Ухвала іменем україни 23 березня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі за участю прокурора захисникаОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6
розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене

до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000049,

за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 04 липня 2016 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рахова Закарпатської області, жителя

АДРЕСА_1 , засудженого за вироком Острозького районного суду Рівненської області

від 09 липня 2014 року за ч. 1 ст. 185 КК України

до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, на підставі ст. 105 КК України звільненого

від покарання із застосуванням примусового заходу виховного характеру у виді передачі під нагляд батькам до досягнення ним повноліття.

За вироком Острозького районного суду Рівненської області, залишеним без змін оскаржуваною ухвалою, ОСОБА_7 засуджено за ч. 3

ст. 297 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст. 75 та ст. 104 КК України ОСОБА_7 звільнено

від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю

1 рік.

Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він

31 серпня 2015 року о 00.30 год. на території кладовища на вул. Татарській у м. Острозі Рівненської області, демонтував 20 секцій чавунної огорожі могил, загальною вартістю 875 грн.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати оскаржувану ухвалу і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме через незастосування ст. 71 КК України, положення якої, за його твердженням, суд зобов`язаний був застосувати при призначенні покарання винному.
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, яка не підтримала касаційну скаргу і просила залишити без зміни оскаржуване судове рішення, захисника, який заперечив проти задоволення касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення у касаційній скарзі

не оспорюється.

Разом із тим, твердження прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме про незастосування положень ст. 71 КК України, виявилися безпідставними.

Відповідно до ст. 71 КК України у разі, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

При цьому згідно з положеннями ст. 105 того ж Кодексу неповнолітній, який вчинив злочин невеликої або середньої тяжкості, може бути звільнений судом від покарання, якщо буде визнано, що внаслідок щирого розкаяння та подальшої бездоганної поведінки він на момент постановлення вироку не потребує застосування покарання.

Як випливає з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 було засуджено за вироком Острозького районного суду Рівненської області

від 09 липня 2014 року за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, на підставі ст. 105 КК України його звільнено від покарання із застосуванням примусового заходу виховного характеру у виді передачі під нагляд батькам до досягнення ним повноліття.

Тобто зазначеним судовим рішенням ОСОБА_7 було звільнено від покарання, а не від його відбування та призначено примусові заходи вихованого характеру.

Разом із тим, положеннями ст. 71 КК України, на необхідності застосуванні яких наполягає сторона обвинувачення, встановлено правила призначення покарання за сукупністю вироків у випадках, якщо особа вчинила новий злочин у період невідбутого покарання.

Оскільки неповнолітнього ОСОБА_7 за попереднім вироком було звільнено саме від покарання, а не лише від його відбування (що тягне за собою різні правові наслідки), то у разі його засудження за вчинення нового кримінального правопорушення, навіть вчиненого у період застосування примусових заходів виховного характеру, не тягне застосування ст. 71 КК України.

При цьому посилання прокурора на положення п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», відповідно до якого невідбутою частиною покарання, серед іншого, також необхідно вважати покарання, від відбування якого звільнено неповнолітнього із застосуванням примусових заходів виховного характеру (ст. 105 КК України), не мають жодного відношення до кримінального провадження, яке є предметом касаційного розгляду, оскільки, як уже зазначалося вище,

ОСОБА_7 за попереднім вироком суду було звільнено від покарання, у той час як зазначене положення постанови стосується звільнення неповнолітнього від відбування покарання, що є окремими, не тотожними між собою інститутами кримінального права.

Таким чином, з огляду на наведене оскаржуване судове рішення є законним та обгрунтованим, а касаційна скарга прокурора безпідставною, тобто підстави для її задоволення відсутні.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть за собою скасування судових рішень, у межах касаційного розгляду у матеріалах кримінального провадження не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 04 липня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________ ОСОБА_1 __________________ ОСОБА_2 _________________ ОСОБА_3