Провадження № 1-кп/317/61/2017
Справа № 317/5013/16-к
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 січня 2017 року м. Запоріжжя
Запорізький районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
за участі:

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000160 від 05.12.2016 року відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Давидівка Якимівського району Запорізької області, українця, громадянина України, не одруженого, не працевлаштованого, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
Солдат ОСОБА_4 з 15.07.2016 р. проходив військову службу за контрактом у військовій частині польова пошта НОМЕР_1 на посаді номер обслуги 4 гаубичної артилерійської батареї 2 гаубичного артилерійського дивізіону.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 р. № 1932-ХІІ зі змінами, особливий період період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст.ст. 3-6, 11, 16, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, був зобов`язаний свято і непорушно додержуватися вимог Конституції України та законів України, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути зразком витримки, берегти військову честь, показувати приклад дисциплінованості, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків доповідати своєму безпосередньому начальникові, за дозволом на звільнення з розташування військової частини звертатися до свого безпосереднього начальника, а виїзд військовослужбовців за межі гарнізону здійснюється лише з дозволу командира військової частини.
01 листопада 2016 року під час перевірки наявності особового складу було виявлено відсутність на місці служби, полігоні « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який дислокується в районі АДРЕСА_2 солдата ОСОБА_4 .
Діючи на порушення вищезазначених статутних вимог, солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи в умовах особливого періоду, з метою тимчасово ухилитись від проходження військової служби, 01 листопада 2016 року самовільно залишив місце служби полігон « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який дислокується в районі АДРЕСА_2 , свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини та про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв та ухилявся від проходження служби до 13 грудня 2016 року, тобто тривалістю понад один місяць.
Обвинувачений ОСОБА_4 свою провину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, визнав повністю, зазначив, що з 26.03.2014 р. він був мобілізований, проходив службу в зоні АТО з 03.01.2015 р. до 03.03.2015 р., звільнився 16.03.2015 р. В подальшому уклав контракт на службу та 15.07.2016 р. знову пішов на службу. 01.11.2016 р. він залишив військову частину за сімейними обставинами. Просив командира його відпустити, однак отримав відмову. Самовільно поїхав додому, щоб допомогти батькам, оскільки батько є інвалідом третьої групи, матір одна доглядає за своїм батьком, якому 79 років та який переніс три інсульти, а також за матір`ю чоловіка, якій 85 років, яка також перенесла інсульт. Також слід було заготовлювати дрова та відремонтувати дах на будинку батьків, який раптом почав протікати, оскільки батько через інвалідність, пов`язану з фізичними вадами, робити цього не може. Крім того, у цей час на бронхіт захворіла дитина його співмешканки 2016 року народження, яку він також виховує зі співмешканкою. Повернувся на службу він самостійно та добровільно 13.12.2016 р. До служби він постійно проживав з батьками та співмешканкою, яка має малолітню дитину. 15.01.2017 р. у нього закінчився контракт на службу і намірів її продовжувати він не має. У вчиненому розкаюється.
Оскільки обвинувачений ОСОБА_4 дав показання в яких повністю визнав свою вину і не оспорює фактичні обставини, враховуючи думку прокурора, який вважає, що можливо розглянути кримінальне провадження відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, вислухавши думку обвинуваченого, який також не заперечував проти вказаного порядку розгляду провадження, а також з`ясувавши, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, немає сумнівів у добровільності його позиції, роз`яснивши обвинуваченому, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, суд вважає за можливе розглянути кримінальне провадження на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, та визнати недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин, які ніким не оспорюються.
Дії обвинуваченого вірно кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України самовільне залишення військовослужбовцем місця служби без поважних причин тривалістю понад один місяць, вчинене в умовах особливого періоду.

Призначаючи вид та розмір покарання обвинуваченому, суд, у відповідності до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України належить до тяжких злочинів, особу ОСОБА_4 , який раніше не судимий, за місцем служби характеризується негативно, має постійне місце проживання, не працевлаштований, на обліку у нарколога чи психіатра не перебуває, приймав участь в антитерористичній операції з 2014 року.
Як обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому суд враховує щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, з`явлення з зізнанням. При цьому, щире каяття ОСОБА_4 засновано на належній критичній оцінці обвинуваченим своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, що встановлено безпосередньо у судовому засіданні.

Обставин, що обтяжують покарання, суд не виявив.

За таких обставин, враховуючи особу ОСОБА_4 , думку прокурора, зважаючи на наслідки злочину, для досягнення цілей покарання, встановлених статтею 50 КК України, суд вважає за необхідне призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі в мінімальних межах санкції статті.

Враховуючи, що виправлення ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства, приймаючи при цьому до уваги те, що він не несе небезпеки соціуму, має тісні суспільні зв`язки позитивної спрямованості, враховуючи ставлення обвинуваченого до вчиненого та його наслідків, суд дійшов висновку про необхідність звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Суд вважає, що призначення ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Документально підтверджені процесуальні витрати та речові докази у провадженні відсутні.

Клопотання прокурором про обрання запобіжного заходу під час судового розгляду не заявлялось, запобіжний захід відносно ОСОБА_4 суд за власною ініціативою не обирає.

Керуючись ст.ст. 370, 374 КПК України, суд,-

ЗАСУДИВ:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання, якщо він протягом іспитового строку 1 (один) рік не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили відносно ОСОБА_4 не обирати.

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Запорізької області протягом 30 днів з дня його проголошення через Запорізький районний суд Запорізької області, при цьому відповідно ч. 2 ст. 394 КПК України вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1