Ухвала
іменем україни
14 березня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
переглянула в судовому засіданні ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 05 вересня 2016 року за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у судовому провадженні в суді першої та апеляційної інстанцій щодо ОСОБА_8 .

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 червня 2016 року засуджено

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ківерці, Волинської області, громадянина України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,

за ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Ухвалою апеляційного суду від 05 вересня 2016 року зазначений вирок змінено та на підставі ст. 75 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 2, 3 ст. 76 КК.

В іншій частині вирок залишено без зміни.
Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнано винним і засуджено за те, що він 11 жовтня 2015 року, приблизно о 18.45 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, біля кафе «Бульвар», розташованому в буд. № 2-а по вул. Дружби Народів, незаконно, без передбаченого законом дозволу, придбав, знайшовши бойовий припас, придатний до вибуху, ручну наступальну осколкову гранату РГД-5 разом з уніфікованим запалом дистанційної дії типу УЗРГМ-2, які до 20.30 год. безпосередньо носив при собі в руках та шкарпетці лівої ноги в приміщенні кафе «Бульвар», де й був затриманий працівниками міліції, які вилучили в ОСОБА_8 зазначений бойовий припас з запалом.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину й особі засудженого внаслідок м`якості порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Своє прохання обґрунтовує тим, що призначене ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК не повною мірою відповідає особі засудженого та тяжкості злочину. Звертає увагу на те, що засуджений скоїв тяжкий злочин перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, вину не визнав, слідству не сприяв, на що не звернув увагу суд апеляційної інстанції та змінивши вирок районного суду застосував положення ст. 75 КК, не вмотивувавши належним чином свого рішення.

На касаційну скаргу від засудженого ОСОБА_8 надійшли заперечення, в яких він просить скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду без зміни.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який не підтримав доводи касаційної скарги, пояснення захисників, які заперечували проти задоволення касаційної скарги та просили ухвалу апеляційного суду залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню на таких підставах.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК та кваліфікацію дій за цим законом, прокурор у касаційній скарзі не оспорює.
Доводи прокурора, викладені у касаційній скарзі щодо невідповідності призначеного засудженому покарання ступеню тяжкості злочину і даним про його особу внаслідок м`якості через безпідставне застосування ст. 75 КК України, не ґрунтуються на матеріалах провадження.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з матеріалів провадження, при вирішенні питання про звільнення засудженого від відбування призначеного покарання суд апеляційної інстанції повною мірою дотримався вимог зазначених законів.
Зокрема, апеляційний суд правильно зазначив у своєму рішенні, що при призначенні покарання ОСОБА_9 суд першої інстанції фактично не врахував даних про особу засудженого та обставини, що пом`якшують покарання і прийшов до необґрунтованого висновку про можливість виправлення засудженого тільки за умови реального відбування призначеного йому покарання. Враховуючи, що ОСОБА_8 хоча і вчинив тяжкий злочин, але є не судимою особою, являється учасником бойових дій, має державні нагороди, позитивно характеризується за місцем служби, має незадовільний стан здоров`я, відсутність тяжких наслідків чи заподіяної шкоди, визнав свою вину, розкаявся у вчиненому, то, на думку колегії суддів, апеляційний суд, оцінивши ступінь небезпечності ОСОБА_8 для суспільства, дотримуючись принципу індивідуалізації покарання, дійшов обґрунтованого висновку про можливість його виправлення без реального відбування ним покарання.

Призначене засудженому покарання із застосуванням зазначеного закону, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Вважати його невиправдано м`яким, як про це йдеться у касаційній скарзі, колегія суддів підстав не знаходить.

Апеляційний суд дотримався положень статей 404, 405, 407 КПК при розгляді поданої засудженим апеляційної скарги, а ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для зміни або скасування судового рішення, не встановлено.
Керуючись статтями 433436 КПК, п. 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року, колегія суддів

у х в а л и л а:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 05 вересня 2016 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3