Справа №480/30/16-к 05.12.2016
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/784/738/16 Головуюча у суді першої інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч. 3 ст. 185 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
5 грудня 2016 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6
- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, не працюючого, не одруженого, раніше судимого: 11 листопада 2014 року Березанським районним судом Миколаївської області, з урахуванням ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 28 січня 2015 року, за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, з іспитовим строком на 3 роки, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого у АДРЕСА_2 ,
- визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_9 ,
обвинувачений ОСОБА_7 ,
захисник ОСОБА_8 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги прокурора.
Просить вирок скасувати, ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України та призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Березанського районного суду Миколаївської області від 11 листопада 2014 р. та остаточно призначити покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги захисника.
Просить вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 8 липня 2016 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, скасувати, кримінальне провадження закрити.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги обвинуваченого.
Просить його виправдати у зв`язку з тим, що злочину не вчиняв.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді чотирьох років трьох місяців позбавлення волі.
На підставі ст.71 КК України, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Березанського районного суду Миколаївської області від 11 листопада 2014 року та остаточно призначено покарання у виді чотирьох років шести місяців позбавлення волі.
У строк відбуття покарання зараховано ОСОБА_7 строк тримання під вартою з 21 листопада 2015 року по 8 липня 2016 року з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Узагальнені доводи апеляційної скарги прокурора.
Вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, внаслідок чого дії обвинуваченого безпідставно кваліфіковано судом за ч. 3 ст. 185 КК України.
Зазначає, що викладене у мотивувальній частині вироку обвинувачення не відповідає викладеним у вироку доказам та наданій судом правовій оцінці скоєного.
Вказує, що відповідно до обвинувального акта органом досудового розслідування ОСОБА_7 висунуте обвинувачення у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України.
Стверджує, що судом безпідставно не прийнято до уваги показання свідка ОСОБА_10 , яка у судовому засіданні вказала, що в момент спричинення удару ОСОБА_7 потерпілому, інші чоловіки, які приїхали з ним, виносили акумулятор, який належить потерпілому, який стояв на зарядці та розбили лобове скло автомобіля. ОСОБА_10 вказала їм, щоб вони повернули акумулятор, однак вказані особи цього не зробили та пішли далі. Пізніше акумулятор їм повернули, саме той, який забрали у потерпілого.
Тобто, на переконання прокурора, свідок ОСОБА_10 вказала, що акумулятором заволоділи в неї на очах, вона робила вищезазначеним особам зауваження з цього приводу, а тому, вказане діяння, на думку прокурора, має ознаки відкритого викрадення чужого майна (грабіж).
Також зазначає, що судом не надано правову оцінку кваліфікуючій ознаці - заволодіння майном, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого. При цьому посилається на показання в судовому засіданні самого обвинуваченого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , згідно яких, під час конфлікту ОСОБА_7 наніс потерпілому один удар кулаком в область обличчя.
Окрім того, прокурор в апеляційній скарзі вважає, що судом безпідставно не прийнято до уваги кваліфікуючу ознаку - вчинення кримінального правопорушення повторно, оскільки вироком Березанського районного суду Миколаївської області від 11 листопада 2014 року ОСОБА_7 вже засуджено за вчинення аналогічного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Вважає, що досліджені докази судом оцінено неповно, не в їх сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку, відокремлено один від одного, з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, внаслідок чого, на думку прокурора, суд невірно дійшов висновку про те, що ОСОБА_7 скоєно таємне викрадення чужого майна. На переконання прокурора, дії ОСОБА_7 необхідно кваліфікувати за ч. 3 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, з проникненням до житла, вчинене повторно.
Узагальнені доводи апеляційної скарги захисника.
Вважає, що суд першої інстанції допустив невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, що вплинуло на вирішення питання про невинуватість обвинуваченого.
Стверджує, що висновки суду містять істотні суперечності, не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду та суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.
Зазначає, що жоден із свідків, допитаних в судовому засіданні, не дав показань про будь-які дії обвинуваченого, які б могли утворювати об`єктивну сторону складу грабежу або крадіжки, оскільки, з показів свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вбачається лише факт присутності ОСОБА_7 у будинку потерпілого.
