АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: №11-кп/790/1118/16 Головуючий 1-ої інстанції: ОСОБА_1
Справа: №630/340/14-к
Категорія: ч. 3 ст. 286 КК
У Х В А Л А
Іменем України
01 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області у складі:
головуючого - ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
обвинуваченого - ОСОБА_7 ,
захисника - ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові апеляційні скарги обвинуваченого та цивільного позивача ОСОБА_9 на вирок Люботинського міського суду Харківської області від 19 лютого 2016 року, відповідно до якого
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Жовтневе Золочівського району Харківській області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, працював водієм за договором у фізичної особи-підприємця ОСОБА_10 , раніше не судимий,
засуджений за ч. 3 ст. 286 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.
Цивільний позов ОСОБА_11 залишено без розгляду.
ОСОБА_7 визнано винним у тому, що 16 жовтня 2012 року о 23-50 год., він керуючи технічно справним автомобілем МАЗ-551608-236 д.н. НОМЕР_1 з причепом самоскидом «МАЗ-856102-010» д.н. НОМЕР_2 , рухався автошляхом «Київ-Харків-Довжанський» зі сторони м. Києва в напрямку м. Харкова зі швидкістю близько 40 км/год.
Під час руху по вищезгаданому автошляху, на 459км+700м ОСОБА_7 , порушив п. 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно якого, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди та допустив наїзд на стоячий попереду нього в попутному напрямку автомобіль «Ауді-100» д.н. НОМЕР_3 , водій якого, ОСОБА_12 , в цей час знаходився на проїжджій частині біля свого автомобіля, із послідуючим наїздом на стоячий перед автомобілем «Ауді-100» автобус «Мерседес-Бенц 0403» д.н. НОМЕР_4 , водій якого, ОСОБА_13 , в цей час знаходився на проїжджій частині біля автобусу, а також із наступним наїздом на стоячий автомобіль «Фолькваген-Пассат» д.н. НОМЕР_5 , який належить УДАІ ГУМС України в Харківській області та автомобіль «МАН» д.н. НОМЕР_6 з полу причепом.
Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_13 був смертельно травмований на місці пригоди, а пішохід ОСОБА_12 був госпіталізований до ХОКЛ, де від отриманих тілесних ушкоджень помер.
Порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_7 , які знаходяться в причинному зв`язку з подією ДТП та наслідками, виразилися в тому, що він, керуючи технічно справним автомобілем, рухаючись на вказаній ділянці автодороги, проявив неуважність, при виникненні перешкоди у вигляді автомобіля «Ауді-100», автобуса «Мерседес-Бенц 0403», що стояли попереду нього в попутному напрямку, які він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив своєчасних заходів до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди та допустив наїзд на стоячий попереду нього в попутному напрямку автомобіль «Ауді-100» із послідуючим наїздом на стоячий перед автомобілем «Ауді-100» автобус «Мерседес-Бенц 0403», пішоходів ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , автомобіль «Фолькваген-Пассат» і на автомобіль «МАН», що спричинило загибель ОСОБА_13 та ОСОБА_12 .
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок скасувати, а кримінальне провадження закрити в зв`язку з недоведеністю його вини в ДТП, посилаючись на те, що суд необґрунтовано прийняв до уваги покази свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 працівників ДАІ, які є заінтересованими особами і не могли визначити видимість дороги, яка з їх слів складала 50-70 м, яка і була покладена в основу автотехнічної експертизи від 03 липня 2015 року. При цьому суд не прийняв до уваги покази свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , незаінтересованих осіб, які вказали, що видимість дороги була 10-20 м у зв`язку з туманом. Суд першої інстанції відмовив у проведенні слідчого експерименту для встановлення видимості його транспортного засобу та механізму ДТП за таких же природних умов, при таких же обставинах, а тому вважає, що висновок експерта від 03 липня 2015 року має бути визнаний як неналежний доказ. Крім того, зазначає про участь у кримінальному провадженні прокурора, який не входив до складу групи прокурорів.
Цивільний позивач ОСОБА_9 в своїй апеляційній скарзі просить вирок в частині залишення його цивільного позову без розгляду скасувати, цивільний позов задовольнити у повному обсязі стягнути з цивільного відповідача ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_7 солідарно матеріальну шкоду в розмірі 257 179, 29 грн. та моральну шкоду в розмірі 38 000 грн. Розглянути у встановленому порядку цивільний позов ТОВ «Захід-Транс», посилаючись на те, що в судовому засіданні Люботинського міського суду Харківської області його було допитано в якості свідка, а також з обставин, зазначених у цивільних позовах (його та ТОВ «Захід-Транс»). Цивільні позови він підтримав, просив задовольнити, але у зв`язку з віддаленістю м. Люботин від його постійного місця проживання у Чернівецькій області він був позбавлений можливості щоразу приїжджати на судові засіданні і просив суд розглядати ці позови за його відсутності.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого і заперечували проти задоволення апеляційної скарги цивільного позивача ОСОБА_9 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного.
Висновок районного суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, при обставинах, наведених у вироку, відповідає матеріалам справи та ґрунтується на доказах, досліджених в судовому засіданні, яким суд дав належну правову оцінку.
Не дивлячись на те, що обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав, відмовившись давати пояснення на підставі ст. 63 Конституції України, його вина підтверджується безпосередньо дослідженими в судовому засіданні, перевіреними судом першої інстанції та наведеними у вироку доказами, а саме:
-поясненнями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_18 про те, що видимість дороги на момент зіткнення становила 50-70 м, а також, зі слів останнього, руху по автошляху не було, дорога була вільна, що надавало можливість ОСОБА_7 з метою уникнення зіткнення виїхати на зустрічну смугу;
