Дата документу Справа № 320/657/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/715/17
Єдиний унікальний № 320/657/16-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 342 ч. 2 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 серпня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку дистанційно в режимі відео конференції, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0006200, за апеляційною скаргою процесуального прокурора у кримінальному провадженні на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 січня 2017 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мелітополя Запорізької області, громадянина України, з повною середньою освітою, не працюючого, не одруженого, що зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11.01.2012 року за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75, ст. 104 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік; Звільнений від відбування покарання з випробуванням за вказаним вироком 23.01.2013 року;

2) вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31.07.2014 року за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік 6 місяців;

3) вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11.09.2015 року за ст. 194-1, ст. 69 КК України до штрафу у розмірі 510 гривень;

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.342 КК України та призначено йому покарання у вигляді штрафу в розмірі 1700 гривень.

На підставі ч.3 ст.72 КК України даний вирок та вирок Мелітопольського міськрайонного суду від 31.07.2014 року відносно ОСОБА_7 виконувати самостійно,

в с т а н о в и л а:
Згідно з вироком, 13.12.2015 року, приблизно о 07 годині 20 хвилин, працівники правоохоронного органу співробітники Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області в складі інспектора Мелітопольського ВП старшого лейтенанта поліції ОСОБА_9 , та поліцейського водія Мелітопольського ВП старшого сержанта поліції ОСОБА_10 , під час реагування на повідомлення ОСОБА_11 , зареєстрованого в ЖЄО Мелітопольського ВП за номером 2356 від 13.12.2015 року, на службовому автомобілі «Chevrolet Niva» д/н НОМЕР_1 , перебуваючи в форменому одязі працівників правоохоронного органу поліції України, виконуючи свої службові обов`язки, під`їхали до супермаркету «АТБ», який розташований за адресою: м. Мелітополь, вул. Героїв України (Кірова), 14/2. Інспектор Мелітопольського ВП ОСОБА_9 та поліцейський-водій Мелітопольського ВП ОСОБА_10 , вийшовши зі службового автомобіля, підійшли до ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які розпивали алкогольні напої у холі супермаркету «АТБ» та представившись висловили вимогу вказаним особам щодо припинення протиправних дій, на що останні не відреагували.

Приблизно о 07 годині 25 хвилин того ж дня, ОСОБА_7 , знаходячись перед входом до супермаркету «АТБ», який розташований за адресою: м. Мелітополь, вул. Героїв України (Кірова), 14/2, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, ігноруючи законні вимоги працівників поліції, достовірно знаючи про те, що перед ним знаходяться працівники правоохоронного органу поліції України, які виконують свої службові обов`язки, маючи умисел на вчинення опору - працівникові правоохоронного органу, перешкоджаючи виконанню працівниками поліції своїх службових обов`язків, з метою вчинення опору, здійснив активні дії, а саме облив обличчя поліцейського водія ОСОБА_10 напоєм з полімерного стаканчика та наніс йому один удар долонею правою руки по обличчю, після чого продовжував його штовхати, смикати та поводитися агресивно. Тим самим, ОСОБА_7 своїми умисними діями вчинив активний опір працівнику правоохоронного органу, що виразився у спричиненні потерпілому поліцейському водію ОСОБА_10 фізичного болю та перешкоджанні йому виконувати свої службові обов`язки.

В апеляційній скарзі прокурор, не заперечуючи вирок в частині кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності його вини, вважає вирок суду незаконним і таким, що підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через м`якість.

Відповідно до ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно зі ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як випливає із п.10 абз.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», частиною 2 статті 75 КК передбачено, що суд за наявності визначених законом підстав може ухвалити рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Виходячи з цих положень закону, а також зі змісту частини 3 статті 78 КК, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування етапі 75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі статті 71 КК.

Відповідно до ч.1 ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Крім того, згідно з ч.4 ст.71 КК України, остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Незважаючи на вищевказані норми, судом 1 інстанції ОСОБА_7 призначено покарання у виді штрафу у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Так, судом не взято до уваги те, що ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні злочину, під час того, як він був звільнений від відбування покарання з випробуванням за попереднім вироком, що свідчить про те, що він на шлях виправлення не став та продовжив свою злочинну діяльність.

Відповідно до ст.413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, тягне за собою скасування або зміну судового рішення.

Вважає, що судом, в порушення вимог ст.ст. 71, 75 КК України, неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Згідно з п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками).

Однак, судом при призначенні ОСОБА_7 покарання у виді штрафу не враховано те, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, проти авторитету органів державної влади, а саме співробітника правоохоронного органу.

Вирок скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеня тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через м`якість. Ухвалити новий вирок, яким визнати: ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 342 ч.2 КК України та призначити йому покарання у вигляді 1 року позбавлення волі, на підставі ч.1 ст.71 КК України шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком остаточно призначити покарання у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який просив апеляційну скаргу задовольнити; захисника та обвинуваченого, зокрема в останньому слові, які просили вирок суду залишити без змін; колегія суддів, перевіривши матеріали провадження, вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.
Висновки суду першої інстанції про наявність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаними у вироку обставинами, підтверджена дослідженими у судовому засіданні доказами, яким надана належна правова оцінка, та які не оскаржуються в апеляційній скарзі прокурором.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 правильно кваліфіковані судом за ч. 2 ст. 342 КК України.

Доводи прокурора про те, що суд першої інстанції призначив занадто м`яке покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за вчинений ним злочин та неправильно призначив покарання за сукупністю вироків , є обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно до ч.1 ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Крім того, відповідно до ч. 4 ст.71 КК України, остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Із роз`яснень до п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику призначення судами кримінального покарання" від 24 жовтня 2003 року № 7 вбачається, у разі, коли особа засуджена до арешту або позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням (статті 75, 104 КК України) або була звільнена відбування покарання умовно-достроково (статті 81, 107 КК України) і в період іспитового строку або строку умовно-дострокового звільнення вчинила злочин, суд зобов`язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі, зокрема й тоді, коли останнім за часом вироком призначаються більш м`які види покарання.

Перевіркою матеріалів провадження, а також матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого, встановлено, що суд першої інстанції зазначених вимог закону та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в повній мірі не дотримався.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначено судом без належного врахування вимог ст.ст. 65, 71, 75 КК України, даних про особу обвинуваченого, обставин провадження, ступені тяжкості вчиненого злочину.

Як вбачається з вироку суду, обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції було призначено найбільш м`яке покарання у виді штрафу, яке передбачено санкцією ч. 2 ст. 342 КК України. Проте при його визначенні судом першої інстанції не в повній мірі враховано те, що під час вчинення злочину обвинувачений перебував у стані алкогольного сп`яніння, ніде не працював, за місцем проживання характеризується задовільно, будучі неодноразово судимим, вчинив новий злочин під час іспитового строку, що свідчить про стійкість його протиправної поведінки та відсутності бажання до нормальної адаптації у суспільстві. З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що призначений судом обвинуваченому ОСОБА_7 найбільш м`який вид покарання у виді штрафу, із альтернативно передбачених санкцією ч.2 ст. 342 КК України, є явно несправедливим через м`якість, а тому буде недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Крім цього, суд, застосувавши при призначенні остаточного покарання обвинуваченому ч.1 ст. 71 КК України та визначивши остаточне покарання за сукупністю вироків, безпідставно повторно застосував положення ст.75 КК України, звільнивши при цьому обвинуваченого від відбування всього призначеного покарання, зазначивши в подальшому, що покарання у виді штрафу повинно виконуватися окремо. При цьому судом не враховано, що вчинення злочину в період звільнення від покарання з випробуванням вже само по собі є порушенням умов такого звільнення та виключає повторне застосування такого звільнення від покарання в подальшому.

Згідно до пункту 10 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику призначення судами кримінального покарання" від 24 жовтня 2003 року № 7, у разі засудження особи за злочин, вчинений у період іспитового строку за попереднім вироком, визначеним у порядку статті 75 КК України, та призначення покарання, яке згідно з ч. 3 ст. 72 КК України за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає, суд, незважаючи на це, має застосувати вимоги ст. 71 КК України і визначити покарання за сукупністю вироків таке остаточне покарання, яке має бути більшим як від покарання, призначеного за новий злочин, так і від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. У такому випадку суд визначає остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком, ухваливши рішення про їх самостійне виконання.

Таким чином, вирок суду в частині призначення покарання не може залишатися в силі та підлягає скасуванню у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого з постановленням нового вироку.

Разом з тим, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи прокурора про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі за вчинення цього злочину, оскільки останній щиро розкаявся у скоєному, потерпілий не наполягав на застосуванні до обвинуваченого покарання у виді позбавлення волі, а тому колегія суддів вважає необхідним призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді арешту, яке буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Крім цього з огляду на те, що останній, як вже зазначалося вище, будучи раніше засудженим вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31.07.2014 року за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік 6 місяців, вчинив повторний злочин під час відбування випробувального терміну, колегія суддів вважає за необхідне на підставі положень ч.1 ст. 71 КК України призначити остаточне покарання обвинуваченому за сукупністю вироків у виді позбавлення волі, частково приєднавши до покарання, призначеного за даним вироком, невідбуту частину покарання за попереднім вироком, але в меншому розмірі чим просив прокурор.

В решті вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та учасниками судового розгляду не оскаржувався, тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст.336, 373, 374, 407, 414, 420 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 січня 2017 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Постановити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.342 КК України покарання у виді 4 (чотирьох) місяців арешту.

На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31.07.2014 року остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 3 (трьох) років 1 місяця позбавлення волі.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 не обирати.

Початок строку покарання обвинуваченому ОСОБА_7 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Судді: