Ухвала
іменем україни
22 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0002469 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 13 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 7 липня 2016 року,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
в с т а н о в и л а:
вироком Київського районного суду м. Харкова від 13 квітня 2016 року
ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця
та мешканця

АДРЕСА_1 , громадянина України, такого, що
судимості не мав,

засуджено за частиною 1 статті 286 КК України на 1 рік обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами терміном на 3 роки.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 не обирався.
Ухвалено стягнути із ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду в розмірі 9396,01 грн та моральну шкоду 10000 грн, а також на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 40734,64 грн та моральну шкоду 10000 грн.

Згідно з вироком, ОСОБА_10 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 1 червня 2014 року о 18 годині 15 хвилин, керуючи транспортним засобом «Деу Сенс», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_11 , рухаючись з боку вул. Механізаторської в бік вул. Блюхера по вул. Ак. Павлова біля будинку № 134/16, виїхав на зустрічну смугу руху, де в порушення вимог пунктів 10.1, 12.1 ПДР України, здійснив зіткнення з транспортним засобом «Деу Ланос», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 , який рухався з боку вул. Блюхера в бік вул. Механізаторської по вул. Ак. Павлова.
Внаслідок ДТП, ОСОБА_12 та пасажир транспортного засобу «Деу Ланос», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_13 отримали, кожний окремо, середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 7 липня 2016 року вирок Київського районного суду м. Харкова від 13 квітня 2016 року щодо засудженого ОСОБА_7 змінено шляхом збільшення суми, яка підлягає до відшкодування моральної шкоди потерпілим ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , до 80000 грн кожному. В іншій частині вирок суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі засуджений ставить вимогу про скасування вказаних судових рішень та призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Зокрема, засуджений вказує на те, що під час судового провадження сторону захисту було обмежено у реалізації своїх процесуальних прав при заявлені клопотання про виклик експерта та слідчого, апеляційним судом належним чином не розглянуто його апеляційну скаргу, не перевірено та не проаналізовано доводів апеляційних вимог, не надано вичерпних відповідей на них, а також на безпідставність збільшення до відшкодування потерпілим суми моральної шкоди та відсутність правових підстав для заявлення позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди на відновлення пошкодженого транспортного засобу.

Крім того, засудженим акцентується на відсутність постанови слідчого про призначення автотехнічної експертизи, не дослідження експертом причинно-наслідкового зв`язку між тяжкістю отриманих потерпілими травм та порушенням потерпілими правил техніки безпеки у виді невикористання ременів безпеки, відсутність медичних документів, їх повного змісту і джерела походження на підтвердження висновків експерта щодо отримання потерпілою ОСОБА_16 тілесних ушкоджень, суперечливість висновків щодо наявності тілесних ушкоджень у останньої.

Заслухавши суддю - доповідача, доводи прокурора, яка заперечувала поти задоволення касаційної скарги та вважала постановлені судові рішення законними і обґрунтованими, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Як убачається з касаційної скарги, засудженим не заперечується та не оспорюється подія, внаслідок якої сталася дорожньо-транспортна пригода, правильність вирішення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної шкоди щодо витрат на лікування та втрати заробітку за шість місяців, а також вказується на визнання ним винуватості під час провадження.
Разом з цим, колегія суддів вважає неспроможними твердження засудженого щодо об`єму та змісту медичних документів для правильного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілих та не з`ясування причинно-наслідкового зв`язку між отриманими потерпілими тілесними ушкодженнями та порушенням ними правил техніки безпеки при автотехнічному дослідженні.

Так, з матеріалів кримінального провадження слідує, що висновки судово-медичних досліджень при визначені ступеня тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілих обґрунтовані дослідженням медичних документів.

Зокрема, по факту спричинення ОСОБА_14 тілесних ушкоджень було досліджено медичну довідку 06/465 від 18 червня 2014 року, видану 4 лікарнею м. Харкова, де вказувалося на огляд останнього 11 червня 2014 року та поставлено діагноз: закритий перелом лівого надколінника без зміщення, артроз лівого колінного суглобу, забій грудної клітини. Також, досліджено рентгенограми №29545- від 11 червня 2014 року, №29568-9 від 11 червня 2014 року, б/н від 13 червня 2014 року, якими визначалося рентгенологічні ознаки перелому надколінника ліворуч без суттєвого зміщення (консультант-рентгенолог ОСОБА_17 14 липня 2014 року). На підставі чого, експерт дійшов висновку про наявність у ОСОБА_9 середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, отриманих у строк та за обставин, наведених у постанові та встановлено причинний зв`язок між ушкодженнями та подією 11 червня 2016 року (т.1 а.п.33).

З наведеного вбачається, що ступінь тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_9 визначена за документального підтвердження медичними документами, які відповідають формі медичних документів, визначеної Міністерством охорони здоров`я, з вказівкою на джерело їх походження та додаткового роз`яснення без об`єктивних підстав для цього не потребують.

Крім того, засудженим піддається сумніву і визначені у потерпілої ОСОБА_8 тілесні ушкодження та визначення їх ступеня тяжкості з причин наявності двох експертних досліджень.

Однак, такі твердження також не мають об`єктивних причин для їх врахування, оскільки в провадження експертів, крім довідки з лікарні від 18 червня 2014 року та рентгенограм від 11 червня 2014 року та 13 червня 2014 року, були надані дані про проведення ультразвукового дослідження лівого колінного суглобу 14 липня 2014 року, комп`ютерної томографії лівого колінного суглобу від 17 липня 2014 року, довідки від 2 та 7 жовтня 2014 року, рентгенограми, тощо, після дослідження яких експертом було визначено наявність тілесних ушкоджень, їх ступінь тяжкості, строк їх утворення та причинний зв`язок між подією та отриманими ушкодженнями (т.1 а.п.43, 46-47).

Сам по собі факт додаткового дослідження не виключає їх отримання за обставин встановлених під час провадження. При тому, що висновок судово-медичної експертизи від 23 червня 2014 року містить твердження щодо браку об`єктивних даних, що слугувало подальшому медичному обстеженню потерпілої ОСОБА_8 з додатковим пред`явленням експерту медичних документів.

Тоді як, саме вказаними судово-медичними висновками визначається причинний зв`язок між подією, яка сталася, та виявленими тілесними ушкодженнями, а не, як зазначається засудженим, при автотехнічному дослідженні.

Разом з цим, стороною захисту не здобуто та не надавалося будь-яких даних на спростування висновків у кримінальному провадженні.

Також, колегія суддів відмічає і те, що визначення вини учасників ДТП відбувається внаслідок дослідження дотримання ними правил дорожнього руху до настання події.

Як слідує з доказів у кримінальному провадженні, засудженим здійснено виїзд на зустрічну смугу руху, де рухався транспортний засіб під керуванням потерпілого ОСОБА_9 з пасажирами, серед яких була і ОСОБА_18 .

Проведеною автотехнічною експертизою, призначеною за постановою слідчого від 10 жовтня 2014 року, досліджувалася можливість уникнення дорожньо-транспортної пригоди, за умов вказаних у тому числі засудженим зупинення перед ним транспортного засобу, як перешкоди, та дотримання учасниками пригоди правил дорожнього руху.

Внаслідок чого, експертом встановлено причинний зв`язок між невиконанням засудженим правил дорожнього руху, які і перебували в причинному зв`язку з настанням ДТП (т.2 а.п.104-105, 110-113).

Натомість твердження засудженого щодо невикористання потерпілим ременів безпеки не потребували дослідженню, оскільки потерпілий рухався у своїй смузі руху, тоді як засуджений не обрав безпечної швидкості руху для завчасного виявлення перешкоди у виді транспортного засобу, що рухався перед ним, як слідує з відеозапису, де наявний запис інкримінованої пригоди.

В той же час, висновки суду щодо доведеності винуватості або відсутності винуватості особи встановлюється виключно на підставі сукупності фактичних обставин та доказів у кримінальному провадження, що надаються сторонами захисту та обвинувачення.

Таким чином, у колегія суддів не має сумнівів у доведеності винуватості засудженого, як і у обґрунтованості висновків про це.

Що стосується доводів засудженого про вирішення цивільних позовів потерпілих, зокрема розміру відшкодування моральної шкоди потерпілим та про відшкодування потерпілому ОСОБА_14 матеріальної шкоди на відновлення пошкодженого транспортного засобу, то колегія суддів вважає наступне.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції задовольнив частково позови потерпілих та стягнув на їх користь із засудженого моральну шкоду в розмірі 10000 грн, який збільшений до 80000 грн за наслідками апеляційного розгляду.

Обґрунтовуючи свій висновок щодо розміру моральної шкоди, суд апеляційної інстанції виходив з принципу виваженості, розумності, справедливості, обставини пригоди, глибини та тривалості моральних страждань і переживань, які перенесли потерпілі, погіршення внаслідок цього стану їх здоров`я, порушення налагодженого ритму життя.

Враховуючи наведені обставини та обставини вчинення кримінального провадження, тривалість досудового і судового провадження, колегія суддів вважає обґрунтованим розмір відшкодування потерпілим моральної шкоди.

Проте, перевіркою матеріалів кримінального провадження колегія суддів встановила обґрунтованість доводів засудженого щодо відшкодування потерпілому ОСОБА_14 матеріальної шкоди на відновлення пошкодженого транспортного засобу.

Так, за матеріалами кримінального провадження, що підтверджувалося також потерпілим, встановлено належність транспортного засобу «Деу Ланос», д.н.з. НОМЕР_2 , його батьку ОСОБА_19 , документи про що запитувалися експертом для проведення автотоварознавчого дослідження для встановлення матеріальної шкоди.

Проте, вимога на таке відшкодування ставилася виключно потерпілим ОСОБА_20 . Тоді як, його батько є власником вказаного транспортного засобу на підставі свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_3 від 10 квітня 2012 року та відповідно до вимог закону підлягав залученню його в якості третьої особи.

Так само, у матеріалах кримінального провадження не міститься документів, визначених у пункті 2.1 Правил дорожнього руху України, щоб надавали підстав стверджувати, що потерпілий ОСОБА_12 , хоч і не є власником, але володіє таким майном.

У зв`язку з цим, колегія суддів не має підстав вважати, що часткове задоволення розміру матеріальної шкоди за вказаним цивільним позовом потерпілого відбувся з дотриманням вимог законодавства.

Таким чином, судові рішення в цій частині підлягають скасуванню та призначенню нового судового розгляду у суді першої інстанції.

На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436, 438 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 задовольнити частково.
Вирок Київського районного суду м. Харкова від 13 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 7 липня 2016 року щодо засудженого ОСОБА_5 скасувати в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_21 про відшкодування матеріальної шкоди за пошкодження транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та призначити новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції залишити без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
С у д д і:

_____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3