Справа № 645/1975/16-к
Провадження № 1-кп/645/98/17
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

05 січня 2017 року судова колегія Фрунзенського районного суду м. Харкова у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора - ОСОБА_4
обвинувачених - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7
захисників - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10
секретар судового засідання - ОСОБА_11 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Харкова обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 185 КК України, ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,
в с т а н о в и л а:
В провадженні Фрунзенського районного суду м. Харкова знаходиться вищевказаний обвинувальний акт.
Прокурор в судовому засіданні просив продовжити обвинуваченим строк тримання під вартою, посилаючись на наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме: обвинувачені можуть продовжити злочинну діяльність, впливати на свідків, приховуватися від суду, крім того, обвинувачуються у тяжкому та особливо тяжкому злочині.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_9 , а також захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_8 просили відмовити у задоволенні клопотання прокурора та обрати запобіжний захід, не пов`язаний з тримання під вартою, зазначаючи, що прокурором не надано доказів наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та його клопотання ґрунтується на припущеннях.
Обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_5 підтримали захисників.
Суд, вислухавши думки учасників судового розгляду, приходить до наступних висновків.
Під час досудового розслідування відносно обвинувачених обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який востаннє ухвалою судової колегії від 22 листопада 2016 року продовжено на строк до 20 січня 2017 року.
Згідно ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двохмісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до цього спливу.

При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, суд враховує вимоги ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст. 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом. При цьому, ризик переховування обвинувачених від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення. У цьому контексті має враховуватися, зокрема, особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування (рішення ЄСПЛ «Смірнови проти Росії» (п. 60).

Так, відповідно до ч.1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Продовження тримання під вартою може бути виправданим тільки за наявності певного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважує принцип поваги до особистої недоторканності (рішення ЄСПЛ «Харченко проти України», «Лабіта проти Італії»).

Згідно рішення Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії», автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішення питання про продовження строку тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а враховує, що вони обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, за яким законом України про кримінальну відповідальність передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, особи обвинувачених, відсутність міцних соціальних зв`язків, що свідчить про наявність ризиків переховування від суду.
Суд вважає, що інші, більш м`які запобіжні заходи, є недостатніми для запобігання ризикам, встановленим ст. 177 КПК України.

Разом з тим, суд враховує, що, ані тяжкість обвинувачення, ані серйозність покарання не є доказом наявності цих ризиків, на що неодноразово вказує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях («Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі», «Храїді проти Німеччини» тощо).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція Європейського Суду з прав людини, викладена у п. 60 рішення від 6.11.2008 у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого, однак застосування до обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу неможливе, оскільки існують ризики того, що вони, перебуваючи на свободі, можуть переховуватися від суду, можуть ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування). Ризики, які були підставою для обрання запобіжного заходу, не зникли.

Судом було досліджене питання щодо зменшення ризиків, які існували на момент обрання обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, однак доказів, які б підтверджували вказані обставини, суду не надано та не зазначено про існування таких доказів.

Крім того, судом вирішувалося питання про вжиття до обвинувачених альтернативного запобіжного заходу, однак наявність вказаних обставин виключає, на думку суду, застосування таких.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою підлягає продовженню на термін 60 (шістдесят) днів.

Прокурор в судовому засіданні просив продовжити ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на два місяці.
Судова колегія, вислухавши думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які не заперечували щодо продовження строку домашнього арешту, вважає за необхідне продовжити ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на два місяці.
Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 194, 372 КПК України, судова колегія -

п о с т а н о в и л а:

Продовжити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк, який не може перевищувати шести десяти днів, тобто до 03 березня 2017 року.
Продовжити ОСОБА_7 застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту до 03 березня 2017 року.
Копію ухвали направити до Харківської УВП управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області (№ 27) - для відома в частині застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Немишлянському ВП Індустріального ВП ГУ НП України в Харківській області - для виконання в частині застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту відносно ОСОБА_7 ..
Ухвала оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя - ОСОБА_1
Судді - ОСОБА_2

ОСОБА_3