Номер провадження: 11-сс/785/682/17
Номер справи місцевого суду: 522/6973/17, 1-кс/522/6475/17
Головуючий у першій інстанції Пислар
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
10.05.2017 року м. Одеса

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Одеської області ОСОБА_1 , перевіривши на відповідність вимогам ст. 392, 396 КПК України апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 20.01.2017 року, -

встановив:
Оскаржуваною ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 20.01.2017 року по кримінальному провадженню №0008947 провадження за скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на бездіяльність слідчого закрито.

Мотивуючи прийняте рішення слідчий суддя послався на те, що 20.01.2017 року заявники звернулися до слідчого судді з клопотанням про закриття провадження по скарзі, оскільки їх вимоги слідчим задоволені та повернуто автомобіль.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати ухвалу та постановити нову, якою задовольнити їх скаргу.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали судового провадження вважаю, що у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 слід відмовити, виходячи з наступного.

Порядок та перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку чітко визначено та регламентовано Главою 31 Кримінального процесуального кодексу України.

Згідно положень ст. 392 КПК України в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.

Скарга ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була подана до районного суду згідно положень ст. 303 КПК України на бездіяльність слідчого, щодо неповернення автомобіля ОСОБА_3 .

Відповідно до вимог ст. 309 КПК України, законом визначений вичерпний перелік рішень слідчого судді, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку. Під час досудового розслідування також можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, повернення скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора або відмову у відкритті провадження по ній. Інші ухвали слідчого судді окремому оскарженню не підлягають.

З урахуванням вимог ч. 2 ст. 309 КПК України, оскаржувана ухвала слідчого судді, не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Що стосується можливості оскарження ухвали слідчого судді з урахуванням положень ст. 55 Конституції України, слід зазначити таке.

Права та свободи людини і громадянина, у відповідності до ст. 55 Конституції України, захищаються судом, при цьому кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з положеннями ст. 24 КПК України, які узгоджуються з приписами ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому КПК України.

Разом з цим, специфіка кримінальної процесуальної діяльності визначає особливу процедуру оскарження дій (бездіяльності) і рішень осіб, які її здійснюють, водночас право на оскарження у кримінальному процесі забезпечується встановленням у нормах КПК порядку і строків подання (у деяких випадках і розгляду) скарг на дії (бездіяльність) і рішення суду, слідчого судді, прокурора, слідчого.

Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України.

Конституція України, як Закон прямої дії, має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у цілій низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

В рішенні від 11.03.2011 року у справі №2-рп/2011 Конституційний Суд України (пп.3.3 п.3 мотивувальної частини) зазначив, що «Верховна Рада України в законах України визначає судочинство та судоустрій і підсудність справ як їх елемент, а також може встановлювати випадки, в яких не допускається апеляційне, касаційне оскарження рішення суду (п. 14 ч. 1 ст. 92, п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України).

Відповідно до вищезазначеного, Конституційний суд України зробив висновок про те, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством.

Суддя-доповідач також враховує, що саме за допомогою чіткого визначення в Кримінальному процесуальному законі України порядку і переліку тих ухвал слідчого судді, які підлягають апеляційному оскарженню, знаходить свою реалізацію конституційний припис закріплений в п.8 ч.3 ст.129 Конституції України - забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках, на касаційне оскарження судового рішення.

Тобто, з дослівного змісту зазначеної норми Основного Закону можна зробити висновок, що Законом встановлена можливість апеляційного оскарження всіх рішень суду першої інстанції, але тих, які ухвалені за результатами судового розгляду справи (судового провадження). Разом з цим, на теперішній час офіційного тлумачення, в тому числі Рішення Конституційного суду України, терміну «забезпечення права на апеляційний перегляд справи», в контексті положень п.8 ч.3 ст.129 Конституції України (в редакції Закону №1401-VIII від 02.06.2016), не існує.

Таким чином, із системного аналізу наведених норм Конституції України, кримінального процесуального закону та правових висновків Конституційного суду України можна зробити висновок, що конституційний принцип забезпечення апеляційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження, що регламентовано положеннями ст. 55 Конституції України та ст. 24, 392 КПК України.

