Ухвала
іменем україни
17 серпня 2017 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши у судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:
Вироком Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2016 року
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та проживає по АДРЕСА_1 , громадянина України, такого, що не має судимості в силу ст. 89 КК України,
засуджено:
за ч.1 т. 135 КК України на 1 рік позбавлення волі;
за ч.2 ст. 286 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено обов`язки, передбачені п.1,2 ч.1 ст. 76 КК України.
Закрито провадження за цивільним позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_8 про стягнення моральної шкоди у зв`язку відмовою позивача від позову.
Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.

Згідно вироку суду ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він 8 квітня 2013 року, в темну пору доби, о 3 год. 55 хв., керуючи автомобілем «Toyota Tercel-4wd» д.н.з. НОМЕР_1 , належним ОСОБА_10 , рухаючись по вул. Леніна в м. Першотравенську Дніпропетровської області, зі швидкістю 100 км/г., смугою зустрічного руху проїжджої частини, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , в результаті чого останньому були спричинені тяжкі тілесні ушкодження як призвели до смерті.
Порушення ОСОБА_7 п.п.10.1, 11.4, 12.4 Правил дорожнього руху України знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з наслідками що настали.
Крім того, 08 квітня 2013 року, о 03 годині 55 хвилин, ОСОБА_7 перебуваючи по вул. Леніна в м. Першотравенську Дніпропетровської області, навпроти буд. №9, розуміючи, що скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_11 усвідомлюючи, що останній знаходиться у небезпечному для життя стані, не вжив дій, спрямованих на надання потерпілому необхідної допомоги та покинув місце події направившись до с.Демурине Межівського району Дніпропетровської області, де залишив автомобіль на узбіччі.

Вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2017 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасовано та постановлено новий вирок, яким ОСОБА_7 засуджено:
за ч. 1 ст. 135 КК України на 1 рік позбавлення волі;
за ч.2 ст. 286 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
В решті вирок місцевого суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі захисник просить вирок апеляційного суду змінити. Вказує на неправильне застосування кримінального закону та на невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості вчиненого злочину внаслідок суворості. Зазначає про те, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад злочину, передбачений ст. 135 КК України, оскільки ОСОБА_7 не бачив ОСОБА_11 в момент зіткнення, а в подальшому не усвідомлював того, що останній перебуває в безпорадному стані і потребує допомоги. Крім того з огляду на те, що ОСОБА_7 визнав свою вину за ч.2 ст. 286 КК України, щиро розкаявся та відшкодував завдану шкоду, захисник просить пом`якшити призначене засудженому покарання та звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину в касаційній скарзі не оспорюються як і кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України.
Що стосується доводів захисника про відсутність в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 135 КК України, то вони є необґрунтованими.
Відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеної в ухвалі від 6 березня 2014 року №5-1кс14, яка відповідно до ст. 458 КПК України є обов`язковою для застосування судами України, суспільна небезпечність злочину, передбаченого ст. 135 КК України полягає у тому, що людина, яка має можливість надати допомогу іншій людині і тим самим врятувати її від смерті або настання інших тяжких наслідків, не робить цього, що свідчить про низькі моральні якості цієї особи. Злочинність такої бездіяльності підвищується, якщо особа сама поставила іншу особу в небезпечний для життя стан, або причетна до події, через яку особа опинилася в такому стані.
Об`єктивна сторона залишення в небезпеці характеризується двома видами злочинної бездіяльності: 1) бездіяльність-невтручання, що полягає у невиконанні особою обов`язку щодо надання необхідної допомоги потерпілому, який перебуває у небезпечному для життя стані й позбавлений можливості вжити заходів для самозбереження, коли небезпека виникла незалежно від суб`єкта цього злочину; 2) змішана бездіяльність бездіяльність щодо надання допомоги потерпілому особою, яка сама поставила його в небезпечний для життя стан.

