АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинувачених ОСОБА_6

ОСОБА_7

захисників ОСОБА_8

ОСОБА_9

захисника розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_6 , та його захисника ОСОБА_10 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 18 листопада 2016 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , та апеляційну cкаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року, у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0014299, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, який до утримання у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживав за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: вироком Жовтневого районного суду м. Києва від 01 лютого 2001 року за ч. 3 ст. 81 КК України (у редакції 1960 року) до 3 років 6 місяців позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки; вироком Святошинського районного суду м. Києва від 15 березня 2002 року за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки; вироком Святошинського районного суду м. Києва від 13 лютого 2003 року за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ст.ст. 70, 71 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі; вироком Святошинського районного суду м. Києва від 31 липня 2007 року за ч. 2 ст. 289 КК до 6 років позбавлення волі, з конфіскацією майна, звільненого 16 травня 2012 року умовно достроково з невідбутим терміном покарання 10 місяців 22 дні,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 1 ст. 357 КК, ч. 3 ст. 357 України,
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, який до утримання у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , та проживав за адресою: АДРЕСА_4 , раніше судимого: вироком Ватутінського районного суду м. Києва від 10 листопада 1995 року за ч. 3 ст. 140, ч. 3 ст. 141, ч. 3 ст. 142 КК України (у редакції 1960 року) до 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна; вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 10 серпня 2001 року за ст. 94. ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 140, ст.ст. 42, 43 КК України (у редакції 1960 року) до 15 років позбавлення волі з конфіскацією особистого майна, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 грудня 2001 року вирок приведено у відповідність з чинним законодавством - засуджено за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 94, ст.ст. 42, 43 КК України до 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільненого 18 вересня 2013 р. умовно достроково з невідбутим строком покарання 2 роки 7 місяців 11 днів,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України,

в с т а н о в и л а :

Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 357 КК України, та йому призначено покарання: за пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України - у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, що належить йому на праві власності; за ч. 4 ст. 187 КК України - у виді 13 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, що належить йому на праві власності; за ч. 3 ст. 289 КК України - у виді 9 років позбавлення волі без конфіскації майна, що належить йому на праві власності; за ч. 3 ст. 357 КК України - у виді 2 років обмеження волі; за ч. 1 ст. 357 КК України - у виді 2 років обмеження волі.
Відповідно до ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, ОСОБА_7 призначено остаточне покарання шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, що належить йому на праві власності.
Міру запобіжного заходу ОСОБА_11 до набрання вироком законної сили залишено без змін - у вигляді тримання під вартою.
Строк відбування покарання ОСОБА_12 є ОСОБА_13 ухвалено обчислювати з 22 жовтня 2014 року.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, ст. 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», у строк відбування покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_7 зараховано строк його попереднього ув`язнення у межах даного кримінального провадження (період з 13 жовтня 2014 року по строк приведення вироку до виконання) з розрахунку, що 1 дню попереднього ув`язнення відповідають 2 дні позбавлення волі.
Цим же вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 357 КК України, та йому призначено покарання: за пунктами 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України - у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією усього майна, що належить йому на праві власності; за ч. 4 ст. 187 КК України - у виді 14 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, що належить йому на праві власності; за ч. 3 ст. 289 КК України - у виді 10 років позбавлення волі без конфіскації майна, що належить йому на праві власності; за ч. 3 ст. 357 КК України - у виді 2 років 6 місяців обмеження волі; за ч. 1 ст. 357 КК України - у виді 2 років 6 місяців обмеження волі.
Відповідно до ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, ОСОБА_6 призначено остаточне покарання шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим, у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією усього майна, що належить йому на праві власності.
На підставі ч. 2 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом складання покарань, призначених даним вироком та вироком Дніпровського районного суду м Києва від 10 серпня 2001 року, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією усього майна, що належить йому на праві власності
Міру запобіжного заходу ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишено без змін - у вигляді тримання під вартою.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено обчислювати з 23 жовтня 2014 року.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в рівних частках на користь потерпілого ОСОБА_14 40700 грн. 00 коп. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, а саме: з ОСОБА_6 - 20350 грн. 00 коп., з ОСОБА_7 - 20350 грн. 00 коп.
Судом у кримінальному провадженні вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року засудженому ОСОБА_6 відмовлено у роз`ясненні судового рішення вироку Дніпровського районного суду міста Києва від 18 листопада 2016 року.
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим в умисному вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, з корисливих мотивів, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, з правовою кваліфікацією таких дій за пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України; у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, повторно, поєднаному із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 4 ст. 187 КК України; у незаконному заволодінні транспортним засобом з будь-якою метою, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному із насильством, небезпечним для життя потерпілого, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 3 ст. 289 КК України; у незаконному заволодінні будь-яким способом паспортом і іншим важливим особистим документом, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 3 ст. 357 КК України; у викраденні офіційного документа, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 1 ст. 357 КК України.

