Справа № 161/3885/16-к Провадження №11-кп/773/75/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст. 263 КК УкраїниДоповідач: ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 червня 2017 року місто Луцьк
Апеляційний суд Волинської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000057 від 26.01.2016 за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 та прокурора Луцької місцевої прокуратури ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 листопада 2016 року щодо ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В :
Даним вироком ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Луцька, проживаючий та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою спеціальною освітою, офіційно не працює, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, раніше судимий вироком Рівненського міського суду від 21.01.2015 за ст.ст.199 ч.3, 307 ч.1, 69, 70, 75, 76 КК України до 5 років позбавлення волі з встановленням трьохрічного іспитового строку, -
засуджений за ч.1 ст.263 КК України на 4 (чотири) роки позбавлення волі.

Відповідно до вимог ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків, до призначеного покарання за даним вироком, частково приєднано не відбуту частину покарання за попереднім вироком від 21 січня 2015 року Рівненського міського суду Рівненської області у виді позбавлення волі строком на 5 років, ОСОБА_8 визначено до відбування остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 залишено попередній домашній арешт, з покладанням на обвинуваченого обов`язків прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого органу державної влади, цілодобово не відлучатись з місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , без дозволу суду.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_8 визначено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Вироком вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнаний винним у тому, що він у середині липня 2015 року, приймаючи участь у волонтерському русі в зоні проведення АТО, а саме в районі м.Щастя Луганської області, незаконно, без передбаченого законом дозволу, придбав, знайшов бойовий припас, придатний до вибуху, ручну оборонну осколкову гранату Ф 1, бойовий припас, придатний для здійснення вибуху, уніфікований запал типу УЗРГМ, вогнепальну зброю, самозарядну 7,62 мм гвинтівку зразка 1940 р. (СВТ самозарядна гвинтівка Токарєва), придатну для стрільби, бойові припаси, 8 патронів 7,62 мм. з кулею ЛПС зі стальним осердям, придатними для стрільби, які незаконно, без передбаченого законом дозволу, носив при перевезенні до свого місця проживання за адресою: буд. АДРЕСА_2 , де незаконно, без передбаченого законом дозволу, зберігав до 9-тої години 20-ть хвилин 2 грудня 2015 року, часу проведення обшуку працівниками УСБУ у Волинській області, виявленні та вилученні зазначених бойових припасів та вогнепальної зброї..

У своїй апеляційній скарзі прокурор просить вирок змінити в частині призначення покарання за сукупністю вироків у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що суд допустив суперечності у мотивувальній і резолютивній частинах вироку щодо призначення покарання обвинуваченому за ч.1 ст.71 КК України. Тому просить резолютивну частину вироку викласти у наступній редакції: «Відповідно до вимог ч.1 ст.71 КК України, призначити ОСОБА_8 покарання за сукупністю вироків, до призначеного покарання за даним вироком, частково приєднати не відбуту частину покарання за попереднім вироком від 21.01.2015 у виді позбавлення волі строком на 2 роки, остаточно визначити покарання до відбування у виді позбавлення волі строком на 6 років.».

У поданій на вирок апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить вирок щодо ОСОБА_8 скасувати та закрити провадження, звільнивши обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі ч.3 ст.263 КК України. Посилається на те, що вирок є незаконним та необґрунтованим. Зокрема, у ньому не зовсім правильно вказані дані про сімейний стан обвинуваченого, місце його проживання, а також, що він не визнав своєї вини у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України. Навпаки, ОСОБА_8 визнав свою вину у скоєнні інкримінованого йому злочину, однак просив звільнити його від кримінальної відповідальності у зв`язку із добровільною видачею ним зброї правоохоронним органам. Вважає, що факт добровільної видачі зброї ОСОБА_8 також зазначено в протоколі обшуку місця проживання обвинуваченого. Тому суд безпідставно не звільнив останнього від кримінальної відповідальності на підставі ч.3 ст.263 КК України.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, основні доводи апеляційних скарг, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримували свою апеляційну скаргу та заперечували апеляційну скаргу прокурора і просили закрити провадження у справі, міркування прокурора, який підтримував апеляцію прокурора та заперечував апеляцію захисника ОСОБА_7 і просив змінити вирок суду, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційні скарги захисника та прокурора підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, а саме, носіння, зберігання, придбання вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів ОСОБА_8 без передбаченого законом дозволу, в апеляційних скаргах захисника та прокурора не оспорюється.

Посилання захисника в своїй апеляційній скарзі про необхідність звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі ч.3 ст.263 КК України у зв`язку із добровільною видачею обвинуваченим зброї правоохоронним органам під час обшуку його помешкання, не заслуговують на увагу.

Згідно з ч.3 ст.263 КК України звільняється від кримінальної відповідальності особа, яка вчинила злочин, передбачений частинами першою або другою цієї статті, якщо вона добровільно здала органам влади зброю, бойові припаси, вибухові речовини або вибухові пристрої.

Відповідно до п.28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 №3 про судову практику в справах про викрадення та інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами передбачено звернути увагу судів на те, що під добровільною здачею органам влади зброї, бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв, яка згідно з ч.3 ст.263 КК є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності, необхідно розуміти такі дії, коли особа, маючи можливість і надалі зберігати будь-який із зазначених предметів, незалежно від мотивів, за власним бажанням передає його відповідному державному органу.

Враховуючи те, що слідчий СВ УСБУ у Волинській області, який здійснював обшук помешкання ОСОБА_8 , в буквальному розумінні не є органом влади, який організовує приймання від осіб здачу зброї, бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв в добровільному порядку, законних підстав для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі ч.3 ст.263 КК України в даному випадку немає.

Між тим, відповідно до зазначеної Постанови Пленуму ВСУ є підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності, коли особа, маючи можливість і надалі зберігати будь-який із зазначених предметів, незалежно від мотивів, за власним бажанням передає його відповідному державному органу.

Зберігати в подальшому зазначені предмети ОСОБА_8 не мав об`єктивної можливості, оскільки вони були б вилучені під час обшуку його житла, тому вважати, що обвинувачений здійснив такі дії за власним бажанням немає законних підстав.

Із урахуванням даних обставин, апеляційний суд не знаходить підстав для звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі ч.3 ст.263 КК України.

При ухваленні вироку суд першої інстанції дійсно допустив суперечності у мотивувальній і резолютивній частинах вироку щодо призначення покарання обвинуваченому за сукупністю злочинів на підставі ч.1 ст.71 КК України.

Так, у мотивувальній частині вироку суд зазначив, що на підставі ч.1 ст.71 КК України ОСОБА_8 необхідно призначити покарання за сукупністю вироків, приєднавши до покарання, призначеного за даним вироком, частково невідбуту частину покарання за попереднім вироком від 21.01.2015 Рівненського міського суду Рівненської області у виді позбавлення волі строком на п`ять років. При цьому остаточно ОСОБА_8 призначено покарання у виді шести років позбавлення фолі, тобто фактично судом частково приєднано невідбуту частину покарання у виді двох років, а не п`яти, як зазначено у вироку.

Тому необхідно правильно викласти редакцію резолютивної частини вироку при призначенні ОСОБА_8 покарання за сукупністю злочинів, на підставі ч.1 ст.71 КК України.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції не в повній мірі врахував дані про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, за яким виключно позитивно характеризується, одружений, має на утриманні малолітню дитину, займається волонтерською діяльністю, нагороджений медаллю «За відвагу», винуватість у вчиненому злочині визнав повністю, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що вирок в частині призначеного покарання слід змінити та зменшити ОСОБА_8 призначене судом першої інстанції покарання за ч.1 ст.263 КК України до мінімального.

При цьому апеляційний суд також враховує, що злочин обвинувачений вчинив у період іспитового строку за попереднім вироком, вчинивши рецидив злочинів, а тому погоджується з висновками місцевого суду про неможливість виправлення і перевиховання ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства.

А оскільки ОСОБА_8 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.263 КК України в період іспитового терміну, визначеного вироком від 21.01.2015 Рівненського міського суду Рівненської області, то остаточне покарання обвинуваченому слід призначити на підставі ст.71 КК України, за сукупністю вироків.

Апеляційний суд вважає, що таке покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

На підставі викладеного, керуючись статтями 376, 404, 405, 407 КПК України, Апеляційний суд Волинської області,

У Х В А Л И В :
Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 та прокурора Луцької місцевої прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 листопада 2016 року щодо ОСОБА_11 в частині призначення покарання змінити.

Зменшити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.263 КК України до 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків, до покарання за даним вироком частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Рівненського міського суду від 21 січня 2015 року, у виді 2 років 1 місяця позбавлення волі, і остаточно визначити до відбування ОСОБА_12 5 (п`ять) років 1 місяць позбавлення волі.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Головуючий:
Судді: