Справа № 307/467/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2017 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі судових засідань ОСОБА_4 , за участю прокурора ОСОБА_5 , обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , захисників ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , потерпілої ОСОБА_10 , розглянув у закритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0000043 від 20 грудня 2015 року, за апеляційними скаргами прокурора Тячівської місцевої прокуратури, обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також їхніх захисників ОСОБА_8 і ОСОБА_9 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 27 січня 2017 року.

Цим вироком

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , не одруженого, не працюючого, не судимого,
засуджено за ч.1 ст. 125 КК України на 1 рік виправних робіт;
за ч.3 ст.152 КК України з застосуванням ст.69 цього ж Кодексу на 4 роки позбавлення волі;

за ч.2 ст.153 КК України на 3 роки позбавлення волі.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю вчинених злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно до відбуття ОСОБА_6 призначено покарання у виді 4-х років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 ухвалено розпочати обчислювати з 20 грудня 2015 року по день набрання вироком суду законної сили, із врахуванням ч.5 ст.72 КК України.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 ухвалено залишити тримання під вартою.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , не одруженого, на утриманні має неповнолітню дитину, раніше не судимого,
засуджено за ч.3 ст.152 КК України з застосуванням ст.69 цього ж Кодексу на 4 роки позбавлення волі;

за ч.2 ст.153 КК України на 3 роки позбавлення волі.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю вчинених злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно до відбуття ОСОБА_7 призначено покараня у виді 4-хроків позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено розпочати обчислювати з 20 грудня 2015 року по день набрання вироком суду законної сили, із врахуванням ч.5 ст.72 КК України.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 залишено тримання під вартою.

Згідно встановлених судом обставин, 20 грудня 2015 року, близько 1 год., ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, їдучи на автомобілі марки «ВАЗ 2107» з номерним знаком НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_11 , по вул. Чкалова в с. Підплеша в напрямку с.Нересниця, зупинився біля будинку № 29, де в той час проходив ОСОБА_12 разом з ОСОБА_10 , підійшов до ОСОБА_12 та умисно наніс йому один удар кулаком у потиличну частину голови, внаслідок чого спричинив потерпілому ОСОБА_12 тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин потиличної ділянки голови зправа, які відносяться до групи легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасний розлад здоров`я чи незначну стійку втрату працездатності.
Крім цього, 20 грудня 2015 року, близько 01 год., ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , у групі між собою, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в салоні автомобіля марки «ВАЗ 2107» з номерним знаком НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_11 , їдучи по вул.Чкалова в с.Підплеша в напрямку с.Нересниця, навпроти будинку 29 зупинилися біля ОСОБА_10 , яка йшла пішки в зустрічному напрямку разом зі своїм співмешканцем ОСОБА_12 , після чого ОСОБА_6 і ОСОБА_7 вийшли з автомобіля та підійшли до ОСОБА_10 , де застосовуючи фізичну силу, затягли її на заднє сидіння вказаного автомобіля та поїхали на територію речового ринку «Червоний камінь», що розташований по вул.Івана Франка в с.Нересниця Тячівського району, де з погрозою застосування фізичного насильства, витягли останню з автомобіля та відвели до одного з торгових прилавків, та почали примушувати її вступити з ними у статеві зносини, а після того як ОСОБА_10 відмовилася і почала вчиняти опір, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проти волі потерпілої, стягнули з неї та з себе штани і нижню білизну та почергово вступили з нею в статевий акт природним способом та неприродним способом орогенітальним шляхом, після чого сіли до автомобіля та поїхали в невідомому напрямку, залишивши потерпілу на території вказаного ринку.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій засуджених, порушує питання про скасування вироку щодо ОСОБА_7 і ОСОБА_6 , ухвалення нового вироку через призначення обвинуваченим покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості, а також неправильного застосування судом закону про кримінальну відповідальність. В обґрунтування своїх вимог прокурор вказує на те, що інкриміновані ОСОБА_6 та ОСОБА_7 злочини відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких, а застосування судом ст. 69 КК України й призначення засудженим покарання за ч.3 ст.152 КК України нижче від найнижчої межі, встановленій санкцією вказаної статті судом належним чином не вмотивовано.

В апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 порушено питання про скасування вироку щодо нього з призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції. В обґрунтування апеляційної скарги обвинувачений зазначає про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотні порушення кримінально-процесуального закону та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність. Апелянт просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обгрунтування апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 посилається на те, що судом необгрунтовано залишено без уваги та не дано оцінки доказам, яким орган досудового розслідування обгрунтовує його винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень. Апелянт вважає, що судом необгрунтовано покладено в основу обвинувального вироку показання потерпілої ОСОБА_10 , які містять істотні суперечності і не відповідають подіям, які відбувалися в дійсності.

На думку обвинуваченого, судом першої інстанції не дано оцінки наступним доказам: зокрема показанням потерпілої щодо відсутності на місці проведення огляду місця події прокурора ОСОБА_13 та понятих, хоча протокол підписаний ним особисто; протоколу огляду місця події, яким підтверджується відсутність прокурора ОСОБА_14 на місці події та виконання в ньому підписів понятих однією і тією ж особою, що свідчить про фальсифікацію вказаного документу; заяві потерпілої ОСОБА_10 про вчинення кримінального правопорушення, на підставі якої відомості було внесено до ЄРДР, від 20 грудня 2015 року, на якій відсутній реєстраційний номер, а відомості на підставі такої заяви були внесені до ЄРДР з порушеннями КПК та Інструкції про порядок ведення єдиного обліку в органах і підрозділах внутрішніх справ України заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події; рапорту інспектора ОСОБА_15 , згідно якого повідомлення про вчинення кримінального правопорушення зареєстровано о 5 год. 20 хв., а протокол огляду місця події проведено в період з 3 год. 10 хв. по 5 год. 10 хв., що ставить під сумнів допустимість вказаного доказу.

Окрім цього, обвинувачений ОСОБА_6 вказує, що при призначенні йому покарання судом необґрунтовано враховано обтяжуючу покарання обставину - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, оскільки спиртних напоїв під час вступу в статеві зносини з ОСОБА_10 не вживав.

Аналогічні вимоги містяться в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_9 , де також йдеться про неповноту судового розгляду, яка на думку захисника, полягала у необґрунтованому відхиленні клопотань сторони захисту про визнання недопустимим доказом, зокрема, протоколу огляду місця події. Окрім цього, як і обвинувачений зазначає, що стороною обвинувачення не здобуто жодних доказів, які б підтверджували вину ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинах, а в основу вироку суду покладено лише суперечливі показання потерпілої.

В апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_7 також порушено питання про скасування вироку щодо нього з призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції. В обґрунтування апеляційної скарги обвинувачений зазначає про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотні порушення кримінально-процесуального закону та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність. Апелянт просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На думку обвинуваченого ОСОБА_7 , судом першої інстанції не дано оцінки наступним доказам: зокрема показанням потерпілої щодо відсутності на місці проведення огляду місця події прокурора ОСОБА_13 та понятих, хоча протокол підписаний ним особисто; протоколу огляду місця події, яким підтверджується відсутність прокурора ОСОБА_14 на місці події та виконання в ньому підписів понятих однією і тією ж особою, що свідчить про фальсифікацію вказаного документу; заяві потерпілої ОСОБА_10 про вчинення кримінального правопорушення, на підставі якої відомості було внесено до ЄРДР, від 20 грудня 2015 року, на якій відсутній реєстраційний номер, а відомості на підставі такої заяви були внесені до ЄРДР з порушеннями КПК та Інструкції про порядок ведення єдиного обліку в органах і підрозділах внутрішніх справ України заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події; рапорту інспектора ОСОБА_15 , згідно якого повідомлення про вчинення кримінального правопорушення зареєстровано о 5 год. 20 хв., а протокол огляду місця події проведено в період з 3 год. 10 хв. по 5 год. 10 хв., а згідно обвинувачення злочин обвинуваченими вчинено о 1 годині 20 грудня 2015 року, що ставить під сумнів допустимість вказаного доказу.

