Ухвала
іменем україни

07 березня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
у режимі
відеоконференції засудженогоОСОБА_5 ,
прокурораОСОБА_6 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000120 за касаційною скаргою з доповненнями засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 02 березня 2016 року,
в с т а н о в и в:
За вироком Чортківського районного суду Тернопільської області від 20 листопада 2015 року, залишеним без зміни апеляційним судом,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого Заліщицьким районним судом:
- 15 липня 2010 року за сукупністю злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185; ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;

- 20 серпня 2013 року за ч. 2 ст. 185 КК України та на підставі ст. 71 цього Кодексу до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 1 місяць;
- 18 грудня 2013 року за ч. 3 ст. 185 КК України з застосуванням ст. 69 цього Кодексу та на підставі частин 1, 4 ст. 70 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 4 місяці,звільненого 19 грудня 2014 року у зв`язку з відбуттям призначеного покарання,

засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь штабу національного спротиву Заліщицького району (далі штабу) 16 752 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Вирішено питання про процесуальні витрати й речові докази.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, маючи незняті й непогашені в установленому законом порядку судимості за ст. 185 КК України, вчинив нову крадіжку за таких обставин.
У період із 30 квітня по 02 травня 2015 року в темну пору доби засуджений з метою таємного викрадення чужого майна проник у приміщення громадської організації «Самооборона Заліщицького району» (далі ГО), розташоване на вул. Маковея, 47 у м. Заліщиках.
У подальшому ОСОБА_5 за допомогою лома-цвяхотяга зламав двері кабінету вказаної організації та дверцята сейфа, звідки повторно таємно викрав 24 841 грн, завдавши штабу матеріальної шкоди на вказану суму.
У касаційній скарзі з доповненнями засуджений ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції. Обґрунтовуючи такі вимоги, посилається на недоведеність своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, на фальсифікацію доказів обвинувачення працівниками міліції та на застосування щодо нього недозволених методів слідства. На думку засудженого, у справі залишилося неспростовним його алібі той факт, що у ніч з 01 на 02 травня 2015 року він перебував у гостях у ОСОБА_7 , що останній підтверджував у судовому засіданні у своїх показаннях як свідка. Скаржник зазначає, що сторона обвинувачення безпідставно не долучила до справи відеозапису з камер зовнішнього спостереження, на якому взагалі не зафіксовано моменту проникнення до штабу сторонніх осіб у період, що відповідає вчиненню крадіжки. Засуджений указує на те, що вилучені у нього гроші не були ідентифіковані як належні ГО, а тому не могли використовуватися судом як докази його злочинної діяльності. Крім цього, як на істотне обмеження його процесуальних прав ОСОБА_5 посилається на розгляд кримінального провадження в апеляційному суді за його відсутності незважаючи на звернення скаржника до суду з повідомленням про своє бажання взяти участь у судовому засіданні та з клопотанням про відкладення апеляційного розгляду через неможливість його явки до суду за станом здоров`я.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого на підтримання касаційної скарги, пояснення прокурора про обґрунтованість судових рішень й залишення касаційної скарги засудженого без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.
При перевірці судових рішень не встановлено обставин, які б давали підстави для сумнівів у законності й обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України вказані висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. При цьому предметом ретельної перевірки суду були й доводи ОСОБА_5 про його непричетність до викрадення майна, які спростовано поза розумним сумнівом.
Зокрема, визнаючи висунуте обвинувачення доведеним, суд послався у вироку на показання, дані в судовому засіданні свідком ОСОБА_8 (бухгалтера ГО) в сукупності з даними протоколів огляду місця події, в ході яких ОСОБА_5 у присутності понятих добровільно видав 4961 грн, а також було виявлено й вилучено гроші, які засуджений викинув: на дорозі біля його домоволодіння 3000 грн, а в урні для сміття біля приміщення райвідділу міліції 158 грн. При цьому ОСОБА_8 у своїх свідченнях у судовому засіданні та під час огляду грошей на досудовому розслідуванні стверджувала, що на одній із вилучених у ОСОБА_5 купюр упізнала виконаний своєю рукою напис «1500 грн», а іншу банкноту ідентифікувала за специфічним надривом як таку, що зберігалась у сейфі їх громадської організації (а. к. п. 7181). Крім цього, у своїх показаннях у судовому засіданні свідок зазначала, що напередодні викрадення грошей бачила засудженого у коридорі приміщення штабу.
