Справа № 755/3956/16-к
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" листопада 2016 р. м. Київ
Слідчий суддя Дніпровського районного суду м.Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю скаржника ОСОБА_3 його представника адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Дніпровського районного суду м.Києва, скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого щодо неповернення майна,-
23.11.2016 року ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Дніпровського районного суду м.Києва зі скаргою на бездіяльність слідчого СУ ФР ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м.Києві щодо неповернення тимчасово вилученого майна.
Скаржник вважає, що слідчим суддею не було надано прямого дозволу на вилучення вказаного майна, питання про його арешт та визнання речовим доказом слідчим не вирішено, тому воно підлягає поверненню.
Із урахуванням викладеного, скаржник просить слідчого суддю визнати протиправною бездіяльність слідчого щодо невинесення постанови про повернення речей та зобов`язати його повернути вказане майно.
В судовому засіданні скаржник та його представник адвокат ОСОБА_4 підтримали подану скаргу з підстав, зазначених у ній, та, не оскаржуючи законність ухвали слідчого судді та проведення обшуку, просили зобов`язати слідчого негайно повернути вказане майно.
Слідчий СУ ФР ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м.Києві ОСОБА_5 в судове засідання з розгляду скарги не з`явився, повідомлявся судом належним чином про час і місце розгляду скарги, надіслав до суду заяву, в якій просив розглядати скаргу без його участі та частково заперечував проти її задоволення, а саме в частині повернення комп`ютерної техніки.
Прокурор в судове засідання з розгляду скарги не з`явився, повідомлявся судом належним чином про час і місце розгляду скарги, причини неявки суду не повідомив.
Згідно з ч.3 ст. 306 КПК України розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування здійснюється за обов`язкової участі особи, яка подала скаргу, чи її захисника, представника та слідчого чи прокурора, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржується. Відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.
Вислухавши доводи скаржника та його представника, дослідивши матеріали, якими обґрунтовується скарга, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність часткового задоволення скарги з наступних підстав.
Згідно з ч.7 ст.236 КПК України вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.
Відповідно до ч.2 ст.168 КПК України тимчасове вилучення майна може здійснюватися під час обшуку, огляду.
Згідно з п.3 ч.1 ст.169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено, якщо слідчий, прокурор не подасть до слідчого судді клопотання про арешт тимчасово вилученого майна не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна.
Відповідно до п.18 ч.1 ст.3 КПК України слідчий суддя суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.
Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно положень статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення ЄСПЛ у справі "Іатрідіс проти Греції" від 25 березня 1999 року). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення ЄСПЛ у справі "Антріш проти Франції" від 22 вересня 1994 року, "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).
Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року). Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року).
Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
Згідно зі ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ч.1 ст.24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
На підставі ч.2 ст.8, ч.5 ст.9 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов`язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Питання застосування інституту тимчасового вилучення майна врегульоване Главами 16 та 17 Кримінального процесуального Кодексу України, зокрема статтями 167-175 цього Кодексу. Даними правовими нормами законодавцем визначено конкретне визначення можливої наступної долі вилученого майна, зокрема до вирішення питання про арешт такого майна або до його повернення.
За таких обставини, викладені у скарзі доводи є частково обґрунтованими, у зв`язку з чим слідчий суддя, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а зазначені предмети та речі, що не містять інформації щодо фінансово-господарської діяльності вказаних вище підприємств, поверненню власнику, оскільки, у даному випадку, втручання державного органу у право на мирне володіння майном порушує "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав власника майна, тобто становить особистий і надмірний тягар для особи, враховуючи відсутність клопотання про арешт такого майна, не визнання речовим доказом та його перебування у невизначеному стані.
Керуючись ст.ст.2, 3, 7-9, 16, 21, 167-175, 303-306, 307, 309, 369-372, ч.2 ст.376 КПК України, слідчий суддя, -
Скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого щодо неповернення майна задовольнити частково.
В іншій частині скарги - відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.
Слідчий суддя Дніпровського районного суду
м.Києва ОСОБА_1