Вирішуючи питання про можливість відкриття провадження за апеляційною скаргою, суддя-доповідач враховує рішення Верховного суду України від 03 березня 2016 року по справі №5-347 кс15, яке у відповідності до вимог ч.1 ст.458 КПК України є обов`язковим для всіх судів загальної юрисдикції, в якому було зроблено висновок щодо застосування положень ст. 24 КПК України.

В пункті п`ятому зазначеного рішення Верховний суд України зробив висновок, що відповідно до положень статті 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

З огляду на те, що в апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ініційоване питання щодо оскарження рішення слідчого судді, ухваленого під час досудового розслідування, що з урахуванням положень ст. 3, 24, 309, ч.3 ст.392 КПК України, не є тотожнім апеляційному перегляду справи (судового рішення за результатами розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції), який гарантований положеннями п.8 ч.3 ст.129 Конституції України, слід вважати, що таке оскарження не відповідає положенням ст. 55 Конституції України та ст. 24, 392 КПК України, відповідно до яких кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень суду, слідчого судді в порядку, передбаченому КПК України.

Крім того, виконуючи вимоги ч. 5 ст. 9 КПК України, суддя-доповідач, вирішуючи питання щодо можливості апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали слідчого судді також враховує правові позиції Європейського суду з прав людини стосовно доступу до правосуддя.

Так, у низці рішень суду з прав людини, юрисдикцію якого в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визнано Україною, закріплено, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежено державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Осман проти Сполученого Королівства» (1998р.) зазначено, що обмеження не буде сумісним з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), «якщо воно не має правомірної мети і якщо відсутнє пропорційне співвідношення між вжитими засобами та поставленою метою».

У рішенні у справі «Скорик проти України» (2008р.) Європейський суд з прав людини нагадав, що «відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право у апеляційних судах на основні гарантії, передбачені ст. 6 Конвенції.

Таким чином, за аналізом правових позицій Конституційного Суду України, Верховного суду України та Європейського суду з прав людини, які були сформовані під час розгляду й вирішення справ і втілились у судових рішеннях, можливо дійти ґрунтовного висновку, що їх правові позиції повністю збігаються, взаємодоповнюються та взаємо об`єднуються щодо забезпечення гарантування загальних принципів права особи на судовий захист, у тому числі забезпечення апеляційного оскарження рішень суду, за визначеною Конституцією України та Кримінальним процесуальним Кодексом України процедурою.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги права ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , закріплені у ст. 6 Конвенції, не порушені, оскільки положеннями ч. 3 ст. 309 КПК України визначено порядок оскарження ухвал слідчого судді, які не можуть бути оскаржені до апеляційної інстанції в порядку ч. 1, 2 ст. 309 КПК України. Крім того, апеляційний суд враховує, що апелянти не позбавленні можливості повторно звернутися до слідчого судді районного суду в порядку ст.303 КПК України, оскільки закриття провадження за їх скаргою не позбавляє їх можливості повторно звернутися зі скаргою на дії чи бездіяльність слідчого.

Приймаючи до уваги наведене, керуючись ч. 1 ст. 5 КПК України, яка визначає, що суд зобов`язаний прийняти рішення згідно з положеннями КПК України, чинними на момент прийняття такого рішення та, виходячи зі змісту ст. 309 КПК України, яка містить вичерпний перелік судових рішень, які відповідно до діючого законодавства, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку під час досудового розслідування, виконуючи вимоги ч. 4 ст. 399 КПК України, суддя-доповідач приходить до висновку, що оскаржувана ухвала слідчого судді не може бути предметом перегляду апеляційним судом, а тому у відкритті провадження за апеляційною скаргою слід відмовити, повернувши апеляційну скаргу особі, яка її подала.

Керуючись ст.5, 309, 392, 399 КПК України, суддя-доповідач,-

ухвалив:
Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 20.01.2017 року по кримінальному провадженню №0008947, якою закрито провадження за скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого.

Копію ухвали про відмову у відкритті апеляційного провадження, разом з апеляційною скаргою та доданими до неї матеріалами, невідкладно надіслати особі, яка подала апеляційну скаргу.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її прийняття.

Суддя Апеляційного суду Одеської області ОСОБА_1