Справа № 751/7172/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/276/2017
Категорія - ч. 2 ст. 125 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 березня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, які зареєстровані в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0000544 від 18 січня 2016 року, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09 грудня 2016 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець с. Башківці Шумського району, Тернопільської області, розлучений , пенсіонер, інвалід І групи загального захворювання, проживаючий та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09 грудня 2016 року обвинуваченого ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначено покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 96 грн. 48 коп. матеріальної шкоди, та 1000 грн. 00 коп. моральної шкоди.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 18.01.2016 року близько 09 год.00 хв., знаходячись за місцем свого постійного проживання по АДРЕСА_1 , на ґрунті особистих неприязних відносин, під час чергового конфлікту наніс своєму сину ОСОБА_9 удар по голові дерев`яною палицею, чим заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді забійної рани лобної ділянки голови, які згідно висновку експерта №49 від 20.01.2016 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Не погоджуючись з вироком суду захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок місцевого суду, та закрити провадження по справі.

Обґрунтовує свої апеляційні вимоги тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, зокрема не було взято до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, а ті, які викладені в судовому рішенні містять істотні суперечності. Так зокрема суд не взяв до уваги відсутності в матеріалах справи відомостей, внесених до ЄРДР про перекваліфікацію складу кримінального правопорушення з ч. 1 ст. 125 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України. Крім того, стороною обвинувачення було надано виправлену постанову, яка була залучена судом до справи, але даний доказ вважає недопустимим через порушення ч. 12 ст. 290 КПК України. Окрім цього, судом не було взято до уваги відсутність висновку дактилоскопічної експертизи, яка б підтвердила наявність відбитків пальців ОСОБА_7 на палиці, якою завдавались тілесні ушкодження. Крім того, при призначенні покарання належним чином не були враховані вимоги ст. 69, 65 КК України, зокрема те, що ОСОБА_7 є важко хворою людиною похилого віку, хворіє на ниркову недостатність, потребує постійного та систематичного проходження процедур гемодіалізу, являється інвалідом 1 групи, єдиним доходом є невелика пенсія. Також не було враховано як пом`якшуючу обставину того, що обвинувачений ОСОБА_7 розцінював поведінку потерпілого, як протиправну та таку від якої необхідно було оборонятися, а тому вважає за можливе призначити його підзахисному покарання у виді мінімального штрафу у розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Заслухавши доповідача, захисника ОСОБА_6 , яка підтримала подані апеляційні вимоги, потерпілого ОСОБА_9 , який заперечив проти апеляційних вимог захисника, думку прокурора, перевіривши матеріали та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновок суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, яким судом дана правильна юридична оцінка.

Так , кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 125 КК України настає за умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності.

Обов`язковою ознакою складу вказаного злочину є наявність вини особи у формі прямого чи непрямого умислу на спричинення потерпілому легких тілесних ушкоджень. Тобто особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати настання цих наслідків (непрямий умисел). При цьому питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, досліджених у суді першої інстанції доказів, обвинувачений ОСОБА_7 вину не визнав, та стверджував, що 18.01.2016 року близько 09 год. 00 хв. ніякого конфлікту між ним та сином не було, жодних ударів палицею по голові ОСОБА_9 він не наносив. Його сім`я відпочивала до обіду, а він в той день з кімнати не виходив. Близько 11 год. 00 хв. пішов у лікарню на процедуру діалізу та не бачив як приїжджала швидка.

Однак твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він не завдавав ударів своєму сину ОСОБА_9 спростовується показаннями потерпілого, відповідно до яких 18.01.2016 року біля 9 год. 00 хв. знаходився у ліжку та почувши сварку та крики про допомогу на кухні, де перебували мати, його цивільна дружина та ОСОБА_7 , який стояв з палицею та розмахував нею. Намагаючись заспокоїти останнього та наблизившись до нього, отримав удар по голові, від чого пішла кров. Дружина викликала швидку допомогу, яка доставила його в лікарню, де йому і було надано медичну допомогу. Потім він написав заяву в поліцію та повідомив про те, що такі конфлікти відбувались і раніше, але закінчувались мирно. Причини конфлікту, який відбувся того дня він не знає.

