Номер провадження 1-кп/201/40/2017
У Х В А Л А
23 січня 2017 року м. Дніпро
вул. Паторжинського, 18а
Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:
Головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
потерпілої ОСОБА_5 ,
захисника обвинуваченого ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новоандріївка Волноваського району Донецької області, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,
В С Т А Н О В И В:
У підготовчому судовому засіданні прокурори ОСОБА_3 та ОСОБА_4 висловили думку про можливість призначення судового розгляду на підставі наданого суду обвинувального акту, вважаючи його відповідним вимогам ст. 291 КПК України.
Потерпіла ОСОБА_5 підтримала думку прокурорів та вважала за можливе призначити судовий розгляд за даним обвинувальним актом.
У підготовчому судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_6 погодився із позицією прокурорів та вважав за можливе призначити судовий розгляд за наданим суду обвинувальним актом.
Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав думку свого захисника у повному обсязі.
Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши зміст наданого суду обвинувального акту, суд приходить до висновку про неможливість призначення судового розгляду за цим обвинувальним актом, з підстав його невідповідності вимогам ст. 291 КПК України, з наступних підстав.
Відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України.
Частиною 6 ст. 9 КПК України передбачено, що у випадках, коли положення цього кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статі 7 цього Кодексу.
До загальних засад кримінального провадження згідно ст. 7 КПК України віднесено законність, яка встановлює обов`язок слідчого, прокурора та суду неухильно додержуватись вимог Конституції України, КПК України, інших актів законодавства.
Відповідно до доктринального тлумачення кримінального процесуального закону, положення п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України поширюються не лише на випадки, коли обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а й на випадки, коли обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування не відповідають вимогам Кримінального процесуального Кодексу України.
Той факт, що повернення обвинувального акту має здійснюватися не лише в разі невідповідності його вимогам ст. 291 КПК України, а й в інших випадках, передбачених КПК України, узгоджується і з висновком у постанові Верховного Суду України № 5-11кс15 від 25 травня 2015 року.
Згідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити наступні відомості, зокрема, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, формулювання обвинувачення, тощо.
Виходячи з вимог п. 2 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню поряд з іншими обставинами, також і мотив вчинення кримінального правопорушення.
Пунктом 3 (а) статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення повинен бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.
Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі «Камасінскі проти Австрії» № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п.52).
При цьому, виходячи із змісту наданого суду обвинувального акту, вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прокурором не були виконані належним чином, виходячи з наступного.
Відповідно до наданого суду обвинувального акту обвинуваченому ОСОБА_7 інкримінується умисне нанесення тяжкого тілесного ушкодження умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
Як вбачається із наданого суду обвинувального акту, зміст формулювання обвинувачення всупереч вимогам п. 2 ч. 1 ст. 91, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України не містить зазначення мотиву вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, а натомість, виходячи із викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, вбачається, що у обвинуваченого нібито безпричинно раптово з невідомих причин виникли неприязні стосунки із потерпілим ОСОБА_8 , що у свою чергу, не є фактично встановленим мотивом, а лише вказує на наслідки ймовірного мотиву злочину, як то можливі образи на тлі вживання алкогольних напоїв, безпричинне нанесення тілесних ушкоджень з хуліганських мотивів тощо.
Отже, важливість встановлення органом досудового розслідування та зазначення конкретного мотиву вчинення злочину, зважаючи на фактичні обставини даного кримінального правопорушення, має істотне значення для правильної кваліфікації дій обвинуваченого, оскільки може вказувати на наміри обвинуваченого вчинити більш тяжкий злочин.
Викладені факти свідчать про неналежне встановлення органом досудового розслідування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що зумовило всупереч вимогам закону пред`явлення ОСОБА_7 неконкретного обвинувачення, чим суттєво порушено право останнього на захист.
Крім того, відповідно до вимог п. 9 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити відомості про дату та місце його складання та затвердження.
Проте, в порушення вищенаведених вимог закону обвинувальний акт не містить відомостей про місце його затвердження.
Отже, з урахуванням наведеного, суд позбавлений можливості призначити судовий розгляд за наданим суду обвинувальним актом, оскільки наведені порушення закону не можуть бути усунені під час судового розгляду, а суттєво порушене право обвинуваченого на захист під час досудового розслідування не може бути поновлене судом.
Під час досудового розслідування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
При цьому, відповідно до ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2016 року запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 продовжено до 20 лютого 2017 року.
Вирішуючи питання доцільності продовження запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, суд враховує, що на даний час продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які враховувалися при обранні та подальшому продовженні останньому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зокрема, можливість останнього переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків, які ще не допитані у судовому засіданні, вчинити інші кримінальні правопорушення та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Крім того, при встановленні наведених ризиків, суд виходить з таких обставин, як вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, ступінь тяжкості кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 та покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим за вчинення інкримінованого злочину.
Разом з цим, суд не може не враховувати підвищену суспільну небезпеку інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення умисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, що спричинили смерть потерпілого.
А тому, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, суд приходить до висновку про доведеність обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.
Отже, виходячи з положень ст. ст. 176, 178 КПК України, ст. ст. 5, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи наявність наведених вище ризиків та обставин, які свідчать, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 під час судового провадження, суд приходить до висновку про необхідність продовження тримання обвинуваченого під вартою на строк, що не перевищує 60 днів, тобто до 23 березня 2017 року.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 291, 314, 369-372 КПК України, суд,
УХВАЛИВ:
Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою у Дніпропетровському слідчому ізоляторі УДПтСУ в Дніпропетровській області продовжити строком на 60 днів, тобто до 23 березня 2017 року.
Встановити, що датою закінчення дії цієї ухвали щодо тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, є 23 березня 2017 року.
Ухвала суду набирає законної сили після спливу семиденного строку, встановленого ст. 395 КПК України для її оскарження. Подання апеляційної скарги на ухвалу суду зупиняє набрання нею законної сили та її виконання.
Ухвала в частині повернення обвинувального акту прокурору може бути оскаржена в порядку ст. 395 КПК України. Апеляційну скаргу на ухвалу суду може бути подано до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1