Справа №473/3523/16-к 18.05.2017

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
за апеляційною скаргою прокурора відділу прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2017 року у відношенні
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Вознесенськ Миколаївської області, яка працює в КП «Вознесенське міжміське бюро технічної інвентаризації» інженером, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
- обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,
Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_5
потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9
представник потерпілих ОСОБА_10
обвинувачена ОСОБА_6
захисник ОСОБА_11 .
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2017 року ОСОБА_6 визнано винною у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та їй призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнена від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки.

Відповідно до вимог ст. 76 КК України на ОСОБА_6 покладені наступні обов`язки: періодично з`являтися на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Прокурор просить вирок скасувати в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Просить ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Прокурор, не оспорюючи доведеності вини обвинуваченої у вчинені злочину та фактичних обставин справи, вважає, що вирок суду є незаконним та таким, що підлягає скасуванню в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, яке полягає у неправильному звільненні обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

На думку апелянта, суд першої інстанції, приймаючи рішення про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання, не надав належної оцінки та не врахував наслідки, що настали від злочинних дій обвинуваченої, і що обвинувачена, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, грубо порушила вимоги п. п. 2.3 «б», 10.1, 16.11 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого одну людину позбавлено життя, що є найвищою соціальною цінністю, трьом заподіяно шкоду здоров`ю у вигляді тілесних ушкоджень.

Також, мотивуючи свої вимоги, прокурор зазначив, що не взято до уваги характер і мотиви допущених обвинуваченою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.

З огляду на наведене, прокурор вважає, що висновки суду про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання не відповідають тяжкості вчиненого нею злочину.

Узагальнений виклад заперечень на апеляційну скаргу прокурора.

Захисник ОСОБА_11 просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок без змін. Просить врахувати, що ОСОБА_6 характеризується позитивно, після вироку відшкодовує заподіяну шкоду, а усі потерпілі висловили думку про призначення ОСОБА_6 покарання, не пов`язаного з позбавленням волі.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
18 червня 2016 року близько 20.30 год., водій ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ-21063», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в світлий час доби, рухалася по сухій ґрунтовій дорозі з боку с. Воронівка Вознесенського району Миколаївської області в напрямку автодороги Т-15-11 «Братське Вознесенськ».
В цей же час по сухій асфальтованій проїжджій частині автодороги Т-15-11 «Братське Вознесенськ» в районі перехрестя з вищевказаною ґрунтовою дорогою, яке знаходиться на 30 км + 100 м. автодороги, рухався технічно справний автомобіль «Mersedes Benz Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_12 , зі швидкістю близько 90 км/год.
Рухаючись у вказаному напрямку, ОСОБА_6 перед перехрестям із автодорогою Т-15-11 «Братське Вознесенськ» зупинилася, потім грубо порушила вимоги п.п. 2.3 «б», 10.1, 16.11 Правил дорожнього руху України, а саме: проявивши неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, розпочала рух у напрямку проїжджої частини автодороги Т-15-11 «Братське Вознесенськ», при цьому не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, виїхала на перехрестя, не надавши переваги у русі автомобілю «Mersedes Benz Sprinter», під керуванням ОСОБА_12 , який рухався по вищевказаній автодорозі, яка є головною по відношенню до ґрунтової дороги, хоча повинна була надати та мала таку технічну можливість.
В свою чергу водій автомобіля «Mersedes Benz Sprinter», ОСОБА_12 , виявивши на своїй смузі руху автомобіль , водій якого своїми діями створював йому реальну небезпеку для подальшого руху вперед, через вкрай малу відстань не встиг вжити заходів для зупинки свого транспортного засобу, та не мав для цього технічної можливості, внаслідок чого передньою частиною свого автомобіля контактував з правою бічною частиною автомобіля ВАЗ-21063», реєстраційний номер НОМЕР_1 .
В результаті ДТП пасажир автомобіля «Mersedes Benz Sprinter», ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2 від отриманих тілесних ушкоджень помер у Вознесенській ЦРЛ, пасажир автомобіля «Mersedes Benz Sprinter» ОСОБА_9 , та пасажир автомобіля «ВАЗ-21063» реєстраційний номер НОМЕР_1 - ОСОБА_14 отримали тяжкі тілесні ушкодження, по ознаці небезпеки для життя. Пасажир автомобіля «Mersedes Benz Sprinter» ОСОБА_7 отримала середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження, по ознаці відсутності небезпеки для життя та довготривалого розладу здоров`я.
Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнана винною у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть ОСОБА_13 , заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_14 , а потерпілій ОСОБА_7 середньої тяжкості тілесні ушкодження. Дії обвинуваченої кваліфіковані за ч.2 ст. 286 КК України.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора ОСОБА_5 на підтримку апеляційної скарги, заперечення обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_11 , а також заперечення потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та їх представника ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_9 , які просили залишити вирок без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, викладені в апеляційній скарзі та запереченнях на апеляційну скаргу доводи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, відповідають фактичним обставинам справи, і не оспорюються апелянтами.

Призначаючи покарання, суд врахував, що ОСОБА_6 вчинила тяжкий злочин, але з необережності.

Також враховані дані про особу ОСОБА_6 , яка позитивно характеризується за місцем проживання та за місцем роботи, раніше до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувалась, має хворих батьків пенсіонерів, є соціально адаптованою особою, оскільки має стійки соціальні зв`язки, її вік та стать.

Суд першої інстанції визнав обставинами, які пом`якшують покарання, щире каяття обвинуваченої у вчиненому злочині, часткове добровільне відшкодування завданої шкоди.

Обставини, які обтяжують покарання, не встановлені.

Крім того, суд першої інстанції врахував думку потерпілих, які просили призначити покарання ОСОБА_6 , не пов`язане із позбавленням волі.

Покарання ОСОБА_6 призначено відповідно до вимог ст. ст. 65, 66 КК України, за видом - до позбавлення волі, та розміром, який не є мінімальним, в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України. Призначене ОСОБА_6 основне та додаткове покарання є необхідне та достатнє для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів. Вирок суду першої інстанції в цій частині апелянтом не оскаржується.

Приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості злочину, вчиненого з необережності, наведені дані про її особу, її щире каяття та висловлювання жалю з приводу вчиненого, наявність обставин, які пом`якшують покарання, а також думку потерпілих.

Апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції в цій частині вірними, з огляду на наступне.

Дійшовши висновку про можливість виправлення обвинуваченої без відбування покарання, суд першої інстанції достатньо врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який хоча і тяжкий, але вчинений з необережності.

Посилання апелянта на недостатнє врахування обставин справи є безпідставними, оскільки відповідні порушення обвинуваченою правил дорожнього руху та наслідки, що настали, утворюють об`єктивну сторону злочину, в якому ОСОБА_6 визнана винною за ч.2 ст. 286 КК України, і обвинуваченій призначене за ці злочинні дії покарання у виді позбавлення волі, яке за своїм розміром не є мінімальним.

Хоча прокурор в апеляційній скарзі зазначив, що не взято до уваги характер і мотиви допущених обвинуваченою порушень правил безпеки дорожнього руху, проте в цій частині свої вимоги не конкретизував.

Є безпідставним посилання прокурора на неврахування при вирішенні питання про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням її ставлення до порушень правил безпеки дорожнього руху, а також неврахування її поведінки після вчинення злочину.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 виключно позитивно характеризується, має стійкі соціальні зв`язки, тривалий час працює у комунальному підприємстві, одружена, має на утриманні батьків похилого віку, в тому числі матір ОСОБА_14 , яка є теж потерпілою.

В суді першої та апеляційної інстанції ОСОБА_6 висловила щире каяття у вчиненому злочині, просила вибачення у потерпілих.

Про щире каяття обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненому злочині свідчить, окрім визнання вини та висловлення нею жалю, поведінка обвинуваченої, яка як до вироку, так і після його ухвалення, прийняла заходи до відшкодування заподіяної майнової та моральної шкоди потерпілим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , про що останні зазначили в апеляційному суді.

З пояснень потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в апеляційному суді вбачається, що ОСОБА_6 безпосередньо після вчиненого злочину просила пробачення, та частково відшкодувала шкоду. Зокрема, на час апеляційного розгляду потерпілій ОСОБА_9 відшкодована в повному обсязі майнова шкода в сумі 10000 грн, і остання не має наміру заявляти цивільний позов; потерпілій ОСОБА_8 відшкодована моральна шкода в сумі 250000 грн, а ОСОБА_7 - 15000 грн.

Потерпіла ОСОБА_14 матір обвинуваченої, не має до Ворнікової претензій майнового характеру, про що зазначено в її заяві до апеляційного суду.

Як слідує з наданих стороною захисту додаткових даних до апеляційного суду, після ухвалення вироку ОСОБА_6 прийняла заходи щодо часткового відшкодування шкоди, сплативши потерпілим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 по 5000 грн, кожній.

Хоча заподіяна шкода не відшкодована в повному обсязі, але є слушними пояснення ОСОБА_6 про її тяжкий майновий стан, оскільки у неї невелика заробітна плата, і при ДТП також постраждала її матір, якій потрібно лікування. Крім того, ОСОБА_6 запевнила, що має намір в подальшому прийняти заходи щодо добровільного відшкодування заподіяної шкоди.

В суді першої та апеляційної інстанції потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , їх представник, потерпіла ОСОБА_9 , а також в поданих заявах потерпіла ОСОБА_14 просили звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, і ця думка обгрунтовано врахована судом першої інстанції.

Відсутність претензій з боку усіх потерпілих враховується також апеляційним судом при прийнятті рішення .

З огляду на наведене, рішення суду першої інстанції про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України є правильним.

Тому підстав для скасування вироку в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та покладення обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст.376, 404,407, 409, 424,425, 532 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 20 лютого 2017 року у відношенні ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржений в касаційному порядку в колегію суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3