Центральний районний суд м. Миколаєва
_____________________________________________________________________________________
Справа № 490/9254/16-к
н/п 1-кп/490/613/2016
ВИРОК
Іменем України
30 листопада 2016 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 та обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду обвинувальний акт, складений за результатами досудового розслідування обставин кримінального провадження № 0001847, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Миколаєві, є громадянином України, одруженим, має середньо-спеціальну освіту, не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , є раніше судимим:

- 21 грудня 2004 року Корабельним районним судом м. Миколаєва за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, із застосуванням ст. 71 КК України з урахуванням ухвали від 24.02.2015 Апеляційного суду Миколаївської області до трьох років трьох місяців позбавлення волі;

- 02 грудня 2009 року Центральним районним судом м. Миколаєва за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України до чотирьох років позбавлення волі (03 лютого 2012 року звільнений від подальшого відбування покарання умовно-достроково з невідбутою частиною покарання у виді позбавлення волі строком один рік три місяці чотирнадцять днів);

- 10 травня 2016 року Ленінським районним судом м. Миколаєва за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки, від відбування якого на підставі ст. 75 КК України звільнений з випробуванням строком на два роки,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, -

В С Т А Н О В И В :
15 квітня 2016 року, близько 23 год. 30 хв., під час знаходження у будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , куди він проник з метою переховування від поліцейських, у ОСОБА_5 , який має не зняті та непогашені у встановленому законом порядку судимості за вчинення злочинів, передбачених ст. 187 КК України, виник намір вчинити крадіжку, реалізуючи який, він, діючи умисно з корисливих мотивів, таємно викрав майно ОСОБА_4 на загальну суму 900 грн., а саме мобільний телефон марки "Samsung Duos" вартістю 400 грн. та мобільний телефон марки "Nokia" вартістю 500 грн., з викраденим з місця вчинення злочину зник та розпорядився ним на власний розсуд.

У той же час, у пред`явленому ОСОБА_5 обвинуваченні сторона обвинувачення вважала встановленим, що до будинку АДРЕСА_2 обвинувачений проник з метою вчинення крадіжки, а тому дії останнього кваліфікувала за ч. 3 ст. 185 КК України, як крадіжка - таємне викрадення чужого майна, вчинена повторно та поєднана із проникненням до житла.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, винним себе визнав частково, та повідомив, що у квітні 2016 року, точної дати не пам`ятає, близько 18 год. 00 хв., він приїхав до своєї колишньої співмешканки ОСОБА_6 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , щоб побачитися з дитиною. ОСОБА_6 , як він тоді вважав, вдома не було, і він чекав біля домоволодіння приблизно до 21 год.. О 21 год. він ключем, якій в нього залишився з часів спільного проживання, відчинив ворота домоволодіння, де проживає ОСОБА_6 і увійшов у двір, де став чекати. Коли він прочекав близько пів години, побачив поліцейських та залишив територію домоволодіння, перейшовши на територію домоволодіння сусідів, а потім - повернувся і знову побачив поліцію. Щоб сховатися від поліцейських він з території домоволодіння ОСОБА_6 перестрибнув через невеличкий паркан на територію домоволодіння ОСОБА_7 і увійшов до будинку. Під час переховування від поліції у будинку ОСОБА_7 він з холодильника, що на кухні, взяв чи то мандарин, чи то апельсин, і поклав собі у кишеню. Потім пішов до спальної кімнати, щоб покликати сусіда, однак, опинившись у кімнаті, взяв два мобільні телефони і залишив кімнату. Що було далі він точно не пам`ятає. Наступного дня один з телефонів, знаходячись на автовокзалі в м. Миколаєві, він продав чоловіку на вигляд " ОСОБА_8 " за 100 грн., другий телефон, відразу після цього ж, - на ринку "Колос" - продавцю магазину мобільних телефонів, за скільки не пам`ятає. У вчиненому щиро кається.

