Справа № 314/98/16-к
Провадження № 1-в/314/83/2016
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 березня 2016 року м. Вільнянськ
Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю прокурора: ОСОБА_2 ,

представника адміністрації колонії: ОСОБА_3 ,

засудженого: ОСОБА_4 ,

секретаря: ОСОБА_5 ,

розглянувши у дистанційному судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про вирішення питання щодо його умовно-дострокового звільнення,

ВСТАНОВИВ:
До Вільнянського районного суду Запорізької області від засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у Кам`янській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№ 101), надійшло клопотання про вирішення питання щодо його умовно-дострокового звільнення.

Засуджений ОСОБА_4 у судовому засіданні своє клопотання підтримав, просив його задовольнити, пояснив, що зробив для себе належні висновки, у скоєному злочині вину визнає, щиро розкаюється, під час відбування покарання був працевлаштований, має заохочення, чим заслужив на умовно-достроково звільнення від подальшого відбування покарання.

У судовому засіданні представник адміністрації колонії суду пояснив, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений 26 листопада 2013 року Куйбишевським районним судом Запорізької області за ст. 395, ст. 71 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі, ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 лютого 2016 року на підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону від 26 листопада 2015 року) у строк основного покарання за вироком Куйбишевського районного суду Запорізької області від 26 листопада 2013 року зараховано строк попереднього ув`язнення з дня фактичного затримання до дня набрання вироком законної сили, а саме з 26 листопада 2013 року до 27 грудня 2013 року, із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення відповідає 2 дням позбавлення волі, в установах виконання покарань знаходиться з 28 листопада 2013 року. Під час утримання у Вільнянському слідчому ізоляторі УДПтС України в Запорізькій області з 28 листопада 2013 року до 16 січня 2014 року характеризувався посередньо, вимоги режиму тримання не порушував, заохочень та стягнень не мав. З 16 січня 2014 року відбуває покарання у Кам`янській виправній колонії УДПтС України в Запорізькій області (№ 101). За час відбування покарання характеризується негативно, порушує вимоги режиму відбування покарання, має одне дисциплінарне стягнення, накладене правами начальника відділення за порушення режиму відбування покарання (самовільно покинув своє робоче місце), яке погашене у встановленому законом порядку, один раз заохочувався за правами начальника колонії за добру поведінку та сумлінне ставлення до праці. Був працевлаштований на дільниці МСЧ. Приймає участь у реалізації програми диференційованого виховного впливу на засуджених «Правова просвіта». На заходи виховного впливу реагує посередньо за умови постійного контролю. Спостережною комісією установи розглядались матеріали щодо можливості застосування пільг до засудженого ОСОБА_4 , на вирішення ставились наступні питання: про можливість застосування зміни умов тримання після відбуття 1/3 частини строку покарання станом на 06 грудня 2014 року, відповідно до ст. 101 КВК України, протокол № 4 від 02 лютого 2014 року, висновок недоцільно, про можливість застосування зміни умов тримання після відбуття 1/2 частини строку покарання станом на 10 червня 2015 року, відповідно до ст. 82 КК України, протокол № 18 від 15 червня 2015 року, висновок недоцільно. Станом на 16 грудня 2015 року відбув 2/3 частини строку покарання. Комісія установи вважає, що засуджений ОСОБА_4 не довів своє виправлення, тому відносно нього не доцільно застосовувати ст. 81 КК України.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання, зазначив, що засуджений ОСОБА_4 на шлях виправлення не став, відповідних висновків для себе не зробив.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши матеріали особової справи, вислухавши засудженого ОСОБА_4 , представника адміністрації колонії, висновок прокурора, суд вважає, що у клопотанні слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від покарання можливо при обов`язковій та одночасній наявності в їх сукупності підстав та умов. При цьому головним та вирішальним є не факт відбування певної частини покарання, а виправлення засудженого.

Суд звертає увагу на те, що під виправленням розуміється процес позитивних змін, які відбуваються в особистості засудженого та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Виправлення полягає в тому, щоб шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність, а ще краще, нехай навіть під страхом покарання, прищепити повагу до закону. Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що само по собі важливий результат застосування покарання, суттєвий показник його ефективності.

Згідно з ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливо лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Одним з найважливіших засобів виправлення засуджених виступає суспільно корисна праця. Залучення до праці спрямоване, насамперед, на приучення засуджених ставитися до праці, як до позитивної та необхідної складової їх життя, у тому числі й подальшого життя на волі. Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.