Зазначені відомості узгоджувалися з даними дослідженого в судовому засіданні відеозапису камери спостереження біля Заліщицького РВ УМВС України в Тернопільській області. На вказаному відеозаписі зафіксовано, як особа, схожа на ОСОБА_5 , заходячи до приміщення райвідділу міліції, дістає щось із кишені і викидає в урну для сміття (а. к. п. 86?87).
Факт зламу засудженим сховища для зберігання матеріальних цінностей об`єктивно підтверджено даними протоколу огляду місця події, під час якого зафіксовано слідову картину злочину, протоколу обшуку про виявлення та вилучення лома-цвяхотяга у підсобному приміщенні житла ОСОБА_5 , а також результатами експертних досліджень цього знаряддя (а. к. п. 99, 100, 88?91, 102?106). Зокрема, згідно з висновком судової трасологічної експертизи від 29 травня 2015 року № 05/63/15 слід-деформація, виявлений на внутрішній поверхні дверцят сейфа у кабінеті штабу, залишено частиною робочої поверхні кромки вилученого у засудженого лома, а згідно з висновком судової експертизи лакофарбових матеріалів і покриттів від 25 травня 2015 року № 2-368/15 походження слідів-нашарувань лакофарбового матеріалу на робочих поверхнях цього ж лома від лакофарбового покриття зовнішньої сторони сейфа не виключається у зв`язку зі спільністю родових ознак матеріалу (а. к. п. 67?70, 88?91, 102?114).
На підставі зазначених доказів у своїй сукупності та взаємозв`язку суд аргументовано спростував посилання ОСОБА_5 як на своє алібі на перебування його в ніч з 01 на 02 травня 2015 року в гостях у ОСОБА_7 . Показанням останнього як свідка суд, як убачається з вироку, дав належну критичну оцінку з урахуванням, у тому числі, дружніх стосунків між ОСОБА_7 та засудженим, що ставить під сумнів незацікавленість свідка у результатах кримінального провадження.
Крім цього, відповідно до показань ОСОБА_7 . ОСОБА_5 перебував у нього лише приблизно з 00.00 до 05.00 год. 02 травня 2015 року. Цей факт, навіть якщо він дійсно мав місце, не виключає можливості скоєння засудженим крадіжки, яку відповідно до обвинувачення, визнаного судом доведеним, було вчинено у період із 30 квітня по 02 травня 2015 року.
Доводи ОСОБА_5 про застосування щодо нього недозволених методів слідства були предметом ретельної перевірки суду і не знайшли свого підтвердження. Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (понятий при огляді місця події) підтвердили добровільність видачі засудженим грошей, відсутність на його тілі будь-яких слідів насильства, а в поведінці ознак тиску.
За результатами перевірки заяви ОСОБА_5 про неправомірні дії працівників міліції, проведеної органом прокуратури, постановою від 23 жовтня 2015 року кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю у діях службових осіб УМВС України у Тернопільській області складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України. Даних про оскарження та скасування цієї постанови в установленому законом порядку матеріали справи й доводи касаційної скарги не містять (а. к. п. 50-52).
Більше того, сам засуджений у ході перевірки відмовився давати пояснення з приводу наведених у його заяві фактів і просив закрити кримінальне провадження, стверджуючи, що не має жодних претензій до працівників міліції. Це ж саме ОСОБА_5 підтвердив і в судовому засіданні, вказавши про свою згоду з викладеними у постанові висновками.
Посилання засудженого у скарзі як на підставу для скасування судового рішення на недолучення до матеріалів кримінального провадження відеозапису з камер спостереження ПАТ КБ «Приватбанк» по суті стосуються неповноти досудового розслідування та судового розгляду, що в силу положень ст. 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Водночас зазначені доводи не свідчать про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які могли би бути підставами для скасування судових рішень.
Із досліджених у судовому засіданні процесуальних документів, зокрема протоколу огляду з фото таблицями, не вбачається наявності на місці події відеокамер, у фокусі яких знаходився би вхід до штабу (а. к. п. 67-70). Допитаний апеляційним судом як свідок слідчий у справі ОСОБА_10 пояснив, що відеозапис камер спостереження ПАТ КБ «Приватбанк» не вилучався у зв`язку з недоцільністю, оскільки відеокамери розташовано з іншого боку будівлі і досить віддалено від місця злочину, тому вони не могли фіксувати його.
Під час досудового розслідування та судового розгляду в суді першої інстанції ОСОБА_5 не заявляв клопотань про вилучення та дослідження таких відеоматеріалів. Тоді як відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення та стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Разом із тим, апеляційний суд за клопотанням прокурора вживав заходів для одержання й перевірки зазначених відеозаписів і звертався з відповідним запитом до ПАТ КБ «Приватбанк» (а. к. п. 161, 162). За даними листа названої банківської установи від 01 лютого 2016 року за № 20.1.0.0.0/7-20160128/2307, на час звернення з запитом надати вказані у ньому матеріали було неможливо у зв`язку із закінченням терміну їх зберігання (а. к. п. 166).
