АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2016 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Верхньобіле Амурської області (Російська Федерація), зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 05.03.2010року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України на 3 роки 2 місяці позбавлення волі;
- 24.07.2013року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України на 4 роки позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України, з іспитовим строком 3 роки;
- 28.11.2013 року Деснянським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України на 4 роки 2 місяці позбавлення волі, звільненого 02.02.2016 року по відбуттю строку покарання,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ________________________________________________________________

Справа №11-кп/796/1958/2016 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_7
Категорія: ч. 2 ст. 185 КК України Доповідач ОСОБА_1
ч. 2 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Також цим вироком вирішено питання щодо речових доказів.

Суд визнав доведеним, що 11.05.2016 року приблизно о 20 год. 01 хв., ОСОБА_6 перебував у приміщенні магазину «Kari», який знаходиться в торгівельному центрі «Караван» за адресою: м. Київ, бул. Перова, 36, і в цей час у нього виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 підійшов до прилавку з сумками та аксесуарами і, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, взяв з полиці у магазині «Kari» чоловічу сумку чорного кольору, закупівельною вартістю 501 грн. 20 коп., яку помістив під власну куртку, яка знаходилась на його лівій руці. Після цього, він зірвав магнітну кліпсу з даної сумки та поклав її в коробку з-під взуття, пройшов за межі кас, не розрахувавшись, та направився на вихід з магазину.

Виконавши всі дії, які ОСОБА_6 вважав за необхідне для завершення злочину, останній не зміг довести свій злочинний умисел до кінця, а саме - таємно викрасти з магазину «Kari» чоловічу сумку чорного кольору, вартістю 501 грн. 20 коп., та розпорядитися нею на власний розсуд, з причин, що не залежали від його волі, оскільки спрацювали антикрадійні рамки на виході та він був затриманий співробітниками вказаного вище магазину з наявним товаром, який він намагався таємно викрасти.

В апеляційній скарзі зі змінами до неї прокурор у провадженні, посилаючись на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що при призначенні ОСОБА_6 покарання, судом немотивовані обставини з яких він прийшов до висновку про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства, оскільки, на його думку, такі підстави відсутні, у зв`язку з чим судом необґрунтовано звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.
Звертає увагу й на те, що ОСОБА_6 раніше судимий і при цьому раніше йому уже надавалась можливість виправлення без ізоляції від суспільства за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 24.07.2013 року, яким ОСОБА_6 було звільнено від відбуття покарання з випробуванням, але він неодноразово вчиняв умисні корисливі злочини проти власності, що свідчить про системний характер його антисоціальної поведінки, стійкість намірів, направлених на таємне заволодіння майном осіб. Крім того, обвинувачений офіційно не працює, належних висновків для себе не зробив, та повторно, з корисливого мотиву, вчинив крадіжку майна магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » через нетривалий час після звільнення з місць позбавлення волі. При цьому, об`єктом посягання обвинуваченого були суспільні відносини у сфері права власності, що було джерелом забезпечення потреб життєдіяльності у зв`язку з відсутністю його офіційного працевлаштування.
Таким чином, на думку апелянта, судом необґрунтовано та неправильно звільнено ОСОБА_6 від відбуття покарання з випробуванням, чим застосовано кримінальний закон, який не підлягав застосуванню, тобто статтю 75 КК України, у зв`язку з чим вирок суду підлягає скасуванню в частині призначеного покарання.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, а також обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора у провадженні підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 394 КПК України, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, перевірці колегією суддів не підлягають, оскільки фактичні обставини кримінального провадження учасниками судового провадження в суді першої інстанції не оспорювалися і докази щодо них, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувались.

За встановлених судом фактичних обставин, дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену повторно, яку не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок у наведеній його частині, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не виявлено.
Що стосується доводів, наведених у апеляційній скарзі прокурора у провадженні про неправильне застосування кримінального закону в частині безпідставного звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, колегія суддів вважає їх обґрунтованими та з ними погоджується, виходячи з наступного.
Відповідно до змісту положень ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 75 КК України, суд, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, повинен ураховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України.

У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як убачається зі змісту вироку, призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості скоєного ним злочину, який відноситься до злочину середньої тяжкості, і обставини його вчинення форму вини, мотиви і мету, способи, стадії вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, а також дані про особу обвинуваченого, який не перебуває на обліку у лікаря психіатра, має постійне місце проживання, де характеризується задовільно, працює неофіційно, раніше судимий, відсутність даних щодо наявності у нього зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб його життя, який свідчить, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає допустимі соціальні зв`язки, відсутність будь-яких претензій у потерпілого, поведінку обвинуваченого під час та після вчинення злочинних дій, та його щире каяття, як пом`якшуючу його покарання обставину, а також відсутність обставин, що його обтяжують, і обґрунтовано, відповідно до резолютивної частини вироку, визначив вид покарання - позбавлення волі.

Водночас, пославшись на ці ж обставини, суд визнав можливим звільнити обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, отже достатньо необґрунтував свій висновок в цій частині.

При цьому, судом першої інстанції належним чином не враховано те, що ОСОБА_6 вчинив умисний, корисливий злочин, який, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до злочинів середньої тяжкості.

Судом не в повній мірі враховано і те, що ОСОБА_6 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних корисливих злочинів та відбував покарання в місцях позбавлення волі, звільнившись з яких вчинив аналогічний злочин фактично через три місяця після відбування покарання за попереднім вироком, і конкретні обставини провадження, які вказують на спланованість дій обвинуваченого під час вчинення злочину наявність на його лівій руці куртки, під яку він заховав викрадене майно - сумку, з якої зірвав магнітну кліпсу та поклав її в коробку з-під взуття, але який не було доведено до кінця внаслідок спрацювання сигналізації, саме завдяки чому ОСОБА_6 був затриманий з викраденим майном.
Також судом не враховано й те, що на момент вчинення злочину і постановлення вироку ОСОБА_6 офіційно суспільно-корисною працею не займався, а отже вчинив корисливий злочин з метою власного збагачення.

Таким чином, звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 із застосуванням ст. 75 КК Українивід відбування призначеного йому судом першої інстанції покарання з випробуванням, колегія суддів вважає таким, що пов`язане з неправильним застосуванням кримінального закону, який не підлягав застосуванню, повною мірою не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, особі обвинуваченого, та не сприятиме його перевихованню та попередженню вчиненню ним нових злочинів.
За таких обставин, вирок суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання підлягає скасуванню з постановленням за правилами ст. 420 ч. 1 п. 4 КПК Україниапеляційним судом у цій частині свого вироку.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, колегія суддів апеляційного суду враховує, що ОСОБА_6 вчинено злочин середньої тяжкості, а також те, що ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів та вчинив аналогічний злочин фактично через три місяця після звільнення з місць позбавлення волі, формально задовільно характеризується за місцем проживання, а також відсутність матеріальних претензій у потерпілого, у зв`язку з поверненням викраденого майна. Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 , колегія суддів визнає його щиросердне розкаювання у скоєному, а обставини, що обтяжують його покарання, відсутні.
Враховуючи наведене, а також конкретні обставини провадження, що наведені вище, колегія суддів вважає необхідним призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, але у мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України, не вбачаючи підстав для призначення ОСОБА_6 в даному випадку покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі прокурора.

За таких обставин, апеляційна скарга прокурора у провадженні підлягає задоволенню частково.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів,

З А С У Д И Л А:

апеляційну скаргу прокурора у провадженні задовольнити частково.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2016 року відносно ОСОБА_6 в частині призначеного покарання - скасувати.

ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України призначити покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту фактичного його затримання у зв`язку з виконанням вироку.

В решті вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2016 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін.

Вирок Апеляційного суду м. Києва може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Судді:

_________________ _____________________ ____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3