-даними висновку експерта № 471/15 від 03.07.2015 р., згідно з яким водій автомобіля МАЗ ОСОБА_7 мав технічну можливість запобігти наїзду на перешкоду виконанням вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України. Якщо видимість перешкоди дорівнювала 50-70 м, то у діях водія автомобіля МАЗ ОСОБА_7 є невідповідність вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху України, які, з технічної точки зору, знаходились у причинному зв`язку з подією, що відбулась;
-даними висновку експерта № 812/12 від 26.11.2012 р., відповідно до якого на момент експертного огляду робоча гальмова система та кермове управління автомобіля «МАЗ-551608-236» знаходились у непрацездатному стані, але на момент ДТП кермове управління автомобіля знаходилось у працездатному стані;
-даними судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_12 № 26/63-ОКБт/12 від 14.11.2012 р., згідно з якою причиною смерті останнього є травматичний шок, який розвинувся внаслідок тупої травми тулуба;
-даними судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_13 № 185/3009/12дм від 19.11.2012 р., згідно з якою причиною смерті ОСОБА_13 виявилась несумісна з життям поєднана тупа травма тіла з переломами кісток скелета і розривами внутрішніх органів.
Наведеним доказам суд дав належну юридичну оцінку і вірно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч.3 ст.286 КК України, оскільки саме ним порушено п.12.3 Правил дорожнього руху України, які знаходяться у прямому причинному зв`язку з ДТП і наслідками, що настали загибель двох осіб.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 у суді пояснював, що бачив на своєму шляху певне освітлення, але сприйняв це за освітлення АЗС. Аналогічні покази надали у судовому засіданні свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_18 , які були присутні на місті ДТП і які спілкувалися з обвинуваченим одразу після пригоди.
Однак, виявивши на дорозі перешкоду для руху автомобіля, обвинувачений ОСОБА_7 , на порушення п. 12.3 Правил дорожнього руху України,не вжив своєчасних заходів до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди та допустив ДТП, внаслідок якої загинули двоє осіб.
Також заслуговує на увагу і наявна в матеріалах кримінального провадження інформація Харківського регіонального центру з гідрометеорології, відповідно до якої на автошляху Київ-Харків-Довжанський на ділянці дороги 459 км+700 м, де сталася ДТП за участю водія ОСОБА_7 , 16-17 жовтня 2012 року в період часу з 22 год. 40 хв. до 02 год. 00 хв. спостерігався сильний туман, видимість становила 100 м.
Тому, видимість дороги, яку повідомили свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_18 50-70 м і яка була покладена в основу автотехнічної експертизи від 03 липня 2015 року наведеним вище даним щодо видимості на автошляху не суперечить і є найбільш до них наближеною і достовірною у порівнянні з показниками видимості, які повідомляли свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 10-20 м, а також сам обвинувачений.
А тому, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про недоведеність наявності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, спростовуються зазначеними вище доказами.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про необхідність визнання висновку експерта № 471/15 від 03.07.2015 р. неналежним доказом через те, що для проведення цієї експертизи в якості вихідних даних видимості дороги були взяті надані свідками ОСОБА_14 та ОСОБА_18 покази у 50-70 м, а не дані слідчого експерименту, про проведення якого захисником неодноразово заявлялося клопотання, є безпідставними, оскільки, суд обґрунтовано взяв саме ці дані з пояснень осіб, які знаходилися на місці ДТП у момент самої події, а не у момент проведення огляду місця ДТП, коли зі слів свідка ОСОБА_16 видимість дороги складала 10-20 м.
Щодо доводів про участь у кримінальному провадженні прокурора, якого не було включено до групи прокурорів у даному кримінальному провадженні, то ці обставини не є підставами для скасування вироку суду та закриття кримінального провадження, як про це просить обвинувачений у своїй апеляційній скарзі.
За таких обставин, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги цивільного позивача ОСОБА_9 , колегія суддів зазначає наступне.
Згідно ч. 1 ст. 326 КПК України якщо в судове засідання не прибув цивільний позивач, його представник чи законний представник, суд залишає цивільний позов без розгляду, крім випадків, встановлених цією статтею. Цивільний позов може бути розглянутий за відсутності цивільного позивача, його представника чи законного представника, якщо від нього надійшло клопотання про розгляд позову за його відсутності або якщо обвинувачений чи цивільний відповідач повністю визнав пред`явлений позов.
Цивільний позивач ОСОБА_9 був допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції, але з приводу цивільного позову пояснень ним не надавалось.
Однак, матеріали кримінального провадження містять численні клопотання від ОСОБА_9 про неможливість з`явитися у конкретне судове засідання з проханням розглядати цивільний позов за його відсутності.
Зазначені обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції. Тому, рішення суду про залишення цивільного позову ОСОБА_9 без розгляду є необґрунтованим.
Оскільки цивільний позов ОСОБА_9 по суті районним судом розглянуто не було, в цій частині вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду в порядку цивільного судочинства.
За таких обставин, апеляційна скарга цивільного позивача ОСОБА_9 підлягає задоволенню частково.
У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряв вирок суду першої інстанції у межах апеляційних скарг.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 392, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу цивільного позивача ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Люботинського міського суду Харківської області від 19 лютого 2016 року відносно ОСОБА_7 в частині залишення без розгляду цивільного позову ОСОБА_9 скасувати і призначити в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

У решті вирок залишити без змін.

Головуючий -

Судді: