Справа №489/3676/14-к 23.06.2017
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0002819, за апеляційною скаргою прокурора прокуратури Ленінського району м. Миколаєва на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 8 січня 2015 року відносно
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миколаєві, мешкає в АДРЕСА_1 , судимого:
- 25.11.1998 р. Ленінським районним судом м. Миколаєва за ч. 3 ст. 142 КК України до 6 років позбавлення волі, звільненого умовно-достроково на 6 місяців 29 днів;
- 25.03.2002 р. Ленінським районним судом м. Миколаєва за сукупністю злочинів, передбачених ч. 3 ст. 296, ч. 2 ст. 187 КК України до 8 років позбавлення волі, звільненого 06.03.2009 р. за відбуттям строку покарання;
- 04.02.2016 р. Ленінським районним судом м. Миколаєва за сукупністю злочинів, передбачених ч. ч. 1, 3 ст. 185, ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України до 8 років позбавлення волі;
виправданого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186 та ч. 2 ст. 187 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_6 ,
виправданий ОСОБА_5 ,
захисник ОСОБА_7 ,
потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 8 січня 2015 року ОСОБА_5 визнано невинуватим у вчинені злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186 та ч. 2 ст. 187 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень.
Цивільний позов заступника прокурора Ленінського району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Департаменту фінансів Миколаївської міської ради залишено без розгляду.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги прокурора.
Прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий, яким ОСОБА_5 визнати винним та призначити покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 5 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 187 КК України 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначити покарання у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна.
Просить задовольнити цивільний позов заступника прокурора Ленінського району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Департаменту фінансів Миколаївської міської ради про стягнення з ОСОБА_5 витрат на лікування потерпілої ОСОБА_9 у розмірі 5 957,66 грн.
Узагальнені доводи апеляційної скарги прокурора.
В апеляційній скарзі прокурор вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, не погоджується з висновками суду щодо критичного ставлення до показів потерпілої ОСОБА_8 , оскільки в судовому засіданні вона чітко вказала на ОСОБА_5 , як на особу, яка вчинила відносно неї злочин. Крім того, свідок ОСОБА_10 упізнав ОСОБА_5 , як особу, що збула йому золотий ланцюжок.
Вважає, що судом не обґрунтовано відкинуто заяву ОСОБА_5 , в якій він покаявся та зізнався, що зірвав у раніше незнайомої йому жінки золотий ланцюжок, а потім збув його на ринку у м. Миколаєві, зміст заяви повністю узгоджується із показами свідка ОСОБА_10 щодо обставин та ціни придбання ним цього ланцюжка. Обставини, викладені ОСОБА_5 у заяві повністю підтверджені під час його допиту, як підозрюваного так і обвинуваченого, проте згодом останній відмовився від вказаної заяви, мотивуючи це застосуванням до нього працівниками міліції незаконних методів дізнання та слідства. За цим фактом проведено розслідування, яке 24.09.2013 р. слідчим прокуратури закрито за відсутністю в діях працівників Ленінського РВ ММУ складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Вказаному документу суд не надав належної оцінки, а лише зазначив про критичне ставлення до явки з повинною. Суд констатував наявність постанови від 24.09.2013 р., але оцінки їй при досліджені заяви ОСОБА_5 не надав.
На думку апелянта, суд необґрунтовано прийняв до уваги пояснення свідка ОСОБА_11 , який показав, що був статистом під час проведення впізнання, де потерпіла ОСОБА_8 спочатку вказала на нього, а потім після розмови зі слідчим на ОСОБА_5 . Вказані свідчення на думку апелянта надані ОСОБА_11 після спілкування з ОСОБА_5 під час конвоювання до суду та знаходженні разом у залі судових засідань.
Стверджує, що суд залишив поза увагою суперечливі покази ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_11 щодо обставин впізнання потерпілою обвинуваченого.
Зазначає, що судом першої інстанції, на порушення вимог ст. 94 КПК України, докази оцінені не в їх сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку, а також не взяті до уваги докази, які могли істотно вплинути на висновки суду через що ОСОБА_5 необґрунтовано виправдано.
Обставини, встановлені судом першої інстанції.
Органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачувався у тому, що 21.06.2011 р. близько 12.00 год., знаходячись між будинками АДРЕСА_2 , він, з метою заволодіння чужим майном, діючи повторно, відкрито шляхом ривку, заволодів належним ОСОБА_8 золотим ланцюжком вартістю 2 288,04 грн. Вказані дії кваліфіковано за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна, вчинене повторно (грабіж).
Виправдовуючи ОСОБА_5 , суд першої інстанції зазначив, що надані стороною обвинувачення докази, як кожний, так і у сукупності, не доводять вини ОСОБА_5 у вчинені злочину поза розумним сумнівом. Суд критично поставився до пояснень потерпілої ОСОБА_8 , яка впізнала у судовому засіданні ОСОБА_5 , як особу, що вчинила грабіж, та вказав, що після події минуло більше трьох років, половина обличчя грабіжника була закритою, тому є сумнівним можливість потерпілої беззаперечно впізнати таку особу. Крім того, пред`явлення особи до впізнання не проводилось, але свідок ОСОБА_11 стверджував, що потерпіла плуталась при впізнанні обвинуваченого. Свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 фактично грабіжника не бачили і лише запам`ятали його одяг, який у ОСОБА_5 не вилучався, свідок ОСОБА_14 підтвердив, що придбав у ОСОБА_5 золотий ланцюжок, але він іншої ваги, ніж викрадений та до того ж був лише пошкоджений, а не розірваний. Визнано недопустимими доказами і явку з повинною ОСОБА_5 , протокол його затримання, а також зазначено про наявність у провадженні постанови від 24.09.2013 р. про закриття кримінального провадження.
Органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачувався також у тому, що 08.05.2013 р., приблизно о 19.00 год., знаходячись поблизу буд. № 23-А по пр. Миру в м. Миколаєві, він, з метою заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів напав на ОСОБА_9 із застосуванням фізичного насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілої, що полягало у нанесенні удару по голові останньої твердим тупим предметом, від якого потерпіла впала на землю і втратила свідомість, заволодів належною їй золотою сережкою, вартістю 1 341 грн.
За цим епізодом дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч. 2 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений особою, яка раніше вчинила розбій.
Виправдовуючи обвинуваченого за цим епізодом, суд послався на те, що потерпіла ОСОБА_9 не бачила нападника, пояснення свідка ОСОБА_15 , який збув викрадену сережку, та категорично не наполягав, що її отримав саме від ОСОБА_5 . Суд критично поставився до свідчень ОСОБА_16 , зазначивши, що стороною обвинувачення у судовому засіданні не усунуто розбіжностей у показах ОСОБА_16 і ОСОБА_15 .
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 20.10.2015 р. вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08.01.2015 р. залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.03.2016 р., ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 20.10.2015 р. відносно ОСОБА_5 скасовано, призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, прокурора, якій підтримав свою апеляційну скаргу, думку виправданого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, потерпілих, вивчивши матеріали кримінального провадження та, в порядку вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням прокурора повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, апеляційний суд приходить до наступного.
Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України та аналогічна позиція держави закріплена й у ч. 2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчинені злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, за змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст. 17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 р. передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії» в розумінні Суду принцип презумпції невинуватості полягає в наступному. Тягар доведення вини обвинуваченого покладається на обвинувачення, а всі сумніви повинні тлумачитися на його користь. Обвинувач повинен повідомити обвинуваченому про докази, що маються проти нього, для того, щоб він міг підготувати та надати доводи в свій захист, і, врешті-решт, обвинувачення повинно надати докази, достатні для визнання його винуватим. (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77).
Відповідно до ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: у тому числі подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, у відповідності до положень ч. 1 ст. 92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора.
За змістом ст. 84 КПК України, докази в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
За змістом ст. 84 КПК України, докази в кримінальному провадженні мають бути отримані тільки у порядку, передбаченому КПК, отриманий з порушеннями доказ є недопустимим і не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 94 КПК України, слідчій, прокурор, слідчій суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
При оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», яке повинно випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
За вимогами ст. 374 КПК України, у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Також, відповідно роз`ясненням, наведеним у постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», суду належить оцінити всі зібрані у справі докази, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних та інших джерелах, з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності.
Пункти 21, 22 цієї ж постанови містять застереження про те, що виправдувальний вирок за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення постановляється тоді, коли факт суспільно небезпечного діяння встановлено, але досліджені судом докази виключають або не підтверджують вчинення його підсудним. У мотивувальній частині такого вироку належить викласти результат, аналізу й оцінки доказів зібраних на досудовому слідстві, так і поданих у судовому засіданні, а також мотивовані висновки суду про недоведеність участі підсудного у вчиненні злочину.