Свідок ОСОБА_10 під час розгляду справи в суді першої інстанції показала, що 18.01.2016 року ОСОБА_7 , який є її колишнім чоловіком, вдарив сина палицею по голові, після чого ОСОБА_11 викликала швидку допомогу, а вона телефонувала дільничному. Коли приїхала швидка допомога, то обвинувачений надав ОСОБА_12 та перекис водню. Після того, як сина забрали до лікарні, вона обвинуваченого закрила в квартирі, після чого працівники поліції відвезли його на освідування за адресою АДРЕСА_2 , а потім пішов на процедуру діалізу, та в той день додому не повертався. Вказала, що ОСОБА_7 постійно здійснює образи і погрози в їх сторону.

Вищевикладені показання свідка повністю узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_11 , яка показала, що 18.01.2016 року близько 09 год. 00 хв. вона разом з ОСОБА_10 перебувала на кухні. Обвинувачений зайшов до них та почав кричати, виражатися нецензурною лайкою в бік ОСОБА_10 та розмахувати палицею. На їх крик та поклики про допомогу прибіг потерпілий ОСОБА_9 та почав заспокоювати обвинуваченого, який вдарив по голові палицею потерпілого. Після даного інциденту вона викликала швидку допомогу, яка відвезла ОСОБА_9 до лікарні, де йому було надано медичну допомогу. Обвинувачений до приїзду карети швидкої допомоги намагався допомогти потерпілому, надавши перекис водню. Обвинуваченого ОСОБА_7 забрали працівники поліції. Вказала, що обвинувачений неодноразово влаштовував сварки та виганяв її з квартири.

Будь яких даних, які ставили б під сумнів свідчення вказаних осіб, і свідчили про те, що вони обмовляють обвинуваченого не встановлено.

Вищевикладені показання свідків про те, що ОСОБА_7 наніс легке тілесне ушкодження ОСОБА_9 також підтверджуються висновком судово-медичної експертизи №49 від 20.01.2016 року, відповідно до якої у ОСОБА_9 наявне тілесне ушкодження у вигляді забійної рани лобної ділянки голови, котре виникло від дії тупого предмету, в тому числі в результаті нанесення удару ногою сторонньою особою та відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Тілесне ушкодження по давності утворення, може відповідати даті 18.01.2016 року (а.с. 91-92).

Крім того, відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи №78 від 25.04.2016 року у ОСОБА_9 мається тілесне ушкодження у вигляді забійної рани лобної ділянки голови, котре виникло від дії тупого предмету, в тому числі в результаті нанесення удару ногою сторонньою особою та відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Тілесне ушкодження по давності утворення, може відповідати даті 18.01.2016 року. Приймаючи до уваги морфологічні властивості виявленого у потерпілого тілесного ушкодження, утворення його в результаті нанесення удару рукою сторонньої особи є неможливим. Виходячи з кількості зовнішніх ушкоджень, виявлених у потерпілого, їх характеру та розташування, він міг піддаватися впливу, як мінімум однієї травмуючої дії. Приймаючи до уваги характер та локалізацію тілесного ушкодження, виявленого у потерпілого, утворення його при падінні з висоти власного зросту на площину, в тому числі і при попередньому наданні тілу прискорення, є неможливим. Тілесне ушкодження знаходиться в зоні, досяжній для власної руки (а.с. 114-115).

Вищевикладені висновки експертиз є мотивованими, науково обґрунтованими та такими, що узгоджуються з іншими доказами у кримінальному провадженні і сумнівів у колегії суддів не викликають.

Щодо посилання захисника на відсутність в матеріалах кримінального провадження дактилоскопічної експертизи, то воно не заслуговує на увагу, оскільки клопотання про її проведення захисником під час розгляду справи в суді першої інстанції заявлено не було.

Апеляційний суд позбавлений можливості дослідження тих доказів які не були предметом дослідження під час розгляду справи місцевим судом. Крім того, захисником не було наведено виключних обставин, які позбавляли його можливості заявити дане клопотання, або ж таких, які б давали підстави для розгляду цього клопотання під час апеляційного перегляду справи.

