АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

представника потерпілого ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва ОСОБА_8 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0008990, за обвинуваченням:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Городня, Чернігівської області, який проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Дніпровського районного суду міста Києві від 14 грудня 2016 року за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст.185 КК України на 2 роки позбавлення волі, із звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, з іспитовим строком на 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,
в с т а н о в и л а :

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та йому призначено покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України, більш суворим, призначеним за даним вироком, ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України.
Судом у кримінальному провадженні вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 185 КК України, за таких обставин.

Як визнав встановленим суд першої інстанції у вироку, 26 липня 2016 року, приблизно о 10 год. 20 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи на другому поверсі загального коридору приміщення ПАТ «АК Київводоканал» за адресою: м. Київ, вул. Електротехнічна, 16, переслідуючи корисливу мету, скориставшись відсутністю уваги сторонніх осіб, із пожежної щитової, яка була незамкнена, повторно таємно викрав чуже майно, що належало ПАТ «АК Київводоканал», а саме пожежний рукав, вартістю 360 грн., після чого з місця вчинення злочину втік, а викраденим розпорядився на власний розсуд.
Не погодившись із ухваленим щодо ОСОБА_7 вироком суду першої інстанції, заступник прокурора міста Києва ОСОБА_8 15 березня 2017 року подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого унаслідок м`якості, просив дослідити матеріали, що характеризують особу обвинуваченого, вирок Деснянського районного суду міста Києва від 23 лютого 2017 року скасувати в частині призначено покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі, а вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року на підставі ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України виконувати самостійно. У решті вирок залишити без змін.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги прокурор зазначав, що при призначенні обвинуваченому покарання, суд першої інстанції недостатньо врахував дані про підвищену суспільну небезпеку обвинуваченого, який повторно вчинив таємне викрадення чужого майна, що свідчить про його злочинний антисоціальний спосіб життя.
Зазначав, що суд першої інстанції помилково визнав щире каяття ОСОБА_7 як обставину, яка пом`якшує покарання, оскільки дані матеріалів кримінального провадження свідчать лише про визнання вини обвинуваченим, та не містять даних, які б вказували на щире каяття останнього.
Крім того зазначав, що суд першої інстанції призначив обвинуваченому покарання з порушенням вимог ст.ст. 70, 72 КК України, оскільки, на думку прокурора, призначене за даним вироком покарання, та покарання, призначене вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 14 грудня 2016 року, не підлягають поглиненню чи складанню, а повинні виконуватись самостійно.
Заслухавши суддю-доповідача щодо змісту оскарженого вироку та доводів, викладених у апеляційній скарзі прокурора ОСОБА_8 , вислухавши доводи прокурора ОСОБА_5 , що приймав участь під час апеляційного розгляду кримінального провадження, який підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення за наведених у ній обставин; доводи представника потерпілого ОСОБА_6 , який просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора; обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції як загалом, так і в частині призначеного покарання законним і обґрунтованим; дослідивши матеріали, які характеризують особу обвинуваченого, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, вивчивши та перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши та обміркувавши доводи апелянта, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжки), вчиненого повторно, за обставин, установлених судом та послідовно викладених у вироку, відповідають об`єктивно з`ясованим фактичним обставинам кримінального провадження, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом першої інстанції відповідно до ст. 94 КПК України.

Відповідно до правил ч. 1 ст. 404 КПК України зазначені фактичні обставини кримінального провадження не перевіряються колегією суддів апеляційного суду, оскільки вони не оспорювалися учасниками судового провадження під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом першої інстанції недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Отже, на підставі встановлених судом першої інстанції фактичних обставин учинених кримінальних правопорушень, доведеності винуватості, правову кваліфікацію діянь обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України, колегія суддів вважає правильною.

Як убачається із мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є злочином середньої тяжкості, обставини справи та характер вчиненого кримінального правопорушення, обставину, яка пом`якшує покарання, якою судом першої інстанції визнано щире каяття, відсутність обставин, які обтяжують покарання, а також дані, що характеризують особу обвинуваченого, який на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, працює, не одружений, згідно характеристики за місцем проживання, скарг на обвинуваченого від сусідів та мешканців не надходило, має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та у відповідності до вимог закону призначив йому покарання в межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 185 КК України.

Також, правильно врахувавши вищезазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку як щодо виду та розміру покарання, так і відносно того, що виправлення, перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів можливе без його ізоляції від суспільства, та на підставі ст. 75 КК України звільнив останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
При вирішенні питання про призначення ОСОБА_7 остаточного покарання, з огляду на те, що кримінальне правопорушення обвинувачений вчинив до постановлення попереднього вироку Дніпровським районним судом м. Києва від 14 грудня 2016, яким його було засуджено за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України з урахуванням ст. 70 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі, зі звільненням його на підставі ст.ст. 75, 76 КК України від відбування покарання з випробуванням, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, та за сукупністю злочинів, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України визначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Отже, судом першої інстанції ОСОБА_7 призначене покарання з дотриманням вимог ст. ст. 50, 65 КК України, яке за своїм видом і розміром є справедливим, відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, та особі обвинуваченого, є необхідним і достатнім для його виправлення, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами. При цьому судом першої інстанції були фактично враховані усі обставини, на які є посилання в апеляційній скарзі прокурора.
Доводи прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції вимог ст.ст. 70, 72 КК України, колегія суддів вважає безпідставними.

Згідно матеріалів кримінального провадження, вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України з урахуванням ст. 70 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі, та на підставі ст. 75 КК України він звільнений від призначеного судом покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Як убачається із мотивувальної частини оскаржуваного вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні 26 липня 206 року (до постановлення першого вироку) кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, за яким йому призначено покарання у виді позбавлення волі на певний строк, із звільненням на підставі ст. 75 КК України від його відбування зі іспитовим строком, та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

З урахуванням наведеного, призначаючи обвинуваченому покарання за сукупністю злочинів, суд першої інстанції вірно застосував правила ч. 4 ст. 70 КК України, та визначив обвинуваченому остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі стосовно незаконного призначення судом першої інстанції обвинуваченому невиправдано м`якого остаточного покарання із застосуванням ст. 75 КК України, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, також є необґрунтованими.

При призначенні покарання обвинуваченому, судом першої інстанції, відповідно до вимог ст. 65 КК України, було враховано тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, який має постійне місце реєстрації та проживання у м. Києві, який усвідомлює протиправність своєї злочинної поведінки, має незакінчену вищу освіту та неповнолітнього сина на утриманні. З урахуванням даних обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність звільнення його від відбування покарання з випробуванням з призначенням іспитового строку.
Всупереч доводам апеляційної скарги, досліджені під час судового розгляду матеріали, які характеризують особу обвинуваченого, не дають достатніх підстав для висновку про підвищену суспільну небезпеку його особи та антисоціальний спосіб життя.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок у наведеній його частині, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не встановлено.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року стосовно ОСОБА_7 без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

__________________ ____________________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3