ОСОБА_6 вказаним вироком визнаний винуватим в умисному вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, з корисливих мотивів, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, з правовою кваліфікацією таких дій за пунктами 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України; у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, особою, яка раніше вчинила розбій, поєднаному із проникненням у житло та заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 4 ст. 187 КК України; у незаконному заволодінні транспортним засобом з будь-якою метою, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, повторно, поєднаному із насильством, небезпечним для життя потерпілого, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 3 ст. 289 КК України; у незаконному заволодінні будь-яким способом паспортом і іншим важливим особистим документом, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 3 ст. 357 КК України; у викраденні офіційного документа, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 1 ст. 357 КК України.

Не погодившись із вироком суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким перекваліфікувати його дії з п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 115 КК України, з ч. 4 ст. 187 КК України на ч. 2 ст. 185 КК України, та з ч. 3 ст. 289 КК України на ч. 2 ст. 289 КК України, посилаючись на неповноту судового розгляду.
В обгрунтування доводів апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_7 зазначав, що речові докази - ремінь та джгут не містять на собі слідів крові чи інших доказів, які б свідчили про зв`язування потерпілого ОСОБА_15 , та завдання йому тілесних ушкоджень, а тому вказані докази є неналежними та недопустимими. Він неодноразово заявляв клопотання про допит експерта ОСОБА_16 щодо тілесних ушкоджень потерпілого ОСОБА_15 , однак суд першої інстанції не допитав вказану особу.
Крім того, слідчий ОСОБА_17 , допитаний судом першої інстанції як свідок, в своїх показаннях зазначав про вчинення розбійного нападу щодо потерпілого ОСОБА_14 . Однак зазначений потерпілий з 17 жовтня 2014 року по 20 жовтня 2014 року перебував у м. Одеса, що унеможливлює вчинення по відношенню до нього розбійного нападу у цей період часу.
Захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 у поданій апеляційній скарзі просив вирок суду першої змінити, перекваліфікувавши дії ОСОБА_7 з п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 115 КК України, з ч. 4 ст. 187 КК України на ч. 2 ст. 185 КК України, та з ч. 3 ст. 289 КК України на ч. 2 ст. 289 КК України, а за ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 357 КК України ОСОБА_7 виправдати, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого.
Апелянт зазначав, що показання потерпілих ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_14 , та свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , не містять даних про вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а слідчий ОСОБА_17 , експерт ОСОБА_23 та понятий ОСОБА_24 є зацікавленими особами, тому їх показання не можуть бути визнані доказами винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинних дій.
На думку захисника, дії ОСОБА_7 помилково кваліфіковані за п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, та обвинувачення за такою кваліфікацією ґрунтується на припущеннях, без врахування дійсних обставин подій, відповідно до яких умисел ОСОБА_7 на вчинення насильницьких дій щодо потерпілого виник у нього раптово, через тяжку образу з боку потерпілого, та після цього обвинувачений зателефонував ОСОБА_6 для підтримки та допомоги. Дані обставини підтверджуються висновком судово-медичної експертизи, яка не містить доказів вчинення убивства потерпілого кількома особами та даних про час смерті, а також даними роздруківки телефонних з`єднань обвинувачених та їх місцезнаходження.
Враховуючи, що дії обвинувачених не були об`єднані єдиним умислом, та у момент вчинення вбивства ОСОБА_7 не мав наміру заволодіти чужим майном, то дії ОСОБА_7 , на переконання апелянта, належить кваліфікувати за ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 185 та ч. 2 ст. 289 КК України.