З показів свідка ОСОБА_12 та показів обвинуваченого ОСОБА_7 вбачається, що останній знаходився в будинку потерпілого не для реалізації умислу на крадіжку або грабіж, а з метою захистити ОСОБА_12 в конфлікті з потерпілим.
На переконання захисника, показаннями вказаних осіб встановлюється факт, що ОСОБА_7 не брав акумулятор потерпілого, і хто міг його взяти, йому не могло бути відомо.
Стверджує, що висновок суду щодо винуватості ОСОБА_7 ґрунтується не на сукупності прямих або непрямих доказів, а лише на його показах і тільки в частині, що родичі відшкодували потерпілому шкоду та повернули акумулятор.
Сам ОСОБА_7 нікому нічого не повертав і повернути не міг, оскільки був затриманий на наступний день.
Вже після затримання ОСОБА_7 його батьком було відшкодовано шкоду потерпілому. Причини такого відшкодування шкоди, та яким чином акумулятор потерпілого з`явився в родичів, судом не встановлені, і батько ОСОБА_7 в судовому засіданні не допитаний.
Вказує, що вартість акумулятора не встановлена, сам акумулятор вже передував у користуванні, новим не є, і його вартість, яка б була достатня саме для наявності складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, викликає сумніви. За такого на думку захисника, суд не мав права змінювати кваліфікацію дій його підзахисного, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні всі необхідні для такої можливості докази.
Узагальнені доводи апеляційної скарги обвинуваченого.
Вказує, що винним себе у скоєні злочину не визнає, оскільки його не скоював, майно не викрадав, до потерпілому приїхав, щоб захистити свою знайому ОСОБА_14 .
Стверджує, що з с. Кир`яківка не виїжджав, свідки бачили, що в нього акумулятора не було, акумулятор повернув потерпілому його батько, якому його привезли особи, що його викрали.
Встановлені судом першої інстанції обставини.
ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що 21 листопада 2015 року о 3 год. 00 хв., він, з метою викрадення чужого майна, за попередньою змовою з невстановленими в ході досудового розслідування особами, через незачинені двері зайшли до будинку АДРЕСА_3 , який належить ОСОБА_15 , де ОСОБА_7 наніс один удар кулаком в область щелепи потерпілому, а невстановлений в ході досудового розслідування чоловік узяв автомобільний акумулятор, який був підключений до зарядного пристрою та разом з викраденим акумулятором з місця пригоди зникли, розпорядились ним на власний розсуд, заподіявши потерпілому матеріальну шкоду на суму 1500 грн.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваного судового рішення, доводи, викладені в апеляційних скаргах, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 на підтримку своїх апеляційних скарг, прокурора ОСОБА_9 , який частково підтримав апеляційні скарги - в частині скасування вироку суду першої інстанції, вивчивши матеріали кримінального провадження, повторно за клопотанням прокурора, в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України дослідивши обставини кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, апеляційний суд прийшов до таких висновків.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження оцінює кожен доказ з точку зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Згідно роз`яснень п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 5 від 29 червня 1990 року, висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно та неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Як слідує з положень ч. 3 ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Об`єктивна сторона складу злочину це зовнішній прояв злочинного посягання, що включає суспільно небезпечне і протиправне діяння, вчинене у певний час, визначеним способом, із застосуванням конкретних засобів, з настанням суспільно небезпечних наслідків. Особливе значення об`єктивної сторони складу злочину в теорії та судовій практиці обумовлене тим, що вона структурно входить в основу кримінальної відповідальності, визначає її межі, є умовою правильної кваліфікації та розмежування суміжних складів злочинів, а також елементи об`єктивної сторони складу злочину конструюють диспозицію кримінально-правової норми.
За вироком судом визнано доведеним, що ОСОБА_7 21 листопада 2015 року о 3 год. 00 хв. з метою викрадення чужого майна за попередньою змовою з невстановленими в ході досудового розслідування особами через незачинені двері зайшов до будинку АДРЕСА_3 , який належить ОСОБА_15 , де ОСОБА_7 наніс один удар кулаком в область щелепи потерпілому, а невстановлений в ході досудового розслідування чоловік узяв автомобільний акумулятор, який був підключений до зарядного пристрою, та разом з викраденим акумулятором з місця пригоди зникли, розпорядились ним на власний розсуд, заподіявши потерпілому матеріальну шкоду на суму 1500 грн.
