АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа№615/966/16-к Головуючий I інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/790/1257/17 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ст.118 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
захисника - ОСОБА_7 ,
обвинуваченої - ОСОБА_8 ,
потерпілих: - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
представника потерпілих - ОСОБА_11 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження №11кп/790/1257/16 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Валківського районного суду Харківської області від 10 березня 2017 року, -
ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Харкова, громадянку України, маючу малолітнього сина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та неповнолітню дочку ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , непрацюючу, зареєстровану та фактично проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,-
визнано невинуватою в вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст.118 КК України, та виправдано.
Органами досудового слідства ОСОБА_8 обвинувачувалася в тому, що 16 квітня 2016 року, близько 06 години 00 хвилин, знаходячись за місцем проживання: АДРЕСА_1 , в ході виниклої сварки з чоловіком ОСОБА_14 та в результаті агресивних, протиправних дій останнього, який знаходився в стані алкогольного сп`яніння, отримала тілесні ушкодження: травматичні набряки м`яких тканин обличчя, голови, синці на обличчі, голові, верхніх кінцівках, садна на верхніх кінцівках, ділянка відсутності волосся на голові, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричинили незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6-ти днів.

В ході даної сварки ОСОБА_8 , знаходячись у кімнаті-кухні зазначеного будинку, перебуваючи в стані душевного хвилювання, викликаного неправомірною поведінкою її чоловіка ОСОБА_14 , що позбавило її можливості достатньою мірою контролювати свої дії, маючи на меті необхідну оборону та прямий умисел на вбивство свого чоловіка ОСОБА_14 , передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, застосувавши засоби, явно невідповідні характерові і небезпеці посягання, а саме: схопивши кухонний ніж із столу правою рукою, нанесла лезом вказаного ножа один удар в область грудної клітини останнього.

У результаті таких дій, які явно не відповідають небезпечності посягання, ОСОБА_8 спричинила потерпілому ОСОБА_14 тілесні ушкодження у вигляді: проникаючої колото-різаної рани грудної клітини, з ушкодженням легені, що ускладнилось гострою крововтратою і скупченням крові в лівій плевральній порожнині, близько 2 000 мл., що і стало причиною смерті останнього. За ступенем тяжкості, вказані тілесні ушкодження відносяться до тяжких за критерієм небезпеки для життя та мають прямий причинно-наслідковий зв`язок із смертю ОСОБА_14 .

Ці дії ОСОБА_8 органами досудового розслідування були кваліфіковані за ст.118 КК України.

Суд, виправдовуючи ОСОБА_8 , послався на те, що через різницю у фізичний силі, приналежність до жіночої статті, відсутність сторонніх осіб, до яких ОСОБА_8 могла звернутись за допомогою, остання не мала можливості уникнути насильства з боку ОСОБА_14 у конкретній обстановці. Зазначив, що ОСОБА_8 хоч і спричинила тяжку шкоду ОСОБА_14 , проте ця шкода відповідала небезпечності посягання та обстановці захисту. Спричинивши ушкодження здоров`ю, шляхом нанесення удару ножем ОСОБА_14 обвинувачена діяла безальтернативно, тобто в межах необхідної оборони.
В апеляційній скарзі, в редакції внесених змін, прокурор посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Зазначив, що між ОСОБА_14 та ОСОБА_8 раніше виникали подібні сутички, під час яких останній застосовував до дружини фізичну силу та погрожував останній вбивством, а тому 16 квітня 2016 року не відбувалося такого посягання, яке б викликало у ОСОБА_8 невідкладну необхідність у заподіянні ОСОБА_14 шкоди здоров`ю, необхідної для негайного відвернення чи припинення посягання. Указав, що у порушення вимог ст.134 КПК України суд не вжив заходів для допиту свідка ОСОБА_12 , який був безпосереднім очевидцем події злочину. Наголосив, що обвинувачена мала реальну можливість зупинити чи спробувати зупинити протиправні посягання свого чоловіка не перевищуючи межі необхідної оборони, шляхом нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_14 руками, предметами побуту, в тому числі ножем, але не в життєво важливі органи. Просить вирок суду скасувати, ухвалити апеляційним судом новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винною у вчиненні злочину, передбаченого ст.118 КК України, без призначення покарання на підставі ч.3 ст.61, ч.1 ст.74 КК України.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу частково, потерпілих та їх представника, обвинувачену та її захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст.370 КПК України судове рішення, до якого згідно ч.1 ст.369 цього ж КПК відноситься вирок, повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому згідно ч.3 ст.370 КПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Із цього випливає, що суд при розгляді кримінального провадження повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.

Згідно ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення та при встановленні підстав, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст.284 КПК України, а саме: встановлена відсутність події кримінального правопорушення чи відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку, серед іншого, повинна містити вищенаведені підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону у мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у кримінальному провадженні, а також мотивовані висновки суду про недоведеність вчинення кримінального правопорушення або недоведеність вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим, чи недоведеність наявності в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення або відсутність події кримінального правопорушення чи відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Згідно приписів ч.1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Відповідно до роз`яснень п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про необхідну оборону» від 26.04.2002 року №1 стан необхідної оборони виникає не

лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у

разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні

наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника,

зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій,

що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як

реальну. Перехід використовуваних при нападі знарядь або інших

предметів від нападника до особи, яка захищається, не завжди

свідчить про закінчення посягання.

При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати,

чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно

відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із

заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в

конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення

посягання.

Відповідно до ч.3 ст.36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 цього Кодексу.

Згідно роз`яснень п.5 вищевказаного Пленуму щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення

меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише

відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й

характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та

обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил,

зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його

відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні

дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини. Якщо суд

визнає, що в діях особи є перевищення меж необхідної оборони, у

вироку слід зазначити, в чому саме воно полягає.

Згідно ч.ч.4, 5 ст.36 КК України особа не підлягає кримінальній відповідальності, якщо через сильне душевне хвилювання, викликане суспільно небезпечним посяганням, вона не могла оцінити відповідність заподіяної нею шкоди небезпечності посягання чи обстановці захисту.

Не є перевищенням меж необхідної оборони і не має наслідком кримінальну відповідальність застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів для захисту від нападу озброєної особи або нападу групи осіб, а також для відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло чи інше приміщення, незалежно від тяжкості шкоди, яку заподіяно тому, хто посягає.

Цих вимог закону судом належним чином не виконано.

В обґрунтування виправдувального вироку суд першої інстанції послався на показання обвинуваченої про те, що вона оборонялася ножем, оскільки ОСОБА_14 погрожував їй вбивством.

При цьому суд виходив з того, що ці показання обвинуваченої не спростовані доказами.

Разом з тим, за показаннями обвинуваченої під час конфлікту був присутній єдиний свідок - її неповнолітній син ОСОБА_15 .
Ці дані у показаннях обвинуваченої свідчили про наявність достатніх підстав вважати, що син обвинуваченої ОСОБА_15 може дати показання, які мають значення для кримінального провадження - з`ясування питання знаходження чи не знаходження обвинуваченої у стані необхідної борони.
Згідно вимог ч.1 ст.134 КПК України слідчий суддя під час досудового розслідування чи суд під час судового провадження має право за власною ініціативою або за клопотанням слідчого, прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, його захисника, потерпілого, його представника здійснити судовий виклик певної особи, якщо слідчий суддя чи суд встановить наявність достатніх підстав вважати, що така особа може дати показання, які мають значення для кримінального провадження, або її участь у процесуальній дії є обов`язковою.
Однак, у порушення вимог ст.134 КПК України, суд не вжив заходів для виклику у судове засідання та не допитав як свідка ОСОБА_16 з метою перевірки показань обвинуваченої про її знаходження у стані необхідної оброни, у результаті чого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного обґрунтованого та справедливого судового рішення, що згідно п.1 ч.1 ст.410 КПК України є неповнотою судового розгляду і в силу п.1 ч.1 ст.409 КПК України підставами для скасування судового рішення.
Крім цього, у порушення вимог п.1 ч.3 ст.374 КПК України, суд у мотивувальній частині вироку допустився суперечностей щодо підстав для виправдання обвинуваченої, зазначивши, що Посмітна підлягає виправданню, як за недоведеністю винуватості (т.1 а.с.252), так і за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (т.1 а.с.257), і при цьому не зазначив мотивів, з яких відкидає докази обвинувачення.

Таким чином суд не вжив заходів до всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, тобто для встановлення фактів і обставин кримінального провадження і перевірки їх доказами, що згідно ч.1 ст.412 КПК України є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Зазначені вище істотні порушення кримінального процесуального закону у свою чергу призвели до неповноти судового розгляду, оскільки залишилися недослідженими і не встановленими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення, що, відповідно до вимог п.п.1, 3 ч.1 ст.409 КПК України, тягне за собою скасування вироку.

Відповідно до положень ч.3 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунути зазначені порушення процесуального закону шляхом повторного дослідження обставин кримінального провадження та доказів, оскільки в апеляційній скарзі не зазначено, у чому виразилася неповнота дослідження обставин і доказів та які порушення були допущені судом першої інстанції при їх дослідженні.

За таких обставин, колегія суддів керується приписами ч.6 ст.9 КПК України, які визначають, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, тоді застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Тому, виходячи із передбаченої п.16 ч.1 ст.7 КПК України загальної засади кримінального провадження, з метою забезпечення дотримання вимог кримінального процесуального закону про дослідження доказів і повноти судового розгляду, ухвалений вирок, на підставі п.п.1, 3 ч.1 ст.409 КПК України, підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, під час якого суду необхідно усунути допущені порушення кримінального процесуального закону, вжити заходів до повного, всебічного дослідження обставин кримінального провадження, перевірити інші доводи апеляційної скарги прокурора, дати належну оцінку зібраним доказам, в залежності від чого ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити частково.

Вирок Валківського районного суду Харківської області від 10 березня 2017 рокущодо ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: