Справа № 522/2419/17
Провадження по справі № 1-кс/522/4181/17
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 березня 2017 року м. Одеса
Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю слідчого в ОВС СВ УСБУ в Одеській області ОСОБА_3 , розглянувши клопотання слідчого в ОВС СВ УСБУ в Одеській області ОСОБА_3 , про арешт майна, -
В С Т А Н О В И В:
Слідчий в ОВС СВ УСБУ в Одеській області ОСОБА_3 звернувся до суду із клопотанням, погодженим із прокурором, про накладення арешту у кримінальному провадженні № 0000407 від 15.12.2016, на предмети, речі й документи, які були вилучені в ході обшуку автотранспортного засобу Mitsubishi Lancer 2.0, державний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_4 та використовується ОСОБА_5 , а саме на:
- акт надання послуг №140 від 11.02.2017 між ТОВ "ГУСТЕР" та ТОВ "ЛУКРО", на 1 арк.;
- акт надання послуг №141 від 11.02.2017 між ТОВ "ГУСТЕР" та ТОВ "ЛУКРО", на 1 арк.;
- акт надання послуг №142 від 11.02.2017 між ТОВ "ГУСТЕР" та ТОВ "ЛУКРО", на 1 арк.;
- акт надання послуг №149 від 13.02.2017 між ТОВ "ГУСТЕР" та ТОВ "ЛУКРО", на 1 арк.;
- акт надання послуг №150 від 13.02.2017 між ТОВ "ГУСТЕР" та ТОВ "ЛУКРО", на 1 арк.;
- акт надання послуг №151 від 11.02.2017 між ТОВ "ГУСТЕР" та ТОВ "ЛУКРО", на 1 арк.;
- додаткова угода №2 контракт на поставку №07/16 TRI від 07.11.2016 укладена 03.01.2017 між ТОВ "ГУСТЕР" та іноземним підприємством "biomer", на 1 арк.;
- додаткова угода №2 контракт на поставку №07/16 TRI від 15.02.2017 укладена 15.02.2017 між ТОВ "ГУСТЕР" та іноземним підприємством "biomer", на 1 арк.
В обґрунтування клопотання слідчий посилається на наступне.
Досудовим розслідуванням установлено, що на території Одеси та Одеської області група осіб організувала протиправну схему з ухилення від сплати податків, шляхом незаконного формування податкового кредиту з використанням підприємств з ознаками фіктивності. Протиправний механізм функціонує наступним чином: група осіб за допомогою підпорядкованих фірм імпортує з-за кордону (Туреччина, Китай, тощо) товари (цитрусові, банани, ін. овочі та фрукти). Для вказаної діяльності зазначені особи реєструють підприємства з ознаками фіктивності на підставних осіб та укладають, використовуючи їх реквізити зовнішньоекономічні контракти з нерезидентами.
На підставі наданих супроводжувальних документів (інвойс, коносамент та ін.) та товару, який надійшов на територію України в режимі імпорт, здійснюється його розмитнення за заниженою вартістю. Після здійснення комерційними структурами процедури розмитнення, товар документально розміщується на складах, а фактично передається їх реальним власникам (замовникам) для реалізації у пунктах роздрібної торгівлі. При цьому, фактично підприємство експортер та імпортер підконтрольні одним і тим же особам. Частина готівки від реалізації товару, з використанням підприємств з ознаками фіктивності шляхом здійснення безтоварних операцій, у вигляді безготівкових коштів, перераховується на банківські рахунки підприємства імпортера, а інша частина залишається у осіб, яким підконтрольна діяльність суб`єктів ЗЕД.
03.03.2017 слідчим в ОВС слідчого відділу Управління СБ України в Одеській області капітаном юстиції ОСОБА_6 , на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду Одеси ОСОБА_1 від 14.02.2017 проведено обшук автотранспортного засобу Mitsubishi Lancer 2.0, державний номер НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_4 та використовується ОСОБА_5 .
У зв`язку з викладеним, у органу досудового розслідування виникла необхідність у накладанні арешту на вказане в клопотання слідчого майно.
В судовому засіданні слідчий підтримав клопотання та просив його задовольнити в повному обсязі з наведених підстав.
Вивчивши матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання слідчого, заслухавши слідчого, приходжу до висновку, що клопотання слідчого про арешт майна не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України в клопотанні прокурора про арешт майна мають бути зазначені правові підстави, у зв`язку з якими необхідно здійснити арешт майна.
Відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, які перебувають у власності або володінні, користуванні, розпорядженні підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
Відповідно ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту.
Разом з цим, відповідно до положень діючого кримінального процесуального законодавства, застосування такого заходу не допускається, якщо сторона кримінального провадження не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для досягнення якого слідчий, прокурор звернувся із клопотанням.
Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Згідно із ч. 2 ст. 8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини
Окрім цього, відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950р.), учасником яких є Україна. Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Втручання має бути законним, тобто здійснене на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (foreseeable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акту. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та в окремих осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський проти Польщі» від 22.06.2004).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Зазначені міжнародні гарантії прав людини на недоторканість житла, таємницю спілкування, невтручання у приватне життя, недоторканість прав власності нормативно визначені в Конституції України та є, відповідно до положень ст.2 КПК України, загальними засадами кримінального провадження.
14 лютого 2017 року слідчим суддею Приморського районного суду м. Одеси по кримінальному провадженню № 0000407 за ч. 2 ст. 205 ч. 2 ст. 364 КК України винесено ухвалу про надання дозволу на проведення обшуку автотранспортного засобу марки «Mitsubishi Lancer 2.0», д/н НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_4 та використовується ОСОБА_5 , який було проведено 03.03.2017 року.
У клопотанні про накладання арешту слідчим в ОВС СВ УСБУ в Одеської області від 06.03.2017 року зазначено, що арешт накладається з метою забезпечення збереження вилучених у кримінальному провадженні предметів та документів, які за обставинами кримінального провадження можуть бути визнані речовими доказами.
Слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 98 цього Кодексу.
Стаття 98 КПК України передбачає, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Вилучені в ході проведення обшуку речі та документи не відповідають жодному з вищенаведених критеріїв, у тому числі: не є знаряддям вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 205, ч.2 ст.364 КК України; не може нести на собі будь-яких слідів кримінального правопорушення; не містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у т.ч. не є предметом, що був об`єктом кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 205, ч.2 ст.364 КК України; не є одержаним власником законним шляхом.
Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати наслідки арешту майна для інших осіб.
Крім того суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна, а саме можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (як було зазначено, вказане майно не може використовуватись як доказ зловживання службовим становищем посадовими особами митниці); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (підозра у вказаному провадженні нікому не повідомлялась); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (факт наявності та розмір шкоди у кримінальному провадженні не встановлений); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження (у випадку порушення кримінального провадження відносно посадових осіб митниці арештовувати майно юридичної особи, яка не є суб`єктом кримінального, правопорушення, є непослідовним).
Відповідно до ч. 1 ст.100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 КПК України.
Згідно ч. 6 ст. 100 КПК України речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співрозмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню - повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.
Слідчий в своєму клопотанні ніяким чином не обґрунтував, яке доказове значення можуть мати вказані предмети, речі та документи, зазначені у клопотанні слідчого у вказаному кримінальному провадженні.
Доводи слідчого про те, що вказані предмети, речі та документи можуть бути визнанні речовими доказами у даному кримінальному провадженні є голослівними та мають вірогідний характер.
Крім того, якщо вказані предмети, речі та документи мають значення речових доказів у кримінальному провадженні, у органу досудового розслідування було достатньо часу для винесення постанови про визнання їх речовими доказами та подальшого звернення до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна.
Окрім цього, згідно ч.5 ст.171 КПК України, клопотання про накладення арешту на майно вилученого в ході проведення обшуку повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно негайно повертається особі, в якої його було вилучено.
Враховуючи, що у вказаному кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру, а також беручи до уваги що клопотання про накладення арешту на майно подано с порушенням вимог КПК Укарїни, у разі погодження якого, буде порушено вимоги цього Кодексу, яким встановлені підстави для арешту майна, у зв`язку з чим, вважаю за необхідне в задоволенні клопотання слідчого відмовити.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 167, 168, 170-173 КПК України, слідчий суддя,-
У Х В А Л И В:
У задоволенні клопотання слідчого в ОВС СВ УСБУ в Одеської області ОСОБА_3 - відмовити з підстав, викладених в мотивувальній частині ухвали слідчого судді.
На підставі п. 2 ч. 1 ст. 169 КПК України, повернути тимчасово вилучене майно власнику, у якого воно було вилучено під час проведення обшуку 03.03.2016 року, а саме:
- акт надання послуг №140 від 11.02.2017 між ТОВ "ГУСТЕР" та ТОВ "ЛУКРО", на 1 арк.;
- акт надання послуг №141 від 11.02.2017 між ТОВ "ГУСТЕР" та ТОВ "ЛУКРО", на 1 арк.;
- акт надання послуг №142 від 11.02.2017 між ТОВ "ГУСТЕР" та ТОВ "ЛУКРО", на 1 арк.;
- акт надання послуг №149 від 13.02.2017 між ТОВ "ГУСТЕР" та ТОВ "ЛУКРО", на 1 арк.;
- акт надання послуг №150 від 13.02.2017 між ТОВ "ГУСТЕР" та ТОВ "ЛУКРО", на 1 арк.;
- акт надання послуг №151 від 11.02.2017 між ТОВ "ГУСТЕР" та ТОВ "ЛУКРО", на 1 арк.;
- додаткова угода №2 контракт на поставку №07/16 TRI від 07.11.2016 укладена 03.01.2017 між ТОВ "ГУСТЕР" та іноземним підприємством "biomer", на 1 арк.;
- додаткова угода №2 контракт на поставку №07/16 TRI від 15.02.2017 укладена 15.02.2017 між ТОВ "ГУСТЕР" та іноземним підприємством "biomer", на 1 арк.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до апеляційного суду Одеської області протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Слідчий суддя: ОСОБА_1
06.03.2017