просили вирок залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційній суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчинені злочинів при обставинах, встановлених судом, є правильними, та їх дії вірно кваліфіковані за ч.2 ст. 185 та ст.15, ч.2 ст. 185 КК України. В цій частині апелянтом вирок не оскаржується.

Покарання ОСОБА_6 за ч.2 ст. 185, ст.15, ч.2 ст. 185 КК України призначено відповідно до вимог ст. 65 КК України, і в цій частині вирок теж не оскаржується.

Як вбачається з мотивувальної частини поданої апеляційної скарги, вироку суду у відношенні ОСОБА_7 в частині призначення покарання за ч.2 ст. 185 та ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України теж не оскаржується. Між тим, в резолютивній частині, прокурор висловив вимогу про призначення ОСОБА_7 менш суворого покарання за ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України, а саме: у виді позбавлення волі строком на 2 роки, хоча судом першої інстанції призначено за цією статтею покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців позбавлення волі.

З огляду на ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_7 злочинів середньої тяжкості, даних про її особу, яка характеризується задовільно, раніше не судима, її щирого каяття, яке враховано як обставина, що пом`якшує покарання, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання відповідно до вимог ст. ст. 65, 66 КК України, та в межах санкції ч.2 ст. 185 КК України. Будь-яких мотивів для призначення ОСОБА_7 за розміром менш суворого покарання за ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України, прокурор не навів. В той же час, в апеляційній скарзі прокурор ставить питання про ухвалення нового вироку, тобто погіршення становища обвинуваченої. За таких обставин, відсутні підстави для призначення ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України у виді 2 років позбавлення волі, про що зазначено в резолютивній частині апеляційної скарги прокурора.

Отже, в цій частині вимоги прокурора задоволенню не підлягають.

Разом з тим, є обґрунтованою апеляційна скарга прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції вимог ч.1 та ч.4 ст. 70 КК України при призначенні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожному, покарання за сукупністю злочинів.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 70 КК України, при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Цих вимог закону судом першої інстанції не дотримано.

Призначивши кожному з обвинувачених покарання за ч.2 ст. 185 КК України та ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, суд першої інстанції у порушення вимог ч. 1 ст. 70 КК України не визначив остаточне покарання за сукупністю злочинів.

Не дотримано судом першої інстанції також вимог ч. 4 ст. 70 КК України, якою передбачено, що за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку.

Як вбачається з вироку, остаточне покарання судом одночасно призначено з застосуванням вимог ч. 1 та ч. 4 ст. 70 КК України, що не відповідає вимогам закону.

Крім того, остаточне покарання ОСОБА_6 на підставі ч. 4 ст. 70 КК України визначено за сукупністю злочинів, за які він засуджений за даним вироком та за вироками Заводського районного суду м. Миколаєва від 12.05.2015 р. та Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24.03.2016 р.

Приймаючи таке рішення, суд першої інстанції не звернув уваги, що за вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24.03.2016 р. остаточне покарання було призначено відповідно до вимог ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів за вказаним вироком та за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 12.05.2015 р.

Тому, остаточне покарання ОСОБА_6 полягало призначенню за сукупністю злочинів за оскаржуваним вироком та злочинів, за які він засуджений за попереднім вироком від 24.03.2016 р.

Отже, судом першої інстанції допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильне застосування вимог ч.1 ст. 70 та ч.4 ст. 70 КК України при призначенні покарання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожному.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, і через нетривалий проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі знову вчинив умисні корисливі злочини, за які він засуджений за вироками від 12.05.2015 р. та від 24.03.2016 р.

Враховуючи ці дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апелянта про застосування при визначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів на підставі ч.4 ст. 70 КК України принципу часткового складання покарань за даним вироком та за попереднім вироком.

Хоча ОСОБА_7 раніше не судима та висловила щире каяття, однак 10.02.2015 р. вчинила крадіжку чужого майна, за яку засуджена вироком від 12.05.2015 р., та аналогічним способом вчинила крадіжки 21.04.2015 р., 23.04.2015 р., а 23.04.2015 р. - замах на крадіжку. Враховуючи кількість вчинених злочинів, апеляційний суд вважає за необхідне застосувати при визначенні ОСОБА_7 остаточного покарання на підставі ч.4 ст. 70 КК України принципу часткового складання покарань, про що просить апелянт.

Оскільки при призначенні покарання судом першої інстанції допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність через незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, з цих підстав вирок підлягає скасуванню в частині призначення остаточного покарання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відповідно до вимог ч.1 ст. 70 КК України та ч. 4 ст. 70 КК України, з ухваленням нового вироку відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407, п. 4 ч.1 ст. 409, п.1 ч. 1 ст. 413 КПК України.

Тому, в цій частині апеляційна скарга прокурора є обґрунтованою.

Щодо апеляційних вимог прокурора стосовно неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при покладенні на обвинувачену ОСОБА_7 обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, то ці вимоги є частково обґрунтованими, з огляду на наступне.

Звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд поклав на неї обов`язки, передбачені п.п. 2, 3, 4 ч.1 ст. 76 КК України в редакції Закону України № 1254-VI від 14.04.2009 р., яка була чинною на час вчинення нею злочинів (в період з 21.04.2015 р. 25.04.2015 р.), а саме:

не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації у кримінально-виконавчу інспекцію.

Ці висновки суду є частково вірними, з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.1 ст. 76 КК України (в редакції Закону України № 1492-VIII від 07.09.2016) у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Також, згідно ч.2 ст. 76 КК України (в редакції Закону України № 1492-VIII від 07.09.2016) на осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, суд може додатково покласти певні обов`язки, які перелічені в п.п. 1-6.

Вказані зміни до законодавства набули чинності 08.10.2016 р.

Аналіз положень нової редакції ст. 76 КК України свідчить, що вона суттєво відрізняється від редакції від 14.04.2009 р., згідно з якою, у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може покласти на засудженого обов`язки, перелічені в п.п. 1-5 ст. 76 КК України.

Між тим, стаття 76 КК України в новій редакції передбачає, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням, суд покладає на засудженого два обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації та повідомляти про зміну місця проживання, роботи або навчання, а всі інші, зазначені в ч. 2 ст. 76 КК України обов`язки, суд може покласти додатково.

Таким чином, діюча редакція ст. 76 КК України погіршує становище обвинуваченого, а, у відповідності до положень ст. 5 КК України, Закон про кримінальну відповідальність, що посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що ОСОБА_7 вчинила злочини в період з 21.04.2015 р. 25.04.2015 р., тобто до набрання законної сили ст. 76 КК України в редакції від 07.09.2016 р.

Отже, положення ст. 76 КК України в діючий редакції не можуть бути застосовані, оскільки погіршують становище обвинуваченої ОСОБА_7 .

Тому, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, поклавши на обвинувачену обов`язки, передбачені п. п. 2,3,4 ч.1 ст. 76 КК України (в редакції від 14.04.2009 р.)

Ці обов`язки є аналогічними тим, що передбачені п. п. 1, 2 ч.1 ст. 76 КК України та п.2 ч.2 ст. 76 КК України (в редакції від 07.09.2016 р.), згідно яким на засуджену особу покладаються обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, а також суд додатково може покласти обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом пробації.
Разом з тим, покладаючи на обвинувачену обов`язки, передбачені п.2,3,4 ч.1 ст. 76 КК України (в редакції від 14.04.2009 р.), суд першої інстанції не звернув уваги, що на день ухвалення вироку контроль за поведінкою засуджених, звільнених від відбування покарання з випробуванням, здійснюється уповноваженим органом з питань пробації, а не кримінально-виконавчою інспекцією.

Тому, є частково слушними доводи прокурора про неправильне застосування вимог ст. 76 КК України, оскільки судом першої інстанції невірно зазначений орган, який повинен здійснювати нагляд за обвинуваченою ОСОБА_7 , яка звільнене на від відбування покарання з випробуванням.

З огляду на наведене, в частині покладення обов`язків, передбачених п.п. 2-4 ч.1 ст. 76 КК України (в редакції Закону України № 1254-VI від 14.04.2009), слід зазначити про зміну органу по здійсненню нагляду за засудженою, звільненою від відбування покарання з випробуванням, вказавши орган з питань пробації замість кримінально-виконавчої інспекції.

Крім того, судом першої інстанції ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК України звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік. Як слідує з мотивувальної частини апеляційної скарги, рішення суду в частині визначення терміну іспитового строку не оспорюється, оскільки апелянт не навів жодних заперечень з цього приводу. Разом з тим, в резолютивній частині прокурор зазначив про застосування такого звільнення терміном на 3 роки. Однак підстав для збільшення терміну іспитового строку апеляційний суд не вбачає, з огляду на дані про особу винної, яка раніше не судима, вперше вчинила злочин середньої тяжкості та висловила щире каяття у вчиненому злочині.

З огляду на наведене, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 409, 413, 424,425, 532 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Миколаївської області ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 листопада 2016 року у відношенні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 скасувати в частині призначення покарання за сукупністю злочинів на підставі вимог ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України.

Ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_6 засудженим:

- за ч.2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців,

- за ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, передбачених ч.2 ст. 185, ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України за даним вироком та за ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України за вироком Корабельного районного суду м. Миколаєва від 24.03.2016 р., шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_6 у строк відбування призначеного покарання зарахувати строк попереднього ув`язнення з 12.05.2015 р. до 17.02.2017 р. включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вважати ОСОБА_7 засудженою:

- за ч.2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки,

- за ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, передбачених ч.2 ст. 185, ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України за даним вироком та за ч.2 ст. 185 КК України за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 12.05.2015 р., шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців.

На підставі ст. 75 КК України вважати ОСОБА_7 звільненою від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік, з покладенням на неї обов`язків, передбачених п.п. 2, 3, 4 ч.1 ст. 76 КК України в редакції Закону України № 1254-VI від 14.04.2009 р., з урахуванням змін, внесених Законом України № 1492-VIII від 07.09.2016 р., зазначивши про зміну органу по здійсненню нагляду за засудженою, звільненою від відбування покарання з випробуванням, вказавши орган з питань пробації замість кримінально-виконавчої інспекції, а саме: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу з питань пробації, повідомляти орган з питань пробації про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації у орган з питань пробації.

В іншій частині зазначений вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку в колегію суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, в той же строк, з дня отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3