В И Р О К
іменем України

"30" травня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.186 КК України
прокурора ОСОБА_4 ,
адвоката ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_3 -
Судом визнано доведеним, що 15.10.2014 року приблизно о 23 годині 40 хвилин ОСОБА_3 разом з ОСОБА_6 , перебуваючи в автомобілі «Форд-мондео» д.н.з НОМЕР_1 , біля зупинки громадського транспорту по вул. Будівельників 43/12 в м. Києві помітили раніше незнайому ОСОБА_7 , після чого вступили між собою в злочинну змову з метою відкритого викрадення чужого майна та обернення його в свою користь.
Реалізуючи свої злочинні наміри, ОСОБА_3 вийшов з автомобіля та підійшов до громадянки ОСОБА_7 , обравши предметом злочинного посягання золотий ланцюжок на шиї останньої. В свою чергу, згідно заздалегідь розподілених між собою ролей, ОСОБА_6 залишився за кермом вищевказаного автомобіля з метою спостереження за навколишньою обстановкою та подальшого швидкого зникнення на транспортному засобі разом з ОСОБА_3 та викраденим майном з місця вчинення злочину.
Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_3 підійшовши до ОСОБА_7 шляхом ривка повторно, відкрито викрав з шиї останньої золотий ланцюжок вагою близько 6 грам, вартістю 3700 гривень, з яким утримуючи в руках, побіг до розташованого поруч на відстані близько 2 метрів автомобіля «Форд-мондео», в якому знаходився ОСОБА_6 та сів на переднє пасажирське сидіння.
Після чого, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на автомобілі «Форд-мондео», де був умисно з метою попередження запам`ятовування з боку потерпілої заздалегідь знятий задній номерний знак на момент вчинення грабунку, з місця вчинення злочину зникли, а викраденим майном, заклавши до ломбардного відділення, розпорядилися на власний розсуд, чим спричинили потерпілій ОСОБА_7 матеріального збитку на суму 3700 гривень.
Однак в подальшому ОСОБА_3 та ОСОБА_6 були затримані працівниками міліції.
Будучи допитаним в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України визнав повністю, дав покази, підтвердив обставини скоєння злочину, викладені в установочній частині вироку, щиро розкаявся в скоєному. Зазначивши, що 15.10.2014 року приблизно о 23 годині 40 хвилин ОСОБА_3 разом з ОСОБА_6 , перебуваючи в автомобілі «Форд-мондео» д.н.з НОМЕР_1 , біля зупинки громадського транспорту по вул. Будівельників 43/12 в м. Києві.Він помітив раніше незнайому ОСОБА_7 , вийшов з автомобіля та підійшов до ОСОБА_7 .Підійшовши до ОСОБА_7 шляхом ривка викрав з шиї останньої золотий ланцюжок, з яким утримуючи в руках, побіг до розташованого поруч на відстані близько 2 метрів автомобіля «Форд-мондео», в якому знаходився ОСОБА_6 та сів на переднє пасажирське сидіння. Після чого, він та ОСОБА_6 на автомобілі «Форд-мондео», з місця вчинення злочину зникли, а викрадене заклали до ломбардного відділення.
Покази обвинуваченого ОСОБА_3 в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин злочину, добровільності та істинності його позиції.
Крім того, обставини вчинення злочину найшли своє підтвердження з показів потерпілої ОСОБА_7 , показів свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та інших досліджених доказів.
Наведене свідчить про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочину за обставин, встановлених судом.
Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.
За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, за обставин, встановлених судом.
Тож, суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_3 за ч.2 ст. 186 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб.
Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень (злочинів), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.
Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Так, обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_3 є щире каяття.
Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_3 судом не встановлено.
Також, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_3 на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, стан здоров`я, задовільну характеристику за місцем реєстрації,, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (не працює, раніше судимий, не одружений); позицію потерпілої у справі, щодо необхідної міри покарання та відсутність претензій матеріального характеру; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; його поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 186 КК України у виді позбавлення волі, з призначенням остаточного покарання на підставі ч.4 ст.70 даного Кодексу, слід призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів.
Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, характер вчинення злочину, його спосіб, позицію потерпілих, які вказують в своїй сукупності, у даному конкретному випадку, на те, що тяжкість вчиненого ним злочину та його особа з іншими вищезазначеними обставинами встановленими у цьому провадженні не свідчать про можливість виправлення останнього без відбування покарання чи за допомогою призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом враховуючи відсутність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, та оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі у межах санкції ст. 186 КК України, є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень)
Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, обвинуваченому у вигляді утримання під вартою, враховуючи вимоги ст.ст. 131-132, 177, 178 КПК України, та даних про його особу слід залишити без змін до набрання вироком законної сили.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України суд вважає за необхідне зарахувати в строк відбування покарання обвинуваченому термін його попереднього ув`язнення, а саме з 16.10.2014 року по 30.05.2016 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.
Процесуальні витрати у кримінальному проваджені, згідно даних обвинувального акту, відсутні.
Керуючись ч. 3 ст. 349, ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд, -
Визнати винним ОСОБА_3 , у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та призначити покарання у виді 4-х років позбавлення волі.
На підставі ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, зарахувати не відбуту частину покарання за вироком Оболонського районного суду м.Києва від 07.11.2014 року та визначити ОСОБА_3 остаточне покарання у виді 4 (чотирьох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою залишити без змін, до вступу вироку в законну силу.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_3 в строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення, а саме з 16.10.2014 року по 30.05.2016 включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Строк відбуття покарання ОСОБА_3 рахувати з 16.10.2014 року.
Речові докази золотий ланцюжок, що переданий ОСОБА_7 - залишити у розпорядженні власника.
Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва.
С у д д я :