Наведені вище показання обвинуваченого в частині повідомленої ним мети проникнення до житла ОСОБА_4 узгоджуються з показаннями потерпілої, а також свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які були допитані під час судового розгляду.

Так, свідок ОСОБА_10 суду повідомила, що обвинувачений дійсно є її колишнім співмешканцем, 15 квітня 2016 року, близько 22 год. 00 хв., виявивши на території її домоволодіння обвинуваченого, якого побоюється, вона викликала поліцію. Коли поліція приїхала першого разу, Живих сховався на території домоволодіння інших сусідів (не на території домоволодіння ОСОБА_7 ). Не знайшовши його, поліцейські поїхали, а обвинувачений повернувся на територію її домоволодіння. Вона вдруге викликала поліцію, яка знову приїхала. Безпосередньо перед тим, як поліцейські цього разу зайшли у її двір, вона бачила, що Живих був на території її домоволодіння, та, коли пішла відчиняти хвіртку поліцейським, він попрямував за її будинок. Коли поліцейські увійшли до її двору, Живих уже не було на території її домоволодіння. У цей час вона побачила, що двері до будинку сусідів відчинилися, і туди хтось забіг. Вона сказала поліцейським, що це точно Живих, оскільки, якщо б це були сусіди, вони б обов`язково спитали, що трапилося. Поліція відреагувала відразу, поліцейські перелізли через паркан, почали стукати у двері та вікна сусідів. Потім з`ясувалися, що обвинувачений зайшов до будинку сусідів. Коли поліцейські його вивели - наказали покласти все, що в нього є у кишенях, на машину. Він витяг два мобільні телефони, один білого, другий чорного кольору, та гаманець. Пізніше обвинувачений телефонував їй з номерів телефонів сусідів.

Допитаний у якості свідка ОСОБА_9 суду повідомив, що близько опівночі 15 квітня 2016 року, він спав у спальній кімнаті свого будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , почув якийсь шум, прокинувся та побачив, як якась тінь встала та вийшла з кімнати. Він пішов слідом, увімкнув світло і у залі побачив обвинуваченого, який є колишнім його сусідом. При цьому, у вікна будинку хтось світив ліхтариками. Живих став просити його сховати від поліції, але він його вивів у двір, і обвинуваченого затримали поліцейські. Далі він ( ОСОБА_11 ) пішов до кімнати за цигарками, але їх не виявилося на місці. Крім цього, він виявив, що зникли два мобільні телефони. Він розбудив тещу і попросив, щоб та зателефонувала йому і дружині. Коли теща зателефонувала, у Живих у кишені задзвонив спочатку один їх телефон, а потім - другий. Ці телефони поліцейські дістали та сфотографували. Обвинуваченого забрали до відділу поліції. Коли він та дружина туди приїхали. Їм сказали, що Живих відпустили, і ніяких телефонів в них немає. Вони написали заяву, і за їх заявою проводилося службове розслідування.

Допитана судом потерпіла ОСОБА_4 повідомила, що пізно вночі 15 квітня 2016 року вона спала у себе в будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 . Коли спали, чоловіку здалося, що хтось є в будинку, і він їй про це сказав. На що вона відповіла, що йому приснилося. Потім вона побачила тінь. Її чоловік вскочив та погнався за невідомим. Вона також встала і одяглася. Виявилося, що це був обвинувачений, який сказав, щоб його сховали, на що її чоловік відповів, що ніхто його ховати не буде. Живих вийшов у двір, де його затримали працівники поліції. З кишені Живих почали випадати мандарини. Чоловік пішов за цигарками, однак їх не знайшов та не знайшов телефонів. Працівники поліції сказали, що не мають право його обшукувати та попросили його дістати все з кишень. Він дістав два телефони, які їм належать. Телефони їй так і не повернули та шкоду обвинуваченим не відшкодовано.

Наведені вище докази узгоджуються між собою, доповнюють одні одних та, у сукупності, не залишають сумнівів, що проникнення ОСОБА_5 до будинку ОСОБА_4 мало на меті не вчинення крадіжки, а переховування від поліцейських, і лише під час перебування обвинуваченого у будинку потерпілої, в нього виник намір викрасти її майно.

Саме про таку мету проникнення до житла потерпілої обвинувачений повідомив і під час проведеного 13 серпня 2016 року з його участю слідчого експерименту, не дивлячись на те, що при цьому, згідно протоколу слідчого експерименту та фототаблиці до нього, вказав інше місце проникнення на територію домоволодіння потерпілої ніж те, про яке повідомив у ході судового розгляду.

Разом з цим, слід зазначити, що наведені вище показання свідка ОСОБА_12 , сумнівів у достовірності яких в суду не виникає, виключають можливість проникнення ОСОБА_5 на територію домоволодіння ОСОБА_4 зі сторони вулиці, оскільки по-перше, у судовому засіданні цей свідок повідомила, що перед тим, як вдруге відкрити хвіртку поліцейським, вона бачила Живих, який попрямував за її будинок в напрямку території домоволодіння ОСОБА_7 , а по-друге зі сторони вулиці у цей час, як слідує з цих же показань ОСОБА_12 , знаходилася поліція, яка у такому разі, вочевидь виявила б обвинуваченого, коли той залишав територію домоволодіння ОСОБА_6 та проникав на територію домоволодіння ОСОБА_7 , що розташовані одна біля одної впритул.

З огляду на це, суд вважає недостовірними відомостями про спосіб проникнення обвинуваченого на територію домоволодіння ОСОБА_7 , зазначені у протоколі проведення слідчого експерименту від 13.08.2016 та фототаблиці до нього, і не бере ці відомості до уваги при ухваленні вироку. В іншій частині, відомості, що містяться у вказаному протоколі та фототаблиці до нього, повністю узгоджуються з показанням ОСОБА_5 , що він їх дав у суді, а також із показаннями допитаних судом потерпілої і свідків, та ніким з учасників процесу не оспорюються.

Інші досліджені судом докази, наведених вище висновків суду не спростовують і узгоджуються із ними.

Зокрема, цих висновків не спростовують відомості, що містяться у протоколі від 18.04.2016 огляду місця події - домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , з фототаблицею до нього, в яких описано та зафіксовано загальний вигляд розташування території цього домоволодіння, будинку та приміщень останнього.

Факт впізнання потерпілою обвинуваченого, зафіксований у протоколі від 15.07.2016 пред`явлення їй осіб для впізнання за фотознімками, взагалі не має ніякого доказового значення, оскільки, як слідує з показань допитаних під час судового розгляду осіб, ОСОБА_5 тривалий час, до вчинення крадіжки майна ОСОБА_4 , проживав у домоволодінні, що розташоване поряд з домоволодінням потерпілої, вони увесь цей час спілкувалися і їй добре відомі прізвище та ім`я обвинуваченого, а тому її впізнання ОСОБА_5 як особи, що 15 квітня 2016 року вчинила крадіжку, було очевидним.

Факт впізнання обвинуваченого свідком ОСОБА_13 при пред`явленні йому слідчим ОСОБА_5 для впізнання за фотознімками, зафіксований у відповідному протоколі від 15.07.2016, сам по собі, враховуючи те, що ця особа в якості свідка судом не допитувалася, а показаннями, які він дав слідчому, а не суду, під час проведення цієї слідчої дії, відповідно до вимог ч. 4 ст. 95 КПК України, суд не вправі обґрунтовувати свої висновки, сам по собі не має ніякого доказового значення.

Так саме, з цих же причин, не має ніякого доказового значення сам по собі факт впізнання обвинуваченого свідком ОСОБА_14 під час пред`явлення йому ОСОБА_5 для впізнання за фотознімками, зафіксований у відповідному протоколі від 15.07.2016.

