Ухвала
іменем україни

30 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000622, щодо

ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженки та мешканки

АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

за касаційною скаргою засудженої на вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 02 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 23 лютого 2016 року,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_5 , не погоджуючись із ухваленими щодо неї судовими рішеннями через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та її особі внаслідок суворості, просить їх змінити та призначити покарання, не пов`язане з обмеженням волі. Свої вимоги засуджена мотивує тим, що суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, при призначенні покарання не врахував усіх пом`якшуючих обставин, зокрема того, що вона щиро розкаялась, відшкодувала збитки потерпілій та має двох малолітніх дітей.

Вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 02 грудня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 23 лютого 2016 року, ОСОБА_5 визнано винуватою за ч. 2 ст. 186 КК України та призначено їй за цим законом покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки 6 місяців.
На підставі ст. 71 КК України ОСОБА_5 за сукупністю вироків частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 18 березня 2015 року та остаточно визначено покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватою та засуджено за те, що вона у вечірній час 01 червня 2015 року, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння навпроти будинку АДРЕСА_2 , погрожуючи побиттям неповнолітній ОСОБА_7 , відкрито заволоділа її майном, спричинивши останній матеріальної шкоди на суму 894,35 грн.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора із запереченнями проти скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації її дій за ч. 2 ст. 186 КК України в касаційному порядку засудженею не оспорюються.
Щодо доводів касаційної скарги засудженої про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та її особі внаслідок суворості, то вони є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як убачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свій висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи ОСОБА_5 покарання у виді обмеження волі, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, наявність обставин, що обтяжують покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, рецидив злочинів й вчинення злочину щодо малолітньої особи, та наявність обставин, що пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування заподіяної шкоди.
Таким чином, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання у виді обмеження волі, дотримався вимог статей 65 67 КК України.
Щодо доводів засудженої про те, що судом не було враховано наявність на утриманні у неї двох малолітніх дітей, то колегія суддів уважає їх безпідставними, оскільки, як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_5 позбавлена батьківських прав стосовно малолітніх ОСОБА_8 , 2010 року народження, та ОСОБА_9 , 2013 року народження, що підтвердила засуджена в судовому засіданні.
Призначене засудженій покарання у виді обмеження волі є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів, підстав визнати його надмірно суворим, як про це зазначено в касаційній скарзі засудженої, колегія суддів не знаходить.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою захисника, ретельно перевірив зазначені в ній доводи, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, вказавши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргузасудженої залишити без задоволення, а вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 02 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 23 лютого 2016 року щодо ОСОБА_5 без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3