За змістом статті 135 КК України, поставлення в небезпеку виступає як основа для виникнення спеціального обов`язку надати допомогу особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Саме поставлення в небезпеку знаходиться за межами вказаного злочину та за певних умов містить окремий склад злочину.
Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого статтею 135 КК, завжди характеризується прямим умислом щодо самого діяння. Що стосується наслідків, ставлення суб`єкта злочину до них завжди характеризується необережністю (злочинною недбалістю чи злочинною самовпевненістю).
Вольовий момент вчинення злочину, передбаченого статтею 135 КК, полягає у небажанні суб`єкта злочину надати допомогу безпорадній особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Мотиви вчинення цього злочину можуть бути різними (прагнення уникнути кримінальної відповідальності, небажання обтяжувати себе, байдуже ставлення до долі іншої людини, егоїзм, небажання допомогти через брак часу, неприязнь до потерпілого, легкодухість, ревнощі, помста тощо), але на кваліфікацію вони не впливають.
Поняття «завідомість» означає усвідомлення особою, яка чинить будь-яке діяння, певних фактів чи обставин, які випливають зі змісту кримінально-правової заборони залишення в небезпеці, та є ознакою, яка характеризує інтелектуальний момент умислу. В діях особи наявний склад злочину лише тоді, коли вона достовірно знала про небезпеку, що загрожує потерпілому, і про те, що вказана небезпека загрожує життю останнього. Тільки неусвідомлення особою небезпечного для життя стану безпорадної особи виключає кримінальну відповідальність за залишення в небезпеці.
Отже, відповідно до змісту диспозиції статті 135 КК суб`єкт цього злочину має усвідомлювати: а) небезпечний для життя стан потерпілого; б) безпорадність особи, про яку даний суб`єкт повинен був піклуватися або яку поставив в небезпечний для життя стан; в) загроза життю виникла внаслідок поставлення його в небезпечний для життя стан суб`єктом злочину чи внаслідок подій або явищ, не пов`язаних з поведінкою винного; г) суб`єкт злочину має можливість надати необхідну потерпілому допомогу.
Із законодавчого визначення випливає, що моментом закінчення злочину є ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Для кваліфікації злочину не має значення, чи відвернула би надана винною особою допомога завдання шкоди життю або здоровю особи. Навіть у випадках, коли через несумісну з життям травму будь-яка допомога не була здатна відвернути смерть людини, особа, яка залишила потерпілого в небезпеці, має нести відповідальність за статтею 135 КК. Для кваліфікації дій винного за цією нормою кримінального закону не має значення і те, що хтось інший надав чи намагався надати допомогу залишеному в небезпеці.

Згідно показань свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 автомобіль, яким керував ОСОБА_7 , після наїзду на пішохода не зупинився та продовжив рух на великій швидкості. При цьому ОСОБА_12 та ОСОБА_13 чули звук гальм, який передував наїзду на ОСОБА_11 . Крім того ушкодження автомобіля, які утворилися внаслідок наїзду, поза розумним сумнівом відкидають доводи захисника про те, що ОСОБА_7 не усвідомлював того що відбувся наїзд на пішохода. Беручи до уваги вищенаведене, а також зважаючи на поведінку самого ОСОБА_15 , який, вчинивши наїзд прослідував на автомобілі за межі населеного пункту щоб оглянути пошкодження транспортного засобу і в подальшому залишив його на узбіччі, колегія суддів вважає, що рішення суду про кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.135 КК України є правильним.
Крім того колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисника про наявність достатніх підстав для застосування положень ст. 75 КК України щодо ОСОБА_7 .
Відповідно до статей 50, 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне и достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, при цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Положеннями ст. 75 КК України передбачено звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, якщо суд, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Як убачається з матеріалів справи, обираючи вид і міру покарання, суд першої інстанції врахував дані про особу ОСОБА_7 , думку потерпілої та обставини справи, і призначив основне покарання у виді позбавлення волі, а на підставі ст. 75 КК України звільнив від його відбування покарання з випробуванням.
Однак, приймаючи таке рішення про застосування ст. 75 КК України, суд належним чином не врахував тяжкість вчинених злочинів, один з яких відповідно до ст. 12 КК України є тяжким та обставини справи.
Тому апеляційний суд з огляду на ці обставини дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням є безпідставним та недоцільним. При цьому суд урахував усі обставини справи та дані, що характеризують особу ОСОБА_7 , на підставі чого прийняв рішення про призначення засудженому покарання яке слід відбувати реально, з чим також погоджується і колегія суддів.
З огляду на наведене, покарання призначене апеляційним судом ОСОБА_7 відповідає вимогам ст. 65 КК України, оскільки за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Підстав для застосування ст. 75 КК України колегія суддів не вбачає.

За таких обставин колегія суддів вважає, що вирок апеляційного суду є законним та обґрунтованим, і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
На підставі викладеного та керуючись статтями 433, 434-436 КПК України, колегія суддів
у х в а л и л а:

Вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 лютого 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3