Суд не може не врахувати, що примірна поведінка - це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намагання своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

З матеріалів подання встановлено, що під час знаходження у Вільнянському слідчому ізоляторі УДПтС України в Запорізькій області з 28 листопада 2013 року до 16 січня 2014 року ОСОБА_4 характеризувався посередньо, вимоги режиму тримання не порушував, заохочень та стягнень не мав.

З 16 січня 2014 року відбуває покарання у Кам`янській виправній колонії УДПтС України в Запорізькій області (№ 101), є працездатним, проте у 2014, 2016 роках працевлаштований не був, працевлаштований лише протягом січня серпня 2015 року, що об`єктивно підтверджено довідками про працевлаштування засудженого та нарахування йому заробітної плати. При цьому норми виробітку у засудженого у січні 2015 року складали 28,47 %.

Формально ОСОБА_4 дотримувався норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи, та 29 липня 2014 року один раз заохочувався за правами начальника колонії за добру поведінку та сумлінне ставлення до праці, однак, вже 17 грудня 2014 року отримав одне дисциплінарне стягнення, накладене правами начальника відділення за порушення режиму відбування покарання (самовільно покинув своє робоче місце), яке погашене у встановленому законом порядку. При цьому наявність заохочення само по собі ще не свідчить про виправлення засудженого та досягнення мети покарання, визначеної у ст. 50 КК України, оскільки поведінка засудженого за весь час відбування ним покарання не була стабільно позитивною та активною, про що свідчить те, що він не заслуговував більш ніж на одне заохочення за весь час відбування ним покарання, а одного разу порушив вимоги режиму утримання, за що отримав дисциплінарне стягнення.

Крім того, при вирішенні клопотання суд приймає до уваги ті факти, що засуджений ОСОБА_4 не приймав участі в організації виховних заходів, які провадяться в установі, зокрема, участі в реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджених, які, відповідно до розділу XXIV Правил внутрішнього розпорядку установи виконання покарань, спрямовані на формування та закріплення у засуджених прагнення до заняття суспільно-корисною діяльністю, сумлінного ставлення до праці, дотримання вимог законодавства та прийнятих у суспільстві правил поведінки, підвищення їх загальноосвітнього і культурного рівнів, так само не приймав засуджений участі у роботі самодіяльних організацій тощо.

Так, з характеристики, наданої адміністрацією Кам`янської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області (№ 101), вбачається, що засуджений ОСОБА_4 приймає участь в реалізації програми диференційованого виховного впливу «Правова просвіта». Однак, матеріали особової справи засудженого не містять відомостей про участь засудженого в реалізації цієї програми.

Таким чином, поведінка засудженого за весь час відбування ним покарання у своїй сукупності не дає підстав вважати, що ОСОБА_4 довів своє виправлення та перевиховання.

На цьому фоні сумнівним та передчасним виглядають твердження засудженого про те, що він сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення та перевиховання і заслуговує на умовно-дострокове звільнення, а його відношення до праці протягом певного періоду часу пояснюється не намаганням спокутувати свою вину у скоєному, а лише наполегливим намаганням будь-яким засобом вийти з місць позбавлення волі, будучи щиросердно впевненим, що його участь у будь-якій праці безперечно повинна потягнути за собою його умовно-дострокове звільнення.

Також, суд враховує, що до що до засудженого вже було застосовано заохочувальну норму, а саме ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону від 26 листопада 2015 року), ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 04 лютого 2016 року на підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону від 26 листопада 2015 року) у строк основного покарання за вироком Куйбишевського районного суду Запорізької області від 26 листопада 2013 року зараховано строк попереднього ув`язнення з дня фактичного затримання до дня набрання вироком законної сили, а саме з 26 листопада 2013 року до 27 грудня 2013 року, із розрахунку 1 день попереднього ув`язнення відповідає 2 дням позбавлення волі. На думку суду, відбута ОСОБА_4 на теперішній час частина покарання є недостатньою для його виправлення та досягнення мети покарання, визначеної у ст. 50 КК України.

При вивчених обставинах на теперішній час суд погоджується з висновком комісії Кам`янської виправної колонії УДПтС України в Запорізькій області (№ 101) та не знаходить досить підстав для умовно-дострокового звільнення ОСОБА_4 , оскільки він до теперішнього часу не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання, а встановлені в судовому засіданні дані у своїй сукупності не можуть свідчити, на погляд суду, про його виправлення та перевиховання.

Керуючись ст. 81 КК України, п. 2 ч. 1 ст. 537, п. 1 ч. 2 ст. 539 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про вирішення питання щодо його умовно-дострокового звільнення відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Запорізької області через Вільнянський районний суд Запорізької області протягом 7 діб з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1

10.03.2016
10.03.2016

18.03.2016