Також апелянт посилався на недоведеність належними та допустимими доказами вчинення ОСОБА_7 злочинів, передбачених частинами 1, 3 ст. 357 КК України, та просив виправдати його за вказаними статтями.
Крім того, зазначав, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції не врахував його поведінку після вчинених злочинів, зокрема, визнання ним вини у вбивстві та викраденні чужого майна, його щире каяття, стан здоров`я, та ту обставину, що він попросив вибачення у потерпілих, що на думку апелянта, істотно знижує суспільну небезпеку особи обвинуваченого.
Також на вирок суду першої інстанції надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 , в якій він просив скасувати вирок суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження відносно нього у зв`язку із відсутністю в його діянні складу кримінальних правопорушень, не встановленням доказів для доведення його винуватості у суді та вичерпанням можливостей їх отримати.
Апелянт зазначав, що показання свідків - слідчого ОСОБА_17 та експерта ОСОБА_23 не підтверджуються наявними у справі доказами, та у матеріалах кримінального провадження відсутні докази його перебування на місці вчинення кримінальних правопорушень. Зазначав, що обвинувачення стосовно нього ґрунтується на припущеннях, що є неприпустимим у силу ст. 62 Конституції України.
У поданих 24 березня 2017 року доповненнях до апеляційної скарги, обвинувачений ОСОБА_6 просив скасувати вирок суду першої інстанції та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.
У доповненнях апелянт зазначав про те, що суд першої інстанції не розглянув його клопотання від 22 жовтня 2015 року про виклик у судове засідання експерта, а клопотання від 29 січня 2016 року залишив без задоволення, порушивши тим самим його право на захист.
Також зазначав про порушення судом першої інстанції вимог закону при розгляді його клопотань від 08 лютого 2016 року та 19 лютого 2016 року щодо незаконного затримання, та залишення поза увагою його заяв та пояснень від 13 липня 2015 року, 27 липня 2015 року, 26 лютого 2016 року, 06 травня 2016 року, що, на думку апелянта, свідчить про неповноту судового розгляду.
З наведених підстав він заявляв відвід колегії суддів Дніпровського районного суду міста Києва, у задоволенні якого ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 червня 2016 року відмовлено. Однак на засіданні дисциплінарної комісії Вищої ради юстиції від 02 серпня 2016 року прийнято рішення про внесення подання про звільнення судді Дніпровського районного суду міста Києва ОСОБА_25 , який є головуючим у кримінальному провадженні щодо нього, у зв`язку з чим, на переконання апелянта, вирок ухвалений незаконним складом суду.
Крім того, зазначав, що у вироку не наведено обставин, які б підтверджувались поясненнями допитаних у судовому засіданні свідків. Показання понятого ОСОБА_26 не відповідають наданим на досудовому слідстві поясненням обвинуваченого ОСОБА_7 , та стосуються відеозапису відтворення обставин події - доказу, який судом першої інстанції визнаний недопустимим.
Також суд першої інстанції поклав в основу вироку показання слідчого ОСОБА_17 , які є показаннями з чужих слів, та не можуть бути визнані допустимим доказом.
Апелянт зазначав, що згідно даних обвинувального акту, у ньому двічі викладено обвинувачення у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, натомість обвинувачення за ч. 3 ст. 289 КК України відсутнє. Крім того, у обвинувальному акті відсутні дані про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення за п.п. 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, та наявні лише відомості за п. 1 ч. 115 КК України.
В обвинувальному акті, у порушення вимог ст. 384 КК України, відсутнє роз`яснення прокурора про можливість розгляду кримінального провадження стосовно нього судом присяжних.
При ухваленні вироку суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, чим допустив, на думку апелянта, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.
Захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок у частині визнання винним ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 357 КК Українискасувати, а кримінальне провадження в частині пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення закрити у зв`язку з відсутністю у його діях складу зазначених кримінальних правопорушень.

Захисник посилався на те, що суд першої інстанції не надав оцінку викладеному в обвинувальному акті формулюванню обвинувачення та кваліфікації дій ОСОБА_6 . Зокрема, згідно обвинувального акту, ОСОБА_6 не висунуто обвинувачення за ч. 3 ст. 289 КК України, натомість дії останнього помилково двічі кваліфіковані за ч. 4 ст. 187 КК України, на що суд першої інстанції увагу не звернув.
Крім того, суд першої інстанції не надав оцінку поясненням ОСОБА_7 під час судового розгляду, які узгоджуються з поясненнями ОСОБА_6 про те, що останній не був присутній у квартирі потерпілого та не наносив йому тілесні ушкодження. ОСОБА_7 пояснював, що на досудовому розслідуванні під впливом працівників поліції оговорив ОСОБА_6 , однак, незважаючи на такі покази обвинуваченого, суд першої інстанції поклав в основу вироку первісні пояснення ОСОБА_7 , надані ним на досудовому розслідуванні.
Також захисник ОСОБА_10 у апеляційній скарзі посилався на неналежність та недопустимість як доказів протоколу затримання обвинуваченого ОСОБА_6 від 23 жовтня 2014 року, який складений із порушеннями вимог ст. 208 КПК України, та протоколу допиту ОСОБА_6 як свідка від 23 жовтня 2014 року, в якому відсутні дані про попередження свідка про кримінальну відповідальність, про право мати захисника, та не вказано час проведення відповідної слідчої дії.
Захисник у апеляційній скарзі наголошував також на розбіжностях даних щодо часу вчинення вбивства ОСОБА_15 . Зокрема, згідно медичної документації, смерть потерпілого відбулась 17 жовтня 2014 року, без зазначення можливого часу смерті, в той час як у клопотанні про продовження запобіжного заходу зазначено, що обвинувачені вступили в змову щодо заподіяння смерті ОСОБА_15 о 17 год., а в повідомленні про підозру вказано, що о 19 год. 30 хв. ОСОБА_27 проник до квартири потерпілого.
Крім того, захисник стверджував про неможливість присутності ОСОБА_27 у квартирі потерпілого о 19 год. 30 хв., що підтверджується роздруківкою телефонних з`єднань між ОСОБА_27 та ОСОБА_7 , відсутністю відбитків пальців ОСОБА_27 у квартирі потерпілого, та показаннями свідка ОСОБА_28 , який зазначав, що ОСОБА_7 привіз до квартири по вул. Чорнобильській речі ОСОБА_15 , а ОСОБА_6 при цьому зазначав, що вказані речі йому не належать, та повідомляв, що йому не відомі обставини конфлікту потерпілого ОСОБА_15 з ОСОБА_7 .
Також захисник зазначав, що на ОСОБА_27 вчинявся тиск з боку працівників міліції, з метою схиляння його до надання неправдивих показів, що підтверджується медичною документацією та рапортом працівника слідчого ізолятора про наявність у ОСОБА_27 тілесних ушкоджень.
Крім того, від обвинуваченого ОСОБА_27 надійшла апеляційна скарга на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року, якою йому відмовлено у роз`ясненні вироку Дніпровського районного суду міста Києва від 18 листопада 2016 року.

У апеляційній скарзі ОСОБА_27 просив зобов`язати Дніпровський районний суд міста Києва відповідно до ст. 380 КПК України роз`яснити вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 18 листопада 2016 року у кримінальному провадженні №0014299.

У судове засідання по розгляду апеляційних скарг обвинувачених та їх захисників потерпілі ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_14 не з`явилися, про день та час розгляду апеляційної скарги були належним чином повідомлені, про причини свого неприбуття не повідомили. Від потерпілої ОСОБА_18 23 лютого 2017 року надійшла заява, в якій вона просила вирок суду першої інстанції залишити без змін, та проводити апеляційний розгляд кримінального провадження у її відсутності. У відповідності до ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне провести апеляційний розгляд у відсутності вказаних потерпілих.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинувачених ОСОБА_27 , ОСОБА_7 , та їх захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які просили задовольнити апеляційні скарги, прокурора ОСОБА_5 , який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, провівши судові дебати та надавши обвинуваченим останнє слово, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинувачених та їх захисників підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
Згідно ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг. Проте, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого, а також якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні докази і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК України, судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо у матеріалах провадження відсутній журнал судового засідання або технічний носій інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції.

Згідно з вимогами ч. 5 ст. 27 КПК України, під час судового розгляду забезпечується повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Офіційним записом судового засідання є лише технічний запис, здійснений судом у порядку, передбаченому цим Кодексом.

При цьому ч. 4 ст. 107 КПК України визначено, що фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді під час судового провадження є обов`язковим.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_27 та ОСОБА_7 вказаних вимог повною мірою дотримано не було.

З наявного у матеріалах кримінального провадження журналу судового засідання убачається, що 17 листопада 2016 року у судовому засіданні по розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_27 та ОСОБА_7 проведено судові дебати, та обвинуваченими надано останнє слово, після чого головуючим закінчено судове засідання (початок судового засідання: 15:26:01, кінець судового засідання: 16:13:03) /том 7, а.с.к.п.151-152/.

При цьому, дані про вихід головуючого до нарадчої кімнати для прийняття рішення у зазначеному журналі судового засідання відсутні.

З даних вказаного журналу убачається, що технічна фіксація судового засідання здійснювалась на комплексі «Камертон».

Разом з тим, на приєднаному до матеріалів кримінального провадження технічному носії інформації у вигляді СD - диску з зафіксованим на ньому перебігом судового засідання, яке відбулось 17 листопада 2016 року, аудіозапис судового засідання відсутній.
На архівній копії технічного носія інформації, витребуваного судом апеляційної інстанції з Дніпровського районного суду міста Києва, аудіозапис перебігу судового засідання за 17 листопада 2016 року також не зафіксовано.

Враховуючи значимість тих процесуальних дій, які проведені у судовому засіданні від 17 листопада 2016 року, відсутність аудіозапису вказаного судового засідання, на думку колегії суддів, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 409, п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК України, є безумовною підставою для скасування вироку суду, з призначенням нового судового розгляду в іншому складі суду.
У відповідності до ч. 2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, а тому колегія суддів не вправі вирішувати питання про обґрунтованість викладених у апеляційних скаргах обвинувачених та їх захисників доводів про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

У зв`язку із скасування вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року, якою засудженому ОСОБА_6 відмовлено у роз`ясненні судового рішення вироку Дніпровського районного суду міста Києва від 18 листопада 2016 року, не може залишатися в силі, та підлягає скасуванню.

Враховуючи підстави застосування до обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зокрема наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 6, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 357 КК України, та ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 357 КК України,а також наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оцінивши в сукупності тяжкість покарання за кримінальні правопорушення, що інкримінуються обвинуваченим, їх вік, стан здоров`я, конкретні обставини вчинення кримінальних правопорушень, а також приймаючи до уваги обставини, які були підставою для обрання йому запобіжного заходу у виді взяття під варту та продовження строку тримання під вартою, які на даний час не змінилися, колегія суддів дійшла до висновку про необхідність продовження ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів.

З огляду на наведене та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 412, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_6 , та його захисника ОСОБА_10 задовольнити частково.
Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 18 листопада 2016 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , та ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року - скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_29 у запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, починаючи з 27 квітня 2017 року по 25 червня 2017 року включно.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів, починаючи з 27 квітня 2017 року по 25 червня 2017 року включно.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді:

_________________ _________________ _________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3