Зі змісту переглянутого у судовому засіданні відеозапису з камери відео-спостереження, встановленої у приміщенні магазину продажу мобільних телефонів, розташованого на ринку "Колос" в м. Миколаєві, а також зі змісту дослідженого судом протоколу огляду цього відеозапису слідчим, вбачається, що у них зафіксовано факт продажу обвинуваченим ОСОБА_15 мобільного телефону в одному з магазинів на ринку "Колос". З приводу цього відеозапису обвинувачений суду повідомив, що на ньому дійсно зафіксовано факт продажу ним у вказаному вище місці одного з викрадених в ОСОБА_4 телефонів.

Таким чином, проаналізувавши наведені вище досліджені у ході судового розгляду докази, суд приходить до висновку, що мету проникнення обвинуваченого до будинку потерпілої ОСОБА_4 стороною обвинувачення встановлено не вірно, та що дійсною такою метою було переховування від поліцейських, а не вчинення крадіжки.

Відповідно, за таких обставин дії обвинуваченого ОСОБА_5 , в межах пред`явленого обвинувачення, слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 185 КК України, як крадіжка - таємне викрадення чужого майно, вчинена повторно, а ознаку вчинення цього злочину "поєднана з проникненням до житла" слід виключити з пред`явленому ОСОБА_5 обвинувачення. Така перекваліфікація дій останнього судом відповідає положенням ч. 3 ст. 337 КПК України, оскільки покращує становище обвинуваченого.

При призначенні покарання обвинуваченому суд відповідно до ст. 65 КК України враховує, що він вчинив умисний корисливий злочин середньої тяжкості, його особу, а саме те, що він є раніше неодноразово судимим за вчинення корисливих злочинів та знову вчинив корисливий злочин, офіційно не працює, за місцем проживання характеризується позитивно, дільничним інспектором поліції - посередньо, перебуває на обліку у лікаря-нарколога з діагнозом: синдром залежності від опіоїдів, зловживання канабіноїдами, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та як обставину, що його пом`якшує - щире каяття обвинуваченого.

З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_5 за вчинений ним злочин покарання у виді позбавлення волі строком на два роки, яке вважає таким, що відповідає особі ОСОБА_5 та тяжкості вчиненого ним злочину, а також таким, що, з урахуванням щирого каяття обвинуваченого, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Оскільки зазначений вище злочин обвинувачений вчинив до постановлення вироку від 10.05.2016 Ленінського районного суду м. Миколаєва, яким ОСОБА_5 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки і звільнено від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням строком на два роки, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, цей вирок та вирок від 10.05.2016 Ленінського районного суду м. Миколаєва слід виконувати самостійно.

Диск DVD-R, на якому міститься відеофайл з зафіксованим фактом збуту ОСОБА_15 16 квітня 2016 року в кіоску, розташованому на ринку "Колос" в м. Миколаєві мобільного телефону ОСОБА_14 , який слідчим визнано речовим доказом, не є таким речовим доказом у розумінні ч. 1 ст. 98 КПК України, а є засобом збереження електронний інформації, на якому збережено спеціально створену копію відеозапису з камери відео-спостереження, тобто він підпадає під ознаки носія електронного документа (ч.ч. 1, 2 ст. 99 КПК України), та, відповідно, згідно правил, передбачених ч.ч. 3, 5 ст. 100 КПК України, має увесь час зберігатися у в матеріалах судового провадження, що не потребує окремого, додаткового процесуального рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367-368, 370, 371, 373, 374 КПК України, -

З А С У Д И В :
ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на два роки.

Строк відбування призначеного покарання ОСОБА_5 відраховувати з моменту приведення вироку до виконання.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, цей вирок та вирок від 10.05.2016 Ленінського районного суду м. Миколаєва, яким ОСОБА_5 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки і звільнено від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням строком на два роки, виконувати самостійно.

На вирок може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: