Дата документу Справа № 315/237/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

Єдиний унікальний № 315/237/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/778/1121/17 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 125 ч. 1 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 серпня 2017 року м. Запоріжжя
Судова колегія з кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Запорізької області кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 20 квітня 2017 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець і мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, який має вищу освіту, одружений, який є приватним підприємцем, раніше не судимий,
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та йому призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.
Запобіжний захід не обирався.
Вироком постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_7 в рахунок відшкодування майнової шкоди 1172,34 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди в сумі 1000 грн.
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст.100 КПК України,
В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим в тому, що він 4 жовтня 2016 року близько 21 години 30 хвилин, знаходячись на території подвір`я домоволодіння АДРЕСА_2 , маючи намір на спричинення тілесних ушкоджень, внаслідок раптово виниклої сварки на ґрунті особистих тривалих неприязних стосунків, навмисне схопив лівою рукою за шию ОСОБА_7 та наніс удар кулаком правої руки в обличчя ОСОБА_7 , від чого останній вдарився тіменною частиною голови об шибку вікна власного будинку, розбивши шибку, після чого потерпілий ОСОБА_7 у відповідь наніс один удар кулаком по обличчю ОСОБА_8 , після чого ОСОБА_8 , наблизившись до ОСОБА_7 , схопив лівою рукою за шию ОСОБА_7 та наніс удар кулаком правої руки в обличчя ОСОБА_7 , заподіявши останньому тілесні ушкодження у виді припухлості м`яких тканин, садна і крововиливи на голові, садна на шиї, рани та крововиливи на тулубі, які кваліфіковані за висновком судово-медичної експертизи №13 Д від 24.01.2017 року як легкі тілесні ушкодження.
В апеляційній скарзі обвинувачений заперечує свою вину у скоєні злочину, вважає вирок незаконним і необґрунтованим, який просить скасувати, а провадження щодо нього закрити.

В обґрунтування свої вимог вказує, що суд не задовольнив клопотання обвинуваченого про витребування в Гуляйпільському районному суді Запорізької області матеріалів цивільної справи № 315/983/15ц, яка містить відповіді з КУ «Гуляйпільська психіатрична лікарня» та КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня», які можуть охарактеризувати особу потерпілого.

Зазначає, що викладені у вироку суду пояснення ОСОБА_7 не відповідають його поясненням в судовому засіданні, згідно з якими ОСОБА_7 наніс удари обвинуваченому під час «погоні».

Обвинувачений вказує, що не мав на тілі ушкоджень, які повинні бути залишитися як від його ударів, так і удару потерпілого. Також не має у нього ушкоджень від скла.

Вважає, що обвинувальний вирок ґрунтується лише на свідченнях потерпілого. Інші допитані свідки пояснили суду, що безпосередніми очевидцями подій вони не були, їм відомо лише те, що розповів потерпілий. Обвинувачений наголошує, що вирок ґрунтується лише на припущеннях.

Потерпілий ОСОБА_7 надіслав на адресу апеляційного суду клопотання про долучення до справи в якості речових доказів, які, на його думку, свідчать про те, що ОСОБА_8 неодноразово погрожував йому фізичної розправою, а також письмові заперечення в яких зазначає, що вирок суду вважає законним та обґрунтованим, вину ОСОБА_8 повністю доведеною в суді, просить його апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок без змін.

Апелянт обвинувачений ОСОБА_8 , будучи своєчасно належним чином повідомленим про час та місце розгляду його апеляційної скарги апеляційним судом, до судового засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, із заявою про відкладення розгляду його апеляційної скарги до апеляційного суду не звернувся також.

Заслухавши доповідь судді по справі, потерпілого ОСОБА_7 , який вважав рішення суду законним і обґрунтованим та просив залишити апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення, а рішення суду без змін, прокурора, яка також вирок суду вважала законним та обґрунтованим та постановленим з належною оцінкою досліджених судом доказів, зокрема показань потерпілого, обвинуваченого, свідків, письмових доказів та висновків експертів, а тому вважала вину ОСОБА_8 доведено повністю, що виключає підстави для задоволення його апеляційної скарги та закриття кримінального провадження щодо нього, дослідивши матеріали кримінального провадження і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції у відповідності з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та у відповідності до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності вини ОСОБА_8 за ч. 1 ст.125 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями самого обвинуваченого, який вину не визнав, але фактично показав, що потерпілий є його рідним братом, з яким у нього протягом тривалого часу близько 13 років існують неприязні стосунки, не спростовував того, що до їхнього двору приходили працівники поліції, вважав себе невинуватим, оскільки безпосередні очевидці побиття ним потерпілого відсутні, а показання інших свідків, які не є очевидцями, не можуть бути враховані в якості допустимих доказів його вини.

Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що дійсно особи, які були безпосередніми очевидцями події встановлені та допитані в суді не були, крім дружини обвинуваченого ОСОБА_9 , яка як зазначив потерпілий, бачила подію конфлікту, але остання в суді, скориставшись правом, наданим їй ст. 63 Конституції України, показання у справі за обвинуваченням її чоловіка - ОСОБА_8 давати відмовилась.

Разом з тим потерпілий ОСОБА_7 в своїх показаннях суду, які є логічними, послідовними та повністю узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами, повідомив, що 4 жовтня 2016 року близько 21 години 30 хвилин він вийшов на крильце свого будинку, в цей час до нього підійшов обвинувачений, став його ображати, взяв його лівою рукою за шию, а правою наніс удар кулаком в обличчя, він заточився і вдарився тіменною областю голови об вікно свого будинку, від удару віконна шибка розбилася на скалки, одна з скалок пробила йому шкіряну куртку, в якій він знаходився в той час, в області спини та тіла потекла кров, від скла були подряпини на голові та спині, після чого він у відповідь наніс один удар кулаком в обличчя обвинуваченого, після чого обвинувачений взяв його за шию лівою рукою, а правою наніс удар в обличчя, він одразу звернувся до поліції, бачив, що дружина обвинуваченого виглядала у вікно.

У відповідності до положень ч. 7 ст. 97 КПК України у будь-якому разі не можуть бути визнані допустимим доказом показання з чужих слів, якщо вони даються слідчим, прокурором, співробітником оперативного підрозділу або іншою особою стосовно пояснень осіб, наданих слідчому, прокурору або співробітнику оперативного підрозділу під час здійснення ними кримінального провадження.

З огляду на вказані положення процесуального закону, колегія суддів, частково погоджуючись з доводами апеляційної скарги обвинуваченого, вважає, що не можуть бути допустимим доказом вини ОСОБА_8 показання допитаного в суді ОСОБА_10 , який як слідчий здійснював дане кримінальне провадження, що вбачається з обвинувального акту та інших документів, складених ним.

Разом з тим показання з чужих слів інших допитаних в суді свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в контексті ч. 2 ст. 97 КПК України можуть бути визнані судом допустимими доказами, оскільки ОСОБА_11 лише склав протокол прийняття усної заяви, який передував внесенню відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, тобто участі під час здійснення даного кримінальному провадження не приймав, а свідок ОСОБА_12 , як вбачається з її показань, працівником правоохоронного органу не є.

При цьому враховуючи конкретні обставини даного кримінального провадження, які полягають в тому, що злочин вчинено в умовах неочевидності для сторонніх осіб, що обумовлено, в тому числі, місцем та часом вчинення злочину, його невеликою тривалістю у часі, а також враховуючи, що як ОСОБА_11 , так і ОСОБА_12 не є зацікавленими в даному кримінальному провадженні особами, і відповідно співвідношення їх показань з інтересами особи, яка їх надала (п. 6 ч. 2 ст. 97 КПК України) вказує на відсутність у них жодних мотивів для перекручування або іншим шляхом викривлення чужих слів, колегія суддів приходить до висновку, що показання цих свідків є допустимими доказами в даному кримінальному провадженні та вони обґрунтовано взяті до уваги та оцінені судом першої інстанції.

Так свідок ОСОБА_11 в суді показав, що він працює черговим Гуляйпільського ВП Пологівського ВП ГУНП у Запорізькій області, у жовтні 2016 року у темну пору доби ближче до півночі до відділення поліції звернувся потерпілий, який скаржився на свого брата, обвинуваченого у справі, пояснюючи, що він вийшов на двір погодувати кота, а брат його побив, брат його штовхнув і той розбив скло, він передав заяву для перевірки.

Свідок ОСОБА_12 в суді першої інстанції показала, що вона знаходилася у приміщенні Гуляйпільського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області 5 жовтня 2016 року в зв`язку з заявою до поліції про крадіжку її велосипеда, бачила потерпілого, який знаходився на той час також в даному приміщенні, її долучили працівники поліції в якості пойнятої під час огляду місця події, під час якого потерпілий пояснив, що його побив чи штовхнув його брат, вона також приймала участь в якості пойнятої при огляді сорочки потерпілого, остання була білого кольору і вона бачила сліди крові на спині потерпілого.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що слідчий експеримент з потерпілим було проведено через значний проміжок часу після події злочину 20 січня 2017 року (а.с. 71-72), разом з тим при проведенні вказаного слідчого експерименту потерпілий наполягав на тому, що тілесні ушкодження завдав йому брат ОСОБА_8 , а щодо обставин події дав показання, аналогічні, викладеним в його заяві від 4 жовтня 2017 року (а.с. 80).

Згідно дослідженого судом першої інстанції висновку експерта № 13-Д від 24 січня 2017 року, у потерпілого ОСОБА_7 виявлені тілесні ушкодження в тієї локалізації, на яку він вказував в заяві про вчинення злочину (а.с. 73-74), а згідно дослідженого судом першої інстанції висновку експерта № 11 від 21 січня 2017 року, не виключається можливість утворення ушкоджень, виявлених у ОСОБА_7 в строк та за обставин, вказаних ним під час проведення слідчого експерименту (а.с. 69-70).

Висновки дослідженої судом експертизи № 244 від 5 листопада 2016 року також свідчать на користь показань потерпілого щодо обставин отримання тілесних ушкоджень, в тому числі і поранення спини склом (а.с. 124-125).

Колегія суддів з огляду на наведене приходить до висновку, що вина ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину в суді першої інстанції доведена належними та допустимими доказами і висновки суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не спростовані.

Що стосується безпосередньо доводів апеляційної скарги обвинуваченого про неповноту судового розгляду, які на його думку полягають у незадоволенні судом його клопотання про витребування доказів, які містяться в інших кримінальних та цивільних провадження, де ОСОБА_7 визнано винуватим за фактом заподіяння тілесних ушкоджень членам родини обвинуваченого, а також містяться дані про проходження потерпілим лікування у спеціалізованих медичних закладах, то з ними колегія суддів не погоджується, оскільки дане провадження на вимогу процесуального закону судом першої інстанції розглянуто лише за обвинуваченням ОСОБА_8 та в межах висунутого йому обвинувачення, а відомості які просив витребувати ОСОБА_8 , жодним чином довести або спростувати обставини, які на вимогу ст. 91 КПК України повинні бути доведені у даному кримінальному провадженні, не можуть.

Що стосується апеляційного доводу про невірне викладення показань потерпілого в суді в мотивувальній частині вироку суду, то з ними колегія суддів не погоджується також, оскільки аудіозапис судового засідання від 23 березня 2017 року, під час якого було допитано потерпілого, свідчить про те, що його показання у вироку викладені щодо істотних обставин кримінального провадження повно та вірно. При цьому потерпілий в суді показав, що після отримання першого удару від ОСОБА_8 він вдарився спиною об вікно, після чого підбіг до обвинуваченого, щоб вдарити його у відповідь. При цьому жодних висловлювань з приводу того, що він наздоганяв обвинуваченого, як він про це стверджує в апеляційній скарзі, ОСОБА_7 не робив.

Наступні доводи апеляційної скарги обвинуваченого, які за своєю суттю, є його власними міркуваннями з приводу того, що під час події він також мав би отримати тілесні ушкодження, але їх у нього не має, на увагу не заслуговують, оскільки жодним чином вони не підтверджені, будь-яких актів медичного огляду обвинуваченим суду не надано.

Інші доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо наявності сумнівів з приводу доведеності його вини, які суд першої інстанції повинен був враховувати на його користь, судова колегія до уваги не приймає, оскільки досліджені судом першої інстанції докази в їх сукупності в достатній мірі доводять вчинення ним інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Таким чином, підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що підстав для скасування вироку та закриття кримінального провадження під час апеляційного розгляду не встановлено, а відповідно апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 задоволенню не підлягає.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Обвинувальний вирок Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 20 квітня 2017 року відносно ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 125 КК України, залишити без змін.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4