Судом першої інстанції дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 3 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло за попередньою змовою групою осіб.
Стаття 185 КК України, за якою кваліфіковано дії обвинуваченого, з об`єктивної сторони відноситься до злочинів з матеріальним складом. Тому, крім діяння (таємного викрадення), обов`язковими її ознаками є позитивна матеріальна шкода, спричинена власнику викраденого майна, яка визначається його вартістю.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Виходячи з п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, зазначаються докази на підтвердження встановлених судом обставин, тобто і обставин щодо виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України №10 від 6 листопада 2009 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», предметом злочинів проти власності є майно, яке має певну вартість і є чужим для винної особи: речі (рухомі й нерухомі), грошові кошти, тощо. Розмір майна, яким заволоділа винна особа в результаті вчинення відповідного злочину, визначається лише вартістю цього майна, яка виражається у грошовій оцінці. Вартість викраденого майна визначається за роздрібними (закупівельними) цінами, що існували на момент вчинення злочину, а розмір відшкодування завданих злочином збитків за відповідними цінами на час вирішення справи в суді. За відсутності зазначених цін на майно його вартість може бути визначено шляхом проведення відповідної експертизи. Злочинне викрадення чужого майна шляхом крадіжки слід відрізняти від такого адміністративного правопорушення, як дрібне викрадення чужого майна (ст. 51 КУпАП).
Тобто, вартість викраденого чужого майна (розмір шкоди) має юридичне значення, окрім обставини, яка підлягає доказуванню у кримінальному провадженні, для визначення кримінального правопорушення (крадіжки чужого майна) або адміністративного правопорушення (дрібне викрадення чужого майна).
Даних щодо вартості майна (акумулятора), таємне заволодіння якого обвинуваченим ОСОБА_7 визнано доведеним судом першої інстанції, матеріали кримінального провадження не містять.
Тобто, при оспорюванні обвинуваченим викрадення майна потерпілого, а від так, відповідно, і розміру шкоди, суд першої інстанції, в порушення вказаних вище норм КПК України та рекомендацій викладених у постановах Пленуму Верховного Суду України, не звернув увагу на відсутність даних щодо вартості майна (акумулятора). Окрім того, у вироку суд взагалі не послався на докази щодо вартості цього майна.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішення застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час судового розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії», п. 79). Крім того, Європейський суд з прав людини нагадує, що положення зазначеного вище підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення, а також про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див. рішення від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», п. 34).
Крім того, право бути проінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглянути у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «в» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. рішння від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54).
Органами досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що він навмисно з метою відкритого викрадення чужого майна, за попередньою змовою з невстановленим в ході досудового розслідування чоловіком, через незачинені двері зайшли до будинку АДРЕСА_3 , який належить ОСОБА_16 . Знаходячись у будинку, ОСОБА_7 наніс удар кулаком в область щелепи ОСОБА_16 , а невстановлений в ході досудового розслідування чоловік узяв акумулятор, який був підключений до зарядного пристрою, та направився до виходу. Побачивши це, ОСОБА_15 почав вимагати повернути його акумулятор та, не зважаючи на вказане звернення, та на очах у останнього, вищезазначені чоловіки відкрито заволоділи акумулятором «Мутлу-75», вартістю 1500 гривень, після чого з викраденим акумулятором з місця пригоди зникли та розпорядились ним на власний розсуд, спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на вищевказану суму.
Дії ОСОБА_7 органами досудового розслідування кваліфіковано за ч. 3 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, з проникненням до житла, повторно.
Тобто, однією з ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, може бути насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.
Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», під насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого при грабежі, слід розуміти умисне заподіяння легкого
тілесного ушкодження, що не спричинило короткочасного розладу
здоров`я або незначної втрати працездатності, а також вчинення
інших насильницьких дій (завдання удару, побоїв, незаконне
позбавлення волі) за умови, що вони не були небезпечними для життя
чи здоров`я в момент заподіяння.
Як слідує із викладених в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення, обвинувачений ОСОБА_7 з метою відкритого викрадення чужого майна наніс удар кулаком в область щелепи ОСОБА_16 .
Виходячи з показань свідка ОСОБА_11 , у потерпілого був вибитий зуб, тобто потерпілому були заподіяні тілесні ушкодження.