Аналогічні вимоги містяться в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_8 , де також йдеться про неповноту судового розгляду, яка на думку захисника, полягала у необґрунтованому відхиленні клопотань сторони захисту про визнання недопустимим доказом, зокрема, протоколу огляду місця події. Окрім цього, як і обвинувачений зазначає, що стороною обвинувачення не здобуто жодних доказів, які б підтверджували вину ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинах, а в основу вироку суду покладено лише суперечливі показання потерпілої.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_9 , а також обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали в повному обсязі апеляційні скарги, пояснення прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу і просила скасувати вирок суду через м`якість призначеного покарання й неправильне застосуванням судом закону про кримінальну відповідальність та постановити новий вирок з призначенням більш суворого покарання, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи сторін, провівши судові дебати та надавши обвинуваченим останнє слово, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги обвинувачених та захисників до задоволення не підлягають, а апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення частково, з наступних підстав.

У відповідності до ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Як встановлено матеріалами кримінального провадження,досудове розслідування і судовий розгляд по ньому проведені з дотриманням вимог розділів ІІІ, ІV КПК України. Викладені у вироку висновки щодо доведеності вини ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, при обставинах, вказаних у вироку суду, ґрунтуються на зібраних доказах, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Твердження обвинувачених ОСОБА_6 і ОСОБА_7 про їх невинуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, за наведених у вироку суду обставин, є необгрунтованими і повністю спростовуються дослідженими судом першої інстанції доказами.

Зокрема, не грунтуються на матеріалах справи твердження обвинувачених про добровільні статеві зносини з потерпілою ОСОБА_10 за її згоди.

Такі свідчення ОСОБА_6 і ОСОБА_7 повністю спростовані показаннями потерпілої ОСОБА_10 , згідно яких близько опівночі вона з співмешканцем ОСОБА_12 повертаючись з гостей йшли пішки додому. Їм назустріч їхала машина і зупинилася. Майже одразу вона повернувшись побачила, як ззаду підійшов ОСОБА_6 та вдарив ОСОБА_12 по голові, від чого той впав, а її силоміць, ОСОБА_6 за шию, а ОСОБА_7 за ноги, занесли в машину на заднє сидіння. В машині сиділо четверо осіб. Вона плакала, кричала. ОСОБА_6 сказав, що вб`є її та викине в річку. Вдарив по обличчю, щоб не кричала. Під`їхавши на ринок с.Нересниця з машини вийшов ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також витягнули її. Відвели неподалік, нагнули, ОСОБА_6 зняв білизну і став позаду неї, а ОСОБА_7 перед нею, вступили таким чином в статеві зносини. Потім помінялися. Вона кричала і плакала. Після того сказали їй, щоб мовчала та пригрозили вбивством. Залишили її на ринку, а самі сіли в машину та поїхали. Також повідомила, що інших автомобілів на території ринку не бачила.Після цього зателефонувала брату чоловіка і сказала, щоб він її забрав. Брат чоловіка зустрів її по дорозі і вони пішли до нього на роботу, звідки брат зателефонував чоловіку, а тоді вони поїхали в сільську раду, де на них вже чекав чоловік з поліцією.
Про те, що потерпілу ОСОБА_10 проти її волі, насильно й силоміць обвинувачені помістили в автомобіль і вивезли на територію ринку у с.Нересниця де згвалтували, окрім показань самої потерпілої непрямо свідчать і показання іншого потерпілого ОСОБА_12 , згідно яких, 20 грудня 2015 року після опівночі, поверталися пішки разом зі співмешканкою ОСОБА_10 додому. Назустріч їм їхала машина, а проїхавши зупинилася. Далі відчув удар по голові ззаду та тимчасово втратив свідомість, а коли прийшов до тями, зателефонував до поліції, та повідомив про викрадення дружини. Потім зателефонував брат і сказав , що дружина йде з речового ринку. Через 15-20 хвилин приїхали працівники поліції і поїхав з ними до сільської ради, куди потім приїхав брат з дружиною. Дружина була в шоковому стані та сказала, що її згвалтували природнім та неприроднім способом. Серед затриманих упізнала ОСОБА_6 .. Сказала, що її силою затягли в машину, де ОСОБА_6 вдарив її долонею по обличчі та погрожував убивством.
Такі показання потерпілих ОСОБА_10 і ОСОБА_12 узгоджуються з іншими обєктивними доказами, зокрема, висновком судово-медичної експертизи №1020 від 25.12.2015 року згідно якого у потерпілого ОСОБА_12 встановлені тілесне ушкодження у вигляді забою м`яких тканин потиличної ділянки голови справа, яке могло виникнути від локальної дії тупого твердого з обмеженою контактуючою поверхнею предмету, ймовірно від удару взутою ногою, яке відноситься до легких тілесних ушкоджень та вкладається в строк події, що мала місце 20 грудня 2015 року.
Свої показання щодо обставин вчинених обвинуваченими ОСОБА_6 і ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, потерпілі ОСОБА_10 і ОСОБА_12 у повному обсязі ствердили і показали на місці події при проведенні з кожним із них окремо слідчих експериментів.
На те, що потерпіла ОСОБА_10 не сама добровільно сідала в автомобіль до обвинувачених, вказують показання свідка ОСОБА_11 у суді першої інстанції про те, що її при цьому підштовхнув у спину хтось з обвинувачених.

З показань свідка ОСОБА_16 вбачається, що 19 грудня 2015 року брат ОСОБА_12 з невісткою ОСОБА_10 прийшли до нього додому святкувати день народження. Пішли пізно ввечері і десь через півгодини брат зателефонував і сказав, що дружину забрали в машину і відвезли. Далі зателефонувала невістка, була схвильована, плакала і повідомила, що її зґвалтували двоє осіб і вона знаходиться на території ринку в с.Нересниця. Він пішов за нею, зустрів на півдороги і провів в будинок сільської ради.
Згідно протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 20 грудня 2015 року від громадянина ОСОБА_12 , письмової заяви ОСОБА_10 від 20 грудня 2015 року, рапорту інспектора чергового чергової частини Тячівського ВП ГУНП в Закарпатській області від 20 грудня 2015 року встановлено факт звернення потерпілого ОСОБА_12 , потерпілої ОСОБА_10 із заявами щодо вчинення відносно них кримінальних правопорушень.
Подання потерпілою ОСОБА_10 заяви до поліції щодо вчинених відносно неї кримінальних правопорушень безпосередньо одразу після вчинення злочину також непрямо свідчать про правдивість її показань.
Таким чином, посилання захисників та обвинувачених в апеляційних скаргах на неповноту й неправильність досудового розслідування і судового розгляду кримінального провадження є необґрунтованими.