Твердження захисника про те, що суд першої інстанції при винесенні рішення не врахував того, що в ЄРДР не було внесено відомостей про перекваліфікацію складу кримінального правопорушення з ч. 1 ст. 125 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України, а також факту, що на момент відкриття матеріалів справи за ст. 290 КПК України в матеріалах кримінального провадження містилась постанова про визнання речовим доказом знаряддя заподіяння тілесних ушкоджень з датою 15.01.2016 року, тобто до внесення повідомлення про злочин в ЄРДР, яка в судове засідання стороною обвинувачення була подана з виправленнями, в зв`язку з чим вважає даний доказ недопустимим є безпідставними.

Відповідно до п. 5 ч. 5 ст. 214 КПК України до ЄРДР вноситься попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Чинним кримінально-процесуальним законодавством не передбачено внесення до ЄРДР відомостей про перекваліфікацію дій вчиненого кримінального правопорушення.

18.01.2016 року до ЄРДР за №0000544 були внесені відомості про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в ході досудового розслідування, зокрема на підставі висновку експерта № 49 від 20.01.2016 року було встановлено, що завдані ОСОБА_9 тілесні ушкодження відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, в зв`язку з чим дії ОСОБА_7 було перекваліфіковано з ч. 1 ст. 125 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України.

Повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України було пред`явлено 06 травня 2016 року.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку проте, що жодних норм чинного кримінального процесуального законодавства в даному випадку порушено не було.

За загальним правилом ч. 3 ст. 214 КПК України здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до ЄРДР або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Однак огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до ЄРДР, що здійснюється негайно після завершення огляду, а тому постанову про визнання речовим доказом знаряддя заподіяння тілесних ушкоджень від 15.012016 року слід вважати належним доказом по справі, але таким що містить описку, оскільки дата, вказана на документі передує даті вчинення кримінального правопорушення, яка була усунута органами досудового слідства під час розгляду справи в суді першої інстанції.

За таких обставин, встановлені судом фактичні обставини кримінального провадження свідчать про те, що під час судового розгляду належними та допустимими доказами доведено вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, а саме умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Заперечення обвинуваченим вчинення злочину, колегія суддів розцінює як його позицію щодо реалізації ним права на захист, намагання уникнути передбаченої законом відповідальності.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_13 про те, що він захищався від дій ОСОБА_9 , вважаючи їх неправомірними, в зв`язку з давно виниклим конфліктом, в зв`язку з чим міг нанести потерпілому тілесні ушкодження в стані необхідної оборони не ґрунтуються на вимогах закону, на досліджених доказах та є безпідставними.

За змістом статті ст. 36 КК України необхідна оборона - це правомірний захист охоронюваних законом прав та інтересів особи, суспільства або держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, необхідної і достатньої в даній обстановці шкоди, що відповідає небезпеці посягання й обстановці захисту.

Право на необхідну оборону виникає лише за наявності для цього певних умов, визначених законом. Такими, відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України, є будь-які дії особи, які безпосередньо спрямовані на заподіяння негайної і невідворотної істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам особи, яка захищається, та у зв`язку з цим вимагають свого негайного відвернення або припинення. А така необхідність виникає тоді, коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди тому, хто посягає, загрожує негайною і невідворотною шкодою для охоронюваних законом прав та інтересів.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він захищався від неправомірних дій потерпілого, є безпідставними, оскільки таких обставин по справі не встановлено, як на досудовому слідстві, так і в суді першої та апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах санкції частини статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при призначенні покарання правомірно врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, який відповідно до ст.12 КК України є злочином невеликої тяжкості, за місцем проживання негативно не характеризується, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, досяг пенсійного віку та є інвалідом І групи загального захворювання, враховуючи відсутність обставин що пом`якшують чи обтяжують покарання, дійшов обґрунтованого висновку про призначення покарання у виді штрафу в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України, що є справедливим покаранням та відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, сприятиме його виправленню в подальшому, попередженню вчинення ним нових злочинів, рішення суду вмотивоване.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових злочинів, відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченого, судом першої інстанції правильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, підстав для закриття кримінального провадження не встановлено, вирок суду є законним, обґрунтованим і вмотивованим, підстави для його скасування чи зміни відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404-405, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 подану в інтересах обвинуваченого залишити без задоволення, а вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09 грудня 2016 року по обвинуваченню ОСОБА_7 . у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.125 КК України - без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4