Дані вимоги судом першої інстанції при винесені вироку відносно обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186 та ч. 2 ст. 187 КК України виконані в повному обсязі.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вирок суду відповідає наведеним вимогам закону в ньому викладено формулювання обвинувачення за ч. 2 ст. 186 та ч. 2 ст. 187 КК України, визнаного судом недоведеним, підстави виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Дослідивши всебічно, повно й неупереджено всі обставини кримінального провадження, суд першої інстанції, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, обґрунтовано дійшов висновку про те, що інкриміновані ОСОБА_5 органом досудового розслідування обвинувачення у вчиненні ним відкритого викрадення чужого майна, вчиненого повторно (грабіж) та у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненого особою, яка раніше вчинила розбій, забезпечується суперечливими доказами, які є сумнівними, а будь-яких інших об`єктивних доказів вини особи органом державного обвинувачення не надано.
Органами досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачено у вчиненні злочинів за наступних обставин.
21.06.2011р. близько 12.00 год., знаходячись між будинками АДРЕСА_2 , він, з метою заволодіння чужим майном, діючи повторно, відкрито шляхом ривку, заволодів належним ОСОБА_8 золотим ланцюжком вартістю 2 288,04 грн. Вказані дії кваліфіковано за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна, вчинене повторно (грабіж).
08.05.2013 р., приблизно о 19.00 год., знаходячись поблизу буд. № 23-А по пр. Миру в м. Миколаєві, він, з метою заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів напав на ОСОБА_9 із застосуванням фізичного насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілої, що полягало у нанесенні удару по голові останньої твердим тупим предметом, від якого потерпіла впала на землю і втратила свідомість, заволодів належною їй золотою сережкою, вартістю 1 341 грн. Дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч. 2 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений особою, яка раніше вчинила розбій.
Однак, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про відсутність в діях ОСОБА_5 складу інкримінованих йому злочинів виходячи з наступного.
Так, як під час судового, так і під час апеляційного розгляду ОСОБА_5 вину свою у вчиненні інкримінованих злочинів не визнав та наполягав, що заяву про вчинення ним кримінального правопорушення за першим епізодом написав під тиском та після застосування відносно нього недозволених методів досудового розслідування.
За епізодом 21.06.2011 р. показав, що в той день в його дружини був день народження, він знаходився вдома до 16.00 год., після чого з друзями пішли до парку біля кінотеатру «Юність». Виходив з дому на 15 хв. лише вранці на ринок. Стверджував, що коли він був доставлений до райвідділу, його завели до кабінету слідчого, де знаходилась потерпіла, працівники міліції та статисти та одразу ж вивели. На упізнанні потерпіла спочатку показала не на нього, а на ОСОБА_17 , але після того як слідча відсмикнула її за лікоть, то показала на нього. З приводу епізоду 08.05.2013р. повністю заперечував свою вину, вказавши, що злочину не вчиняв, сережку нікому не збував.
Під час розгляду кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій потерпіла ОСОБА_8 показала, що 21.06.2011р. на пр. Жовтневому в м. Миколаєві біля філії банку до неї ззаду підійшов чоловік і зірвав золотий ланцюжок. Вона повернулась і побачила цього чоловіка він був в окулярах, одягнений у темні футболку і бриджі нижче колін, на його голові була темна кепка. Вона запам`ятала риси обличчя грабіжника видовжене підборіддя і маленькі пухлі губи, наявність татуювання на його тілі не пам`ятає. Після пограбування вона з охоронцем банку зайшла до приміщення банку, звідки зателефонувала до міліції і повідомила про злочин. Оскільки вона перебувала у шоковому стані, то не могла одразу описати грабіжника. Слідчому вказувала, що вага викраденого золотого ланцюжка становить 10,3 г. Через місяць-півтора за її участю проводилось впізнання, на якому перебувало 3-4 чоловіки, серед яких вона відразу впізнала нападника і показала на нього, після цього працівники міліції їй повідомили, що впізнаний нею чоловік є ОСОБА_5 .
Допитаний в суді першої інстанції і в апеляційному суді свідок ОСОБА_12 показав, що близько опівдні 21.06.2012р., він, працюючи охоронником банку «ІмексБанк», вийшовши з банку, бачив, як чоловік, підійшовши ззаду до жінки, яка йшла йому ( ОСОБА_12 ) на зустріч, зірвав з її шиї ланцюжок і відразу втік, по відношенню до нього, наліво. Одягу і обличчя чоловіка він не розгледів, за зростом нападник був більше середнього. Жінці, яку обікрали, він запропонував зателефонувати з банку до міліції, що вона й зробила.
Отже, свідок ОСОБА_12 не розгледів нападника та не міг впізнати його.
Як під час судового, так і під час апеляційного розгляду свідок ОСОБА_11 показав, що приймав участь як статист під час проведення впізнання потерпілою ОСОБА_5 потерпіла спочатку вказала на нього як на особу, яка вчинила відносно неї злочин, а після розмови із слідчим на ОСОБА_5 , він особисто ОСОБА_5 не знає.
З показань обвинуваченого ОСОБА_5 вбачається, що в ході досудового розслідування було проведено слідчу дію впізнання особи, підозрюваної у нападі на неї. Такі ж пояснення надала потерпіла ОСОБА_8 та свідок ОСОБА_11 . Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, протокол такої слідчої дії, як впізнання потерпілою ОСОБА_8 особи, яка вчинила відносно неї злочин, відсутній. Свідок ОСОБА_11 , який був статистом, та обвинувачений ОСОБА_5 вказали під час судового розгляду в суді першої інстанції та підтвердили під час апеляційного розгляду той факт, що під час впізнання потерпіла ОСОБА_8 спочатку як нападника впізнала ОСОБА_11 , а після, за підказкою слідчого, змінила свою думку, та вказала на ОСОБА_5 .
Вже в ході судового розгляду провадження, судом першої інстанції було проведено впізнання потерпілою особи нападника в судовому засіданні в ході чого вона вказала на ОСОБА_5 як на особу, яка вчинила на неї напад, якого вона впізнала за рисами обличчя, зростом, при цьому зазначала, що на момент нападу злочинець був у окулярах та кепці.
Відповідно до положень ст. 355 КПК України, підставою для пред`явлення для впізнання особи або речей є ситуація, коли потерпілий повідомляє під час судового розгляду про те, що він бачив відповідну особу чи річ і може її впізнати, а під час досудового розслідування впізнання цих об`єктів не проводилось. Якщо потерпілий мав можливість бачити особу чи річ під час досудового розслідування, або в залі судового засідання, то це є однією із підстав для відмови в задоволенні клопотання про пред`явлення для впізнання, оскільки результати такого впізнання не матимуть ніякого доказового значення.
За такого, оскільки в ході досудового розслідування в рамках даного кримінального провадження було проведено впізнання нападника потерпілою, то результати даного впізнання під час судового розгляду не мають жодного доказового значення та не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом.
В матеріалах провадження міститься заява ОСОБА_5 , датована ним 17.08.2011 р., в якій останній зізнається у тому, що 21 червня у денний час біля будинку № 32 по пр. Жовтневому, шляхом ривку, зірвав у раніше не знайомої йому жінки золотий ланцюжок, після чого збув його на Центральному ринку за 1 700 грн.
Протягом судового та під час апеляційного розгляду обвинувачений категорично заперечував свою вину в інкримінованих йому злочинах, стверджував, що дана заява написана під тиском співробітників райвідділу.
За постановою старшого слідчого від 24.09.2013 р., за результатами проведеної перевірки, кримінальне провадження закрито у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України.
Але під час апеляційного розгляду обвинувачений стверджував, що не оскаржував цього рішення оскільки до цього часу не отримував його копії.
Прокурор не навів переконливих мотивів на спростування таких тверджень обвинуваченого, не надав даних про направлення ОСОБА_5 копії зазначеного рішення слідчого та про її отримання обвинуваченим.
За положеннями ч. 4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
З урахуванням наведеного, а саме показань обвинуваченого, який категорично заперечував свою вину в інкримінованому йому злочині, наявності підстав для сумнівів в правомірності складення заяви останнього про вчинення злочину без застосування примусу чи фізичного насильства, наведені показання обвинуваченого були цілком обґрунтовано покладені судом в основу висновку про відсутність в його діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
З врахуванням викладеного, за наявності виключно показань потерпілої, яка впізнала ОСОБА_5 як особу, яка напала на неї, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність доказів які б поза розумним сумнівом доводили вину обвинуваченого ОСОБА_5 у відкритому заволодінні майном ОСОБА_8 , у зв`язку з чим останнього цілком обґрунтовано було виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення саме обвинуваченим.
Крім того, апеляційним судом досліджено сукупність доказів за епізодом розбійного нападу на ОСОБА_9 , в ході чого встановлено наступне.
Обвинувачений ОСОБА_5 категорично заперечував свою причетність до вчинення даного злочину.
Під час розгляду кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій потерпіла ОСОБА_9 вказала, що 08.05.2013 р. близько 18.00 19.00 годин вона йшла в районі парку по пр. Миру, де бачила на перехресті алей молодого хлопця, вище середнього зросту, віком приблизно 30 років, який стояв спиною, був одягнутий в сорочку та джинсові штани. Обходячи його, вона відчула удар по потилиці, потім удар в обличчя, від чого втратила свідомість. Коли опритомніла, з`ясувала, що в неї зірвана з вуха сережка.
Свідок ОСОБА_15 під час апеляційного розгляду показав, що ОСОБА_5 приходив до нього з його племінником ОСОБА_22 , просили продати золотий виріб, він погано пам`ятає який, вважає, що каблучку. Він продав золотий виріб ОСОБА_23 , гроші віддав ОСОБА_5 і племіннику. Хто саме дав йому виріб, не пам`ятає. ОСОБА_5 казав, що то золото його дружини, не крадене. Показання протягом досудового слідства і під час судового розгляду він не змінював, ні йому, ні його сім`ї розправою ніхто не погрожував, з цього приводу він ніяких заяв не подавав.
Показання свідка ОСОБА_15 не викликають сумніву в своїй достовірності, але з урахуванням того, що свідок ОСОБА_15 під час допиту як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, не зміг точно вказати, хто саме з-поміж ОСОБА_5 та ОСОБА_16 просив його збути золотий виріб та який саме золотий виріб, існують реальні сумніви щодо вчинення даного злочину саме ОСОБА_5 .
Отже, наведена сукупність доказів не може поза розумним сумнівом свідчити про причетність саме ОСОБА_5 до розбійного нападу на ОСОБА_9 , а інших доказів, які б доводили вину ОСОБА_5 у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, в ході як досудового розслідування, так і судового розгляду, не здобуто.
Підсумовуючи наведене, апеляційний суд вважає, що стороною обвинувачення не надано належних і допустимих доказів причетності ОСОБА_5 до інкримінованих йому злочинів, доводи апеляційної скарги прокурора про те, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбаченого ч. 2 ст. 186 та ч. 2 ст. 187 КК України доведена повністю та підтверджується доказами, дослідженими в ході судового слідства, є безпідставними.
Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_5 були досліджені всі обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, у зв`язку з чим неповноти судового розгляду не встановлено. Суд правильно встановив фактичні обставини справи, дав їм належну юридичну оцінку, та обґрунтовано виправдав ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбаченого ч. 2 ст. 186 та ч. 2 ст. 187 КК України. У відповідності до вимог ст. 374 КПК України, суд вказав підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких відкинув докази обвинувачення.
Інших належних та допустимих доказів на підтвердження обвинувачення ОСОБА_5 суду не надано. Вичерпана можливість їх отримання з огляду на те, що після інкримінованої обвинуваченому події сплинув значний час. Прокурором не наведено доводів на користь протилежного.
Виправдовуючи ОСОБА_5 , суд першої інстанції ухвалив своє рішення відповідно до норм матеріального права, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав, вирок є законним та обґрунтованим, постановлений з дотриманнями вимог кримінального процесуального закону, Конституції України та практики Європейського суду з прав людини.
На підставі викладеного, відсутні правові підстави для скасування ухваленого виправдувального вироку відносно ОСОБА_5 та для ухвалення відносно нього обвинувального вироку, про що просить апелянт.
Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 419, 424, 425, 426, 532 КПК України, суд
п о с т а н о в и в :
апеляційну скаргу прокурора прокуратури Ленінського району м. Миколаєва ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 8 січня 2015 року відносно ОСОБА_5 без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.
Судді
_____________________ _______________ ___________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3