Твердження захисників та обвинувачених в апеляційних скаргах про те, що висновки суду про винуватість ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які їх засуджено ґрунтуються сумнівних та суперечливих показаннях потерпілих, без їх належної оцінки є необґрунтованими і спростовані наведеними вище доказами, яким суд першої інстанції дав належну оцінку.
Судом першої інстанції також обгрунтовано не взято до уваги як докази показання свідка ОСОБА_17 , слідчі дії з його участю, який є братом обвинуваченого ОСОБА_6 , показання свідка ОСОБА_18 , оскільки їх показання не узгоджується із зібраними по справі доказами, в тому числі із показаннями самих обвинувачених щодо фактичних обставин справи.
З наведених підстав, колегія суддів критично оцінює твердження обвинувачених ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та їх захисників в апеляційних скаргах про те, що зі сторони потерпілої ОСОБА_10 мали місце добровільні статеві зносини.
Перевіркою заяви потерпілої ОСОБА_10 про її згвалтування не встановлено будь-яких даних про наявність підстав для обмови обвинувачених у вчиненні щодо неї злочинів і на такі обставини не вказують обвинувачені.
Слід визнати необґрунтованими доводи обвинувачених ОСОБА_6 і ОСОБА_19 та їхніх захисників викладені у апеляційних скаргах про наявність підстав для визнання недопустимим доказом протоколу огляду місця події з огляду на наявність суперечностей щодо даних про реєстрацію даного кримінального правопорушення та часу проведення огляду місця події.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання отриманих доказів недопустимими. При цьому, як убачається з апеляційних скарг, обвинуваченими та їхніми захисниками не конкретизовано, які саме докази передбачені ст.84 КПК слід визнати недопустими. Щодо констатації у апеляційних скаргах про наявність суперечностей у процесуальних документах, суд першої інстанції у вироку навів достатнє обґрунтування на їх спростування і правильно відхилив доводи захисту про наявність підстав для визнання доказів у даному кримінальному провадженні недопустимими.

Щодо тверджень обвинувачених в апеляційних скаргах про неврахування судом першої інстанції ряду доказів, зокрема: щодо відсутності на місці проведення огляду місця події прокурора ОСОБА_13 та понятих і підписання протоколу огляду ним особисто, такі не ґрунтується на фактичних обставинах справи і є надуманими.

Необгрунтованими є також твердження обвинувачених та захисників про виконання в протоколі огляду місця події підписів понятих однією і тією ж особою, що на їх думку свідчить про фальсифікацію вказаного документу, оскільки таких даних не встановлено.

Щодо посилання обвинувачених та захисників в апеляційних скаргах про невідображення у вироку суду показань потерпілої ОСОБА_20 даних нею на досудовому слідстві, такі на думку колегії суддів не грунтуються на вимогах закону, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.4 ст.95 КПК України суд може обгрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку передбаченому статтею 225 цього кодексу. Суд не вправі обгрунтовувати свої рішення показаннями наданими слідчому,прокурору, або посилатись на них.

Також не можуть бути прийняті до уваги й посилання в апеляційних скаргах обвинувачених щодо необґрунтовано врахування в якості обтяжуючої покарання обставини вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, оскільки актами медичного огляду за №№ 282, 283 від 20 грудня 2015 року встановлено факт перебування в стані алкогольного сп`яніння обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ..
Таким чином, всебічно і повно дослідивши обставини справи, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у зґвалтуванні потерпілої ОСОБА_10 , вчиненого групою осіб та задоволенні статевої пристрасті неприродним способом із застосуванням фізичного насильства, погрози його застосування, вчиненого групою осіб, і правильно кваліфікував ці їхні дії за ч.3 ст.152, ч.2 ст.153 КК України, а також доведеність вини ОСОБА_6 ще й у заподіянні ОСОБА_12 умисного легкого тілесного ушкодження, вірно кваліфікувавши його дії ще й за ч.1 ст.125 КК України.
З урахуванням наведених доказів колегія суддів апеляційного суду визнає доведеним вчинення обвинуваченим ОСОБА_21 і Касинцем кримінальних правопорушень за наступних обставин.
20 грудня 2015 року, близько 1 год., ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, їдучи на автомобілі марки «ВАЗ 2107» з номерним знаком НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_11 , по вул. Чкалова в с. Підплеша в напрямку с. Нересниця, зупинився біля будинку № 29, де в той час проходив ОСОБА_12 разом з ОСОБА_10 , підійшов до ОСОБА_12 та умисно наніс йому один удар кулаком у потиличну частину голови, внаслідок чого спричинив потерпілому ОСОБА_12 тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин потиличної ділянки голови зправа, які відносяться до групи легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасний розлад здоров`я чи незначну стійку втрату працездатності.
Крім цього, 20 грудня 2015 року, близько 01 год., ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , групою осіб, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в салоні автомобіля марки «ВАЗ 2107» з номерним знаком НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_11 , їдучи по вул. Чкалова в с.Підплеша в напрямку с.Нересниця, навпроти будинку 29 зупинилися біля ОСОБА_10 , яка йшла пішки в зустрічному напрямку разом зі своїм співмешканцем ОСОБА_12 , після чого ОСОБА_6 і ОСОБА_7 вийшли з автомобіля та підійшли до ОСОБА_10 , де застосовуючи фізичну силу, затягли її на заднє сидіння вказаного автомобіля та поїхали на територію речового ринку «Червоний камінь», що розташований по вул.Івана Франка в с.Нересниця Тячівського району, де з погрозою застосування фізичного насильства, витягли останню з автомобіля та відвели до одного з торгових прилавків, та почали примушувати її вступити з ними у статеві зносини, а після того як ОСОБА_10 відмовилася і почала вчиняти опір, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проти волі потерпілої, стягнули з неї та з себе штани і нижню білизну та почергово вступили з нею в статевий акт природним способом та неприродним способом орогенітальним шляхом, після чого сіли до автомобіля та поїхали в невідомому напрямку, залишивши потерпілу на території вказаного ринку.
Доводи прокурора висловлені в апеляційній скарзі про наявність підстав для скасування вироку суду першої інстанції та постановлення нового вироку через неправильне застосування до обвинувачених ОСОБА_6 і ОСОБА_7 кримінального закону, а саме ст.ст.65, 69 КК України та м`якість призначеного обвинуваченим покарання, апеляційний суд визнає обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину,особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Підставами призначення більш м`якого покарання у ч.1 ст.69 КК України визнанні дві групи чинників, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, а саме: 1) наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; 2) дані, які певним чином характеризують особу винного. При цьому, пом`якшуючі обставини повинні істотно знижувати ступінь тяжкості злочину. Проте у будь-якому разі встановлені за справою обставини, що пом`якшують покарання, мають перебувати одна з одною в такому співвідношенні та взаємодії й у своїй сукупності настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б у даному випадку явно недоцільним і несправедливим.
Що стосується даних про особу обвинуваченого, то вони повинні оцінюватися судом з точки зору того, чи дають можливість ці дані дійти обґрунтованого висновку про те, що призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, ніж передбачено санкцією статті, є дійсно необхідним і буде цілком достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.
Суд першої інстанції свої висновки з цих питань належним чином не обґрунтував.
Призначаючи покарання обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , суд застосував положення ст.69 КК України врахувавши факт визнання ними фактичних обставин справи по епізоду обвинувачення за ст.152 ч.3 КК України, вчинення злочину вперше, та наявність у ОСОБА_7 неповнолітнього утриманця, особи обвинувачених, які позитивно характеризуються за місцем проживання.
Однак такі, висновки суду першої інстанції, а зокрема про те, що обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченим є факт визнання ними фактичних обставин справи по епізоду обвинувачення за ст.152 ч.3 КК України, вчинення злочину вперше, не ґрунтується на законі та суперечать доказам, що є у матеріалах справи.
Відповідно до вимог ст.66 КК України, обставиною, що пом`якшує покарання є з`явлення зі зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину.