Разом з тим, ця обставина, а саме, наявність тілесних ушкоджень у потерпілого, їх тяжкість і характер, залишилася поза увагу суду першої інстанції.
Не зазначено про це і у викладених в обвинувальному акті фактичних обставинах кримінального правопорушення, які прокурор вважав встановленими, на що суд першої інстанції не звернув також уваги.
Окрім того, із викладених в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, обвинувачений ОСОБА_7 діяв за попередньою змовою з невстановленим в ході досудового розслідування чоловіком. В подальшому, викладаючи обставини кримінального правопорушення, зазначається про спільність дій обвинуваченого не з чоловіком, а чоловіками.
За такого, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що обвинувачення, яке пред`явлене ОСОБА_7 , є не конкретним та таким, що порушує його право на захист.
Як слідує з показань обвинуваченого ОСОБА_7 , він потрапив до помешкання потерпілого лише з метою захисту ОСОБА_12 в силу неправомірної поведінки потерпілого, який спричинив фізичну біль ОСОБА_12 , майно потерпілого не викрадав та не мав на меті вчиняти такі дії.
Виходячи із змісту мотивувальної частини вироку, в ній, в супереч п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, суд першої інстанції не навів мотивів неврахування показань обвинуваченого щодо підстав знаходження обвинуваченого в помешканні потерпілого та нанесення ним удару в обличчя потерпілого.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що розгляд кримінального провадження за відсутності фактичних даних щодо розміру шкоди завданої кримінальними правопорушеннями та не зазначення у вироку доказів на підтвердження цих обставин, а саме, вартості викраденого майна та розміру завданих злочином збитків, а також відсутність даних щодо тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого і зазначена неконкретність обвинувачення, порушує гарантовані законом процесуальні права обвинуваченого, в тому числі, право на справедливий суд і право на захист, а ухвалене судове рішення за таких обставин, у будь якому разі повинно бути визнано незаконним у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Зазначені вище порушення є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального законодавства, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, відповідно до приписів ч. 1 ст. 412 КПК України.
Враховуючи викладені вище істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості їх усунути, у тому числі, застосовуючи положення ст. 404 КПК України.
За правилами п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлені порушення, передбачені п. п. 2, 3, 4, 5, 6, 7 ч. 2 ст. 412 КПК України.
Однак, положеннями КПК України не врегульовані питання кримінального провадження, які полягають у вищенаведених порушеннях судом норм кримінального процесуального Кодексу.
Відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.
Значення загальних засад полягає в тому, що вони мають вищий ступінь нормативності, є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та для подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.
Враховуючи наведені положення ч. 6 ст. 9 КПК України та порушення судом першої інстанції загальних засад кримінального провадження законності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя (п. 2, 13, 14 ч. 1 ст. 7 КПК України), ухвалений вирок підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга прокурора, захисника і обвинуваченого підлягають частковому задоволенню, як такі, що містять вимогу про скасування вироку.
У зв`язку із скасуванням вироку з процесуальних підстав, доводи прокурора, захисника і обвинуваченого по суті їх апеляційних скарг щодо доведеності чи недоведеності обвинувачення, достовірності або недостовірності доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, тощо, апеляційним судом не перевіряються, відповідно до приписів ч. 2 ст. 415 КПК України. Тому доводи апеляційних скарг прокурора, захисника і обвинуваченого по суті ухваленого щодо ОСОБА_7 рішення не розглядаються.
Проте, при новому судовому розгляді даного кримінального провадження суду першої інстанції слід врахувати вищенаведене, усунути вказані в ухвалі порушення, перевірити відповідність обвинувального акту вимогам КПК України, перевірити доводи апелянтів та прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення, у відповідності до вимог кримінального процесуального та кримінального законів.
Підстав для продовження застосування обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу апеляційній суд не знаходить, а тому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою підлягає скасуванню, а обвинувачений ОСОБА_7 негайному звільненню з-під варти в залі суду.
Керуючись ч. 1 ст. 7 ч. 6 ст. 9, ч. 2 ст. 376, ст. 405, 407, 412, 415, 416, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги прокурора Миколаївського районного відділу Миколаївської місцевої прокуратури №1, обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 8 липня 2016 року відносно ОСОБА_7 скасувати, призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 тримання під вартою скасувати.
Звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 негайно з-під варти в залі суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: