Справа № 466/2012/17
У Х В А Л А

іменем України
«15» травня 2017 року м. Львів

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 , за участі секретаря ОСОБА_2 , з участю заявника ОСОБА_3 , прокурора Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_4 , розглянувши скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_5 щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та зобов`язання до вчинення дій,

у с т а н о в и в:

20 березня 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд зі скаргою на бездіяльність керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_5 щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та зобов`язання до вчинення дій.

В обгрунтування скарги зіслався на те, що 01 березня 2017 року на ім`я керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ним була написана заява щодо внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей та початку досудового розслідування за фактом постановлення суддею Львівського окружного адміністративного суду ОСОБА_6 завідомо неправосудного рішення, що, на його думку, підлягає кваліфікації як кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 375 КК України.

16 березня 2017 року ним було отримано відповідь керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_5 за №05/17-491-16 від 07 березня 2017 року про відмову в реєстрації його повідомлення в Єдиному реєстрі досудових розслідувань щодо вчинення суддею Львівського окружного адміністративного суду ОСОБА_6 кримінального правопорушення.

Вважає таку бездіяльність прокурора незаконною, оскільки в своїй заяві він надав прокуратурі конкретні відомості про час, місце та докладний виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення суддею Львівського окружного адміністративного суду ОСОБА_6 конкретного правопорушення, а саме:

- постановлення 16 липня 2014 року в приміщенні Львівського окружного адміністративного суду суддею ОСОБА_6 рішення (постанови), яка є результатом умисного неправильного застосування ним норм матеріального та процесуального права та явної невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, які були детально викладені ним, ОСОБА_3 , в позовній заяві від 09 січня 2014 року та обгрунтовані в доданих суду 20 травня 2014 року доводах підставності позовних вимог;

- прямий умисел зазначеного вище правопорушення, як суб`єктивна сторона злочину за ч.1 ст. 375 КК України, зважаючи на те, що суддя ОСОБА_6 діяв завідомо, тобто усвідомлював, що постановляє неправосудний акт і бажав цього, адже пішов на грубе порушення та провів 16 липня 2014 року судові дебати за його відсутності, хоч в постанові від 16 липня 2014 року зазначена його, ОСОБА_3 , присутність на цьому судовому засіданні, після чого постановив завідомо неправосудне рішення. Підтвердженням цієї злочинної дії судді ОСОБА_6 , який ретельно планував прийняття завідомо неправосудного рішення, є журнал судового засідання від 16 липня 2014 року, який підтверджує його відсутність на цьому судовому засіданні.

Крім цього, така відмова суперечить висновкам, які містяться в Узагальненнях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування» (станом на 12 січня 2017 року).

Просить постановити ухвалу, якою визнати незаконною бездіяльність прокурора Львівської місцевої прокуратури №2, яка полягає у невнесенні за його, ОСОБА_3 , заявою від 01 березня 2017 року відомостей в Єдиному реєстрі досудових розслідувань щодо вчинення суддею Львівського окружного адміністративного суду ОСОБА_6 кримінального правопорушення, а саме постановлення ним 16 липня 2014 року завідомо неправосудної постанови, а також зобов`язати Львівську місцеву прокуратуру №2 в особі реєстратора внести на підставі вищевказаної заяви від 01 березня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості по факту вчинення суддею Львівського окружного адміністративного суду ОСОБА_6 кримінального правопорушення, а саме - постановлення ним 16 липня 2014 року завідомо неправосудної постанови.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_3 скаргу підтримав, зіславшись на викладені в ній обставини. та просить скаргу задовольнити.

Прокурор Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_4 в судовому засіданні проти скарги заперечив та пояснив, що відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви ОСОБА_3 від 01 березня 2017 року дійсно не вносились з тих підстав, що в цій заяві були відсутні об`єктивні дані, які б свідчили про вчинення суддею Львівського окружного адміністративного суду ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 375 КК України. В цій заяві ОСОБА_3 фактично висловив свою незгоду з прийнятим Львівським окружним адміністративним судом під головуванням судді ОСОБА_6 судовим рішенням, яке було залишено без зміни судами апеляційної та касаційної інстанції. Вважає скаргу безпідставною та в її задоволенні просить відмовити.

Заслухавши пояснення заявника скарги ОСОБА_3 та прокурора Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_4 , з`ясувавши обставини справи, вважаю, що скарга ОСОБА_3 не підлягає до задоволення з наступних підстав.

В ході розгляду скарги встановлено, що у провадженні Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя ОСОБА_6 ) перебувала справа №813/77/14 за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним наказу про звільнення його в квітні 2013 року з посади начальника сектору розкриття незаконних заволодінь автотранспортом відділу карного розшуку ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області, поновлення на службі в органах внутрішніх справ та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 16 липня 2014 року, яка набрала законної сили і була залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2014 року та ухвалою колегії суддів Вищого адміністративного суду України від 27 січня 2015 року, в задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_3 було відмовлено.

01 березня 2017 року заявником ОСОБА_3 на адресу керівника Львівської місцевої прокуратури №2 було скеровано заяву, в якій він просив терміново вжити заходів щодо внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей та початку досудового розслідування за фактом винесення 16 липня 2014 року суддею Львівського окружного адміністративного суду ОСОБА_6 завідомо неправосудної постанови, якою явні, демонстративні, протиправні дії посадових осіб ГУ МВС України у Львівській області щодо проведення відносно нього службового розслідування, притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення з роботи, були визнані правомірними.

У вказаній заяві ОСОБА_3 , зокрема, зазначив, що 16 липня 2014 року в приміщенні Львівського окружного адміністративного суду суддя ОСОБА_6 постановив рішення (постанову), яка є результатом умисного неправильного застосування останнім норм матеріального та процесуального права та явної невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, які були детально викладені ним в позовній заяві від 09 січня 2014 року. Прямий умисел зазначеного вище правопорушення, як суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.1 ст. 375 КК України, полягає в тому, що суддя ОСОБА_6 діяв завідомо, тобто усвідомлював, що постановляє неправосудний акт і бажав цього, адже пішов на грубе порушення - провів 16 липня 2014 року судові дебати за його відсутності, після чого постановив завідомо неправосудне рішення.

16 березня 2017 року ОСОБА_3 отримав відповідь за підписом керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_5 за №05/17-491-16 від 07 березня 2017 року про те, що його заява розглянута та з неї не вбачається жодних об`єктивних даних, які б свідчили про вчинення протиправних діянь суддею Львівського окружного адміністративного суду ОСОБА_6 , а тому викладені у ній відомості не підлягають внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань в порядку, передбаченому ст. 214 КПК України.

Відповідно до приписів ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У відповідності до вимог ч.1, ч.4 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

Слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.

Згідно з приписами ч.5 ст. 214 КПК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про:

1) дату надходження заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення;

2) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) потерпілого або заявника;

3) інше джерело, з якого виявлені обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення;

4) короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела;

5) попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність;

6) прізвище, ім`я, по батькові та посада службової особи, яка внесла відомості до реєстру, а також слідчого, прокурора, який вніс відомості до реєстру та/або розпочав досудове розслідування;

7) інші обставини, передбачені положенням про Єдиний реєстр досудових розслідувань.

Системний аналіз норм чинного кримінального процесуального законодавства дає підстави вважати про те, що підставою для внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань можуть слугувати не будь-які заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, а лише ті, у яких зазначені фактичні обставини, що можуть свідчити про вчинення саме кримінального правопорушення та які вказують на наявність ознак злочину.

Такий висновок слугує гарантією кожній особі від необгрунтованого обвинувачення та процесуального примусу.

У висновку Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України щодо питання про початок кримінального провадження стосовно суддів, яке пов`язане зі здійсненням ними судочинства, від 01 липня 2013 року зазначено, що положеннями ч.2 ст. 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 24 червня 1999 р. №6-рп/99 (справа про фінансування судів), від 20 березня 2002 р. №5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 1 грудня 2004 р. №19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 1 грудня 2004 р. №20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 р. №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), від 18 червня 2007 р. № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22 травня 2008 р. №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), від 3 червня 2013 р. №3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 р., ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997 р., та в низці інших міжнародних документів, а саме: «Основні принципи незалежності судових органів», ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 р. та 40/146 від 13 грудня 1985 р. Генеральної Асамблеї ООН, «Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів», затверджені 24 травня 1989 р. Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН, Європейська хартія «Про статус суддів» від 10 липня 1998 р., Рекомендації № (94) 12 Комітетів міністрів Ради Європи «Незалежність, дієвість та роль суддів» від 13 жовтня 1994 р. та інших.

Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 р. №19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що «недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом». Відповідно до положення ч.1 ст. 126 Конституції України зміст недоторканності суддів як умови виконання ними професійних обов`язків не обмежується визначеною у ч. 3 цієї статті гарантією, згідно з якою суддя не може бути без згоди Верховної Ради України затриманий чи заарештований до винесення обвинувального вироку судом.

Разом з тим відповідно до положення ч. 1 цієї статті Конституції України недоторканність суддів як гарантія їхньої незалежності у виконанні професійних обов`язків може не обмежуватися обсягом, визначеним у ч. 3 статті 126 Конституції України.

Додаткові гарантії незалежності і недоторканності суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами. Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканності суддів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

Згідно з положенням ч.2 ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Це стосується і визначеного ст. 55 Конституції України права на судовий захист. Зниження рівня гарантій незалежності суддів опосередковано може призвести до обмеження можливостей реалізації права на судовий захист (п.п. 1.2, 1.3, 4.2, 4.3). Аналогічні роз`яснення змісту гарантій незалежності й недоторканності суддів надано у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13 червня 2007 року.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.

Втручанням у діяльність судових органів слід розуміти вплив на суддю у будь-якій формі (прохання, вимога, вказівка, погроза, підкуп, насильство, критика судді в засобах масової інформації до вирішення справи у зв`язку з її розглядом тощо) з боку будь-якої особи з метою схилити його до вчинення чи невчинення певних процесуальних дій або ухвалення певного судового рішення. При цьому не має значення, за допомогою яких засобів, на якій стадії процесу та в діяльність суду якої інстанції здійснюється втручання.

Судді, незважаючи на гарантії недоторканності і статусу незалежності при здійсненні правосуддя, у випадку вчинення конкретних дій, які у чинному КК визнаються злочинами, притягуються до відповідальності й несуть передбачене законом покарання.

В п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» зазначено, що відповідно до ч.5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості

судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством.

Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Враховуючи вищезазначені обставини та норми законодавства вважаю, що наведені ОСОБА_3 факти в заяві від 01 березня 2017 року, яка скеровувалась на адресу керівника Львівської місцевої прокуратури №2, не містить обставин, які можуть свідчити про скоєння суддею Львівського окружного адміністративного суду ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 375 КК України, а викликані його незгодою з прийнятою 16 липня 2014 року під головуванням цього судді постановою, яка набрала законної сили, у вищезазначеній справі №813/77/14 за його, ОСОБА_3 , адміністративним позовом до Головного управління МВС України про визнання протиправним наказу про звільнення з органів внутрішніх справ, поновлення на службі в органах внутрішніх справ та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З огляду на це, дії керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_5 щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі вищевказаної заяви є правомірними, такими, що не суперечать вимогам ст. ст. 2, 214 КПК України, а тому вважаю, що у задоволенні скарги ОСОБА_3 слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 2, 214, 303, 304, 306, 307, 309 КПК України,

у х в а л и в:

У задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність керівника Львівської місцевої прокуратури №2 щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та зобов`язання до вчинення дій - відмовити.

Ухвала є остаточною і оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1