Код суду 233 Справа № 233/2037/17
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2017 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області обвинувальний акт і угоду про визнання винуватості по кримінальному провадженню (внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000110 від 27 березня 2017 року) за обвинуваченням:
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Солошине Кобеляцького району Полтавської області, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, не одруженого, військовослужбовця військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 , тимчасово виконуючого обов`язки водія 2 відділення 3 аеромобільно-десантного взводу 2 аеромобільно-десантної роти військової частини ПП НОМЕР_2 , солдата, який проживає по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України, -
в с т а н о в и в :
ОСОБА_4 проходячи військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 та перебуваючи у розпорядженні командира військової частини ПП НОМЕР_2 , тимчасово виконуючи обов`язки водія 2 відділення 3 аеромобільно-десантного взводу 2 аеромобільно-десантної роти вказаної військової частини, у військовому званні солдат, 14 березня 2017 року, знаходячись у базовому таборі військової частини ПП НОМЕР_2 в АДРЕСА_2 , діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від військової служби та відпочити від обов`язків по військовій службі, всупереч інтересам служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в умовах особливого періоду, без отримання відповідного дозволу командування військової частини, самовільно залишив місце служби, а саме базовий табір військової частини ПП НОМЕР_2 в АДРЕСА_2 , свої службові обов`язки не виконав, час проводив на власний розсуд, та про своє місце знаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, і продовжував ухилятися від проходження військової служби до 21 березня 2017 року, чим вчинив самовільне залишення місця служби військовослужбовцем (крім строкової служби), вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, тобто злочин, передбачений ч. 4 ст. 407 КК України.

27 березня 2017 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України.
27 березня 2017 року між прокурором першого відділу військової прокуратури Донецького гарнізону сил антитерористичної операції ОСОБА_3 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні №0000110 від 27 березня 2017 року, та підозрюваним ОСОБА_4 , в порядку, передбаченому ст.ст. 468, 469, 470, 472 КПК України, укладено угоду про визнання винуватості.
Згідно з даною угодою ОСОБА_4 беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України, а саме самовільне залишення місця служби військовослужбовцем (крім строкової служби), вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану. Сторони узгодили покарання із застосуванням ст. 69 КК України на більш м`яке, не зазначене в санкції ч. 4 ст. 407 КК України за цей злочин у виді штрафу у розмірі 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (що складає 6800 грн.).

При цьому ОСОБА_4 , якому роз`