Щире каяття як обставина, яка пом`якшує покарання, припускає критичну оцінку особою своєї злочинної поведінки через її щирий осуд, визнання вини та готовності нести кримінальну відповідальність.
Як засвідчують матеріали справи, така обставина під час розгляду справи не була встановлена, оскільки обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вину вчиненому не визнали, вибачення у потерпілої не попросили, які саме фактичні обставини обвинувачені визнали по епізоду обвинувачення за ч.3 ст.152 КК України, з показань обвинувачених не вбачається і такі у вироку не зазначено, окрім цього, сама поведінка обвинувачених після вчинення злочинів, зокрема, наголошення на негативній характеристиці потерпілої та відповідному стилю життя, свідчить про відсутність у них щирого осуду своєї злочинної поведінки та готовності нести кримінальну відповідальність.
На думку колегії суддів, відсутність кількох обставин, що пом`якшують покарання, тяжкість вчиненого злочину, невизнання вини, відсутність щирого каяття, роль обвинувачених у вчиненні злочинів та характеризуючі дані про їх особу, вказують на відсутність підстав у суду першої інстанції для застосування ст.69 КК України при призначенні покарання.
Колегія суддів вважає, що думка потерпілої, яка залишила питання призначення покарання на розсуд суду, а також ніби то факт визнання обвинуваченими фактичних обставин справи по епізоду обвинувачення за ст. 152 ч.3 КК України та вчинення злочину вперше, з урахуванням тяжкості вчинених злочинів та даних про особу засуджених, не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості злочину.
За таких обставин, суд першої інстанції призначивши ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з застосуванням ст.69 КК України покарання нижче від найнижчої межі неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а призначене покарання є явно несправедливим через його м`якість, тому колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання і постановити новий вирок.
Згідно п.4 ч.1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.
Щодо доводів прокурора, вказаних в апеляційній скарзі про необхідність призначення обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років, такі, на думку судової колегії, підлягають до задоволення частково з наступних мотивів.
При визначенні обвинуваченим конкретного строку позбавлення волі, колегія суддів приймає до уваги думку потерпілої ОСОБА_10 , яка в апеляційному суді вирішення питання відносно апеляційної скарги прокурора залишила на розсуд колегії суддів та не просила призначити обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі саме на такий строк, який просить прокурор.
При призначенні ОСОБА_6 покарання апеляційний суд враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які класифікуються за ст.12 КК України, як тяжкий та особливо тяжкий злочини, суспільну небезпечність вчиненого діяння; особу винного, який за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває; його стан здоров`я; попередню соціальну поведінку; наявність обставини, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та відсутність обставин, що пом`якшують покарання.
При призначенні ОСОБА_7 покарання апеляційний суд враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які класифікуються за ст.12 КК України як тяжкий та особливо тяжкий злочини, суспільну небезпечність вчиненого діяння; особу винного, який за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває; його стан здоров`я; попередню соціальну поведінку, а також наявність на його утриманні неповнолітньої дитини та наявність обставини, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння й відсутність обставин, що пом`якшують покарання.
З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд прийшов до переконання про необхідність призначення ОСОБА_6 та Гасинцю покарання в межах санкцій, що передбачені ч.3 ст.152, ч.2 ст.153 КК України, а ОСОБА_6 ще й за ч.1 ст.125 КК України і що таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для їх виправлення.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 420 КПК України, апеляційний суд
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу прокурора Тячівської місцевої прокуратури Закарпатської області задовольнити частково, а апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та їх захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_8 - залишити без задоволення.
Вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 27 січня 2017 року відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.
ОСОБА_6 призначити покарання - за ст.152 ч.3 КК України у виді 7 (семи) років позбавлення волі; за ст.153 ч.2 КК України - у виді 3 (трьох) років позбавлення волі; за ст. 125 ч.1 КК України - у виді 1 (одного) року виправних робіт.
На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю вчинених злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно до відбуття ОСОБА_6 призначити покарання в виді 7 (семи) років позбавлення волі.
ОСОБА_7 призначити покарання - за ст.152 ч.3 КК України у виді 7 (семи) років позбавлення волі; за ст.153 ч.2 КК України - у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю вчинених злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно до відбуття ОСОБА_7 призначити покарання в виді 7 (семи) років позбавлення волі.
У решті вирок суду залишити без зміни.
Вирок може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення апеляційним судом, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді: