А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

08.06.2017 року м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі ОСОБА_4 , з участю прокурора ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 січня 2017 року,
в с т а н о в и в :
Цією ухвалою задоволено подання інспектора Ужгородського МРВ КВІ відділу ДПтС України в Закарпатській області ОСОБА_8 про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням засудженому ОСОБА_7 та направлення його для відбування покарання та направлено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 для відбування покарання призначеного йому вироком Ужгородського міськрайонного суду від 27.11.2013 року за ч.3 ст.190, ч.3 ст.357, ч.3,ч.4 ст.358 КК України у вигляді позбавлення волі строком три роки.
Ухвала суду мотивована тим, що вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.11.2013 року ОСОБА_7 засуджений за ч.3 ст.190, ч.3 ст.357, ч.3,ч.4 ст.358 КК України, на підставі ст..70 КК України, до 3 років позбавлення волі, на підставі ст..75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки. Відповідно до ст.76 КК України ОСОБА_7 зобов`язано не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти про зміну місця проживання, роботи або навчання, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію. Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції послався на те, що ОСОБА_7 ухилявся від виконання покладених на нього обов`язків, зокрема, допустив підряд шістнадцять неявок без поважних причин для реєстрації та виїхав з місця постійного проживання, що свідчить про небажання засудженого стати на шлях виправлення.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 ставить питання про скасування ухвали Ужгородського міськрайонного суду від 23.01.2017 року та постановлення нової ухвали про відмову в задоволенні подання КВІ про скасування звільнення від відбування покарання. Вважає ухвалу незаконною, посилаючись на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки судом безпідставно не враховано надані ним суду та документально підтверджені докази поважності причин його неявок на реєстрацію в кримінально-виконавчу інспекції, зокрема, свідоцтво про шлюб та медичну документацію онкологічного захворювання дружини. Крім того зазначає, що всупереч наведеному в ухвалі суду твердженню про не наведення поважних причин, допущених ним неявок на реєстрацію, в судовому засіданні пояснював, що залишив місце проживання та виїхав на заробітки з метою накопичення коштів для лікування дружини за усним погодженням з інспектором КВІ. Стверджує, що після повернення до місця проживання, самостійно з`явився до органів КВІ. Також вказує, що суд першої інстанції проігнорував наявні в матеріалах справи характеризуючи його дані, зокрема: позитивну характеристику, дані про працевлаштованість, відсутність жодних даних про вчинення за період іспитового строку кримінальних або адміністративних правопорушення, що свідчить про бажання стати на шлях виправлення, що за твердженням апелянта, ним і зроблено.

В запереченнях на апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 прокурор просив залишити таку без задоволення. Вказує, що судом першої інстанції перевірялась версія засудженого про нібито погодження його виїзду за межі постійного проживання з інспектором КВІ і така не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні. Також зазначає, що всупереч твердженню ОСОБА_7 про самостійне з`явлення до КВІ, засуджений 27.01.2016 року був доставлений до КВІ працівниками кримінальної поліції в порядку реалізації оперативно-розшукових заходів. Крім того вважає, недоведеним твердження ОСОБА_7 , що причиною виїзду його на заробітки, є зазначена ним хвороба дружини, якій необхідні були кошти для лікування.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення захисника засудженого адвоката ОСОБА_6 , який підтримав подану ОСОБА_7 апеляційну скаргу, думку прокурора про безпідставність поданої апеляційної скарги,провівши судові дебати, під час яких учасники апеляційного розгляду підтримали свої правові позиції, перевіривши матеріали особової справи та судового провадження, судова колегія вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, виходячи з таких мотивів.
Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Таким є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.
Вказаних вимог закону при розгляді подання інспектора Ужгородського МРВ КВІ відділу ДПтС України в Закарпатській області про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням засудженому ОСОБА_7 суд першої інстанції дотримався в повній мірі. Покликання ОСОБА_7 у апеляційній скарзі на незаконність ухвали з підстав невідповідності висновків суду фактичних обставинам справи, є необґрунтованими, зважаючи на наступне.

Як видно із матеріалів провадження, вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.11.2013 року ОСОБА_7 засуджений за ч. 3 ст.190, ч.3 ст.357, ч.3 та ч.4 ст.358 КК України, на підставі ст.70 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі, з іспитовим строком тривалістю 3 роки та з покладенням наобов`язків, зокрема, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію, не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання (а.с.2-13). Зазначений вирок набув законної сили 17.02.2014 року (а.с.1).

Ці дані ОСОБА_7 не заперечуються, а тому твердження захисника про невідповідність підпису останнього на цих документах, є безпідставними.

Судом першої інстанції було достовірно встановлено, що 06 березня 2014 року ОСОБА_7 дав підписку про роз`яснення покладених на нього вироком суду обов`язків, в тому числі і обов`язків, передбачених ст. 164 КВК України, із зазначенням того, які причини можуть бути визнані поважними у разі неявки до інспекції у визначений час та попередженням про те, що у разі ухилення від виконання покладених на нього судом обов`язків або систематичного порушення громадського порядку звільнення від відбування покарання з випробуванням може бути скасоване і він буде направлений для відбування призначеного покарання (а.с.17). Того ж дня засуджений ОСОБА_7 ознайомився під підпис із постановою про встановлення днів явки на реєстрацію (а.с.23) .

Як видно, із листка реєстрації ОСОБА_7 з 19.03.2014 по 20.08.2014 року , тобто 11 разів прибував до КВІ для реєстрації, а з 17.09.2014 року по 20.01.2016 року та з 27.06.2016 року по 10.02.2016 року, а всього 16 разів до КВІ для реєстрації він не прибував, про причини неявок не повідомляв і будь-яких доказів на підтвердження поважності цих причин не надавав.

У зв`язку з неявкою на реєстрацію до КВІ 7.10.2014 року інспектором цієї інспекції ОСОБА_9 , було відвідано ОСОБА_7 за його адресою проживання, який за місцем свого проживання був відсутній, а за поясненнями його матері ОСОБА_10 - виїхав до міста Львів у зв`язку із хворобою дівчини.

Із матеріалів особової справи також вбачається, що 06.11.2014 року, уже після допущених порушень, ОСОБА_7 письмово попереджений про наслідки, які можуть наступити у разі подальшого невиконання покладених на нього судом обов`язків (а.с.47).

Зазначені обставини апелянт у скарзі та його захисник в судовому засіданні апеляційного суду сумніву не піддавали, засуджений визнав у суді першої інстанції факт залишення місця проживання та неприбуття у встановлені строки для реєстрації і мотивував ці дії необхідністю заробити кошти для лікування дружини, які нібито зробив за усним погодженням з інспектором КВІ.

Втім, як в суді першої, так і апеляційної інстанції, зазначені твердження засудженого ОСОБА_7 свого підтвердження не знайшли.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 78 КК та роз`яснень, що містяться в п. 10 постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд за поданням органу, який здійснює контроль за поведінкою засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням, може прийняти рішення про скасування звільнення та про направлення засудженого для відбування призначеного покарання в разі невиконання покладених на нього обов`язків, визначених ст. 76 КК, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення. Невиконанням обов`язків вважається таке, коли засуджений не виконав хоч один з обов`язків, які були покладені на нього судом.
Згідно ст.166 Кримінально-виконавчого кодексу України у разі ухилення засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням, від виконання обов`язків, які покладені на нього судом, або порушення громадського порядку, за яке його було притягнуто до адміністративної відповідальності, кримінально-виконавча інспекція застосовує до нього застереження у виді письмового попередження про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням і направлення для відбування призначеного покарання.
Згідно ч.2 ст. 166 КВК України якщо засуджений не виконує покладені на нього обов`язки або систематично вчинює правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, кримінально-виконавча інспекція вносить до суду подання про скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням і направлення засудженого для відбування призначеного покарання.
Частиною 3 ст.166 КВК України визначено, що невиконанням обов`язків вважається таке, коли засуджений не виконав хоч один з обов`язків, які було покладено на нього судом.
За правилами ч.5 згаданої вище статті поважними причинами неявки засудженого до кримінально-виконавчої інспекції в призначений строк визнаються: несвоєчасне одержання виклику, хвороба та інші обставини, що фактично позбавляють його можливості своєчасно прибути за викликом і які документально підтверджені.

За таких обставин, оскільки факт систематичного, впродовж тривалого часу невиконання засудженим ОСОБА_7 покладених на нього вироком суду обов`язків, у тому числі повідомляти КВІ (нині-пенітенціарна служба) про зміну місця проживання та періодично з`являтися для реєстрації до КВІ доведено сукупністю вказаних вище доказів, а його доводи про поважність причин невиконання ним обов`язків підтвердження в апеляційному засіданні не знайшли, а тому достатніх підстав для визнання оскарженої ухвали суду першої інстанції несправедливою, незаконною, необґрунтованою чи невмотивованою, немає.

Ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням вимог ст..ст.372, 539 КПК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно з`ясовано, що поважні причини невиконання засудженим покладених на нього обовязків відсутні, засуджений ОСОБА_7 не бажає стати на шлях виправлення, а тому прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення подання інспектора Ужгородського МРВ КВІ відділу ДПтС України в Закарпатській області ОСОБА_8 щодо скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням і направлення засудженого ОСОБА_7 для відбування призначеного йому вироком суду покарання.

За таких обставин, апеляційна скарга засудженого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 407, 409, 418 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 січня 2017 року щодо нього - без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Судді: