Ухвала
іменем україни
11 липня 2017 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:
головуючоїОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурораОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006839, щодо

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Жданова Донецької області, жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК,
установив:
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати судові рішення щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Аргументуючи заявлену вимогу, скаржник зазначає, що місцевий суд усупереч приписам ч. 2 ст. 54 вказаного Кодексу прийняв відмову ОСОБА_6 від захисника за відсутності останнього в судовому засіданні й, не з`ясувавши позиції сторони захисту з питання визначення обсягу доказів, які підлягають дослідженню, розглянув кримінальне провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК.
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення та доставку засудженого в судове засідання до суду касаційної інстанції не надходило. Натомість захисник ОСОБА_7 надіслав клопотання про здійснення касаційного провадження без його участі.

За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року ОСОБА_6 було засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК суд звільнив ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, установивши іспитовий строк тривалістю 3 роки, і поклав на нього виконання обов`язків, передбачених пунктами 2 4 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

Судом ОСОБА_6 визнано винуватим у відкритому викраденні чужого майна із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, вчиненому повторно за викладених у вироку обставин.

Як установив суд, 12 липня 2015 року приблизно о 14.25 год. на зупинці громадського транспорту «Гната Юри» на вул. Гната Юри в м. Києві раніше судимий за крадіжку та розбій ОСОБА_6 , схопивши рукою за шию потерпілу ОСОБА_8 , зірвав із неї ювелірні прикраси загальною вартістю 8836 грн, після чого зник з місця злочину.

За результатами перегляду кримінального провадження 28 липня 2016 року Апеляційний суд м. Києва, задовольнивши апеляційну скаргу прокурора, скасував зазначений вирок місцевого суду в частині заходу примусу й ухвалив свій вирок, яким призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 186 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Крім того, суд на підставі ч. 5 ст. 72 цього Кодексу зарахував засудженому у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 12 липня по 05 листопада 2015 року та з 21 квітня по 28 липня 2016 року. В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який заперечив обґрунтованість заявлених касаційних вимог, водночас вважав, що оспорювані рішення необхідно скасувати через порушення права засудженого на захист, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Керуючись правилами ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає оспорюване рішення в межах касаційної скарги, в якій висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину, правильність юридично-правової оцінки діяння за ч. 2 ст. 186 КК не заперечуються. Також не міститься у скарзі захисника доводів щодо несправедливості заходу примусу, призначеного засудженому за вироком апеляційного суду.

Згідно зі ст. 20 КПК обвинувачений має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом. Участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні у випадках, зазначених у ст. 52 КПК. Крім того, відповідно до положень ст. 53 вказаного Кодексу слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд можуть залучати захисника для проведення окремої процесуальної дії в порядку, передбаченому ст. 49 КПК.

У цьому кримінальному провадженні за правилами ст. 52 КПК участь захисника не є обов`язковою. Як убачається з матеріалів провадження та доданих до касаційної скарги документів, захисник ОСОБА_7 був залучений у порядку ст. 49 КПК для надання правової допомоги ОСОБА_6 під час розгляду 14 липня 2015 року Святошинським районним судом м. Києва клопотання слідчого про застосування до підозрюваного запобіжного заходу тримання під вартою, тобто тимчасово для проведення окремої процесуальної дії. Так саме слідчими органами залучався інший захисник при виконанні вимог ст. 293 КПК. Водночас у справі не міститься документів (ордера чи договору), які би підтверджували, що на ОСОБА_7 було покладено обов`язок надалі здійснювати захист інтересів ОСОБА_6 на стадії судового провадження.

Крім того, за матеріалами справи під час підготовчого судового засідання в суді першої інстанції 09 вересня 2015 року ОСОБА_6 було роз`яснено права та обов`язки обвинуваченого (підсудного) і вручено відповідну пам`ятку. Останній висловив чітку позицію про самостійне здійснення захисту своїх інтересів, наполягав на розгляді справи без участі захисника та без дослідження всіх зібраних доказів щодо фактичних обставин кримінального провадження, яких він не оспорював. У ході наступних судових засідань 06 жовтня та 05 листопада 2015 року суд також з`ясовував думку учасників процесу щодо можливості здійснення судового провадження за відсутності захисника, проте жодних клопотань про його залучення обвинувачений (підсудний) не заявляв. Зважаючи на згадану позицію ОСОБА_6 , на правила статей 46, 49, 52, 53 КПК у їх взаємозв?язку, суд першої інстанції дійшов висновку, що обставини цього кримінального провадження не вимагають участі захисника, а тому його не залучив.

З огляду на викладене доводи у касаційній скарзі про те, що у розумінні ст. 54 КПК відбулася відмова ОСОБА_6 від захисника та про порушення судом вимог частини другої цієї статті, отже, й порушення права на захист не можна визнати прийнятними. Така позиція колегії суддів узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, відображеним у його постанові від 26 квітня 2016 року (справа №5-381кс15).

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_6 визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину. Враховуючи це, суд першої інстанції за згодою учасників судового провадження вирішив недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясував, чи правильно розуміє ОСОБА_6 зміст згаданих обставин, чи не має сумнівів у добровільності його позиції, а також роз`яснив йому, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Таким чином, місцевий суд, розглянувши справу в порядку ч. 3 ст. 349 КПК, дотримався законодавчих приписів, а твердження захисника в касаційній скарзі щодо протилежного є неспроможними.

При перегляді кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора, в якій ставилося питання про погіршення становища засудженого, апеляційний суд залучив у порядку ст. 49 КПК для здійснення захисту ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , який раніше тимчасово надавав правову допомогу. Слід відзначити, що на стадії апеляційного провадження сторона захисту обвинувачений та захисник, заперечуючи обґрунтованість заявлених прокурором вимог щодо необхідності призначення ОСОБА_6 покарання, яке належить відбувати реально, не вказували на порушення місцевим судом норм КПК, у тому числі права на захист, а навпаки, вважали вирок цього суду справедливим.

Суд апеляційної інстанції, ретельно перевіривши доводи, наведені прокурором в апеляційній скарзі, дійшов умотивованого висновку про неправильне застосування місцевим судом ст. 75 КК. Урахувавши всі обставини, що мають правове значення при виборі заходу примусу, в тому числі тяжкість вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення та особу винного, котрий раніше притягався до кримінальної відповідальності за корисливі злочини, після звільнення з місць позбавлення волі на шлях виправлення не став і вчинив грабіж, апеляційний суд визнав неможливим досягти мети виправлення засудженого без ізоляції його від суспільства. Тому суд апеляційної інстанції задовольнив апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок суду першої інстанції в частині покарання й ухвалив свій, призначивши засудженому за ч. 2 ст. 186 КК покарання у виді позбавлення волі на строк у межах санкції цього закону про кримінальну відповідальність, зважаючи також на правила ст. 691 вказаного Кодексу.

Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.

Крім того, в касаційній скарзі захисника не наведено жодних аргументів щодо порушень закону, допущених апеляційним судом при розгляді справи й ухваленні нового вироку стосовно ОСОБА_6 .

Вирок суду апеляційної інстанції відповідає статтям 370, 420 КПК, його ухвалено за процедурою, визначеною цим Кодексом, за участю засудженого та захисника, яким було забезпечено реалізацію їхніх процесуальних прав. А відтак, немає підстав вважати зазначений вирок незаконним.

Істотних порушень норм процесуального права, які були би безумовними підставами для скасування оспорюваних судових рішень, про що йдеться в касаційній скарзі, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.

Тому касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 6 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд

постановив:
Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року та вирок Апеляційного суду м. Києва від 28 липня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3