Однак відсутність відеоматеріалів не ставить під сумнів правильності висновків суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, які підтверджено сукупністю інших доказів, докладно наведених у вироку.
Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що за доводами засудженого, викладеними у касаційній скарзі, на відеозаписах нібито взагалі не зафіксовано моменту проникнення до штабу сторонніх осіб у вказаний в обвинуваченні час, тоді як у своїх поясненнях у місцевому суді ОСОБА_5 з посиланням на ці ж самі записи стверджував про вчинення крадіжки із зазначеного приміщення іншим чоловіком.
Такі протиріччя додатково підтверджують правильність критичної оцінки судом відповідних доводів засудженого як надуманих та спрямованих на уникнення відповідальності за фактично вчинене.
Кваліфікація дій ОСОБА_5 , які виразились у повторному таємному викраденні чужого майна, поєднаному з проникненням у приміщення, за ч. 3 ст. 185 КК України є правильною і сумнівів у колегії суддів не викликає.
Вирішення судом питання про призначення покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України й у касаційній скарзі не оспорюється.
Призначене покарання колегія суддів вважає необхідним та достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення нових злочинів.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок, належним чином перевірив викладені в ній доводи, аналогічні наведеним у касаційній скарзі, визнав їх необґрунтованими і зазначив в ухвалі відповідні мотиви прийнятого рішення, з якими погоджується й колегія суддів. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Наведені в касаційній скарзі посилання як на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону на здійснення апеляційного провадження без участі засудженого незважаючи на звернення ОСОБА_5 до суду з клопотанням про відкладення апеляційного розгляду у зв`язку з перебуванням його на стаціонарному лікуванні та неможливістю прибуття до суду є неспроможними.
Відповідно до приписів ч. 4 ст. 401 КПК України обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища або якщо суд визнає обов`язковою його участь, а обвинувачений, який тримається під вартою, також у разі, якщо про це надійшло його клопотання.
В інших випадках підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 405 КПК України, згідно з якими неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає розгляду справи, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду і вони не повідомили про поважні причини свого неприбуття.
Як видно з матеріалів справи, під час апеляційного провадження заступник прокурора Тернопільської області відмовився від апеляційної скарги державного обвинувача, в якій ішлося про погіршення становища ОСОБА_5 , на відповідній стадії процесу щодо засудженого не застосовувався запобіжний захід у виді тримання під вартою, а суд не приймав рішень про визнання участі підсудного в апеляційному розгляді обов`язковою (а. к. п. 168).
Таким чином, передбачених законом підстав для обов`язкового виклику ОСОБА_5 до суду апеляційної інстанції не було.
Разом із тим, за заявою засудженого про неможливість його прибуття до суду у зв`язку з перебуванням на стаціонарному лікуванні та бажанням узяти участь у судовому засіданні, що надійшла до суду 21 січня 2016 року, суд вживав усіх необхідних та можливих заходів для забезпечення такої участі, й апеляційний розгляд двічі відкладався на достатній час з 27 січня на 17 лютого та з 17 лютого на 02 березня 2016 року (а. к. п. 158161, 170).
При цьому ОСОБА_5 належним чином був поінформований про дату, час та місце розгляду справи, своєчасно одержував відповідні повідомлення (першого разу за 14 днів до судового засідання, а другого за 8 днів), однак до суду повторно не з`являвся, повідомлень про неможливість свого прибуття з поважних причин та клопотань про відкладення апеляційного розгляду не подавав (а. к. п. 165, 172).
З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції, розглянувши кримінальне провадження за відсутності обвинуваченого, дотримався встановленої законом процедури і не порушив процесуальних прав ОСОБА_5 .
У контексті наведених обставин не можна визнати переконливими та достатніми доводи, викладені у скарзі, про необхідність скасування ухвали апеляційного суду на зазначених у ній підставах.
Керуючись статтями 433, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд

п о с т а н о в и в:

Ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 02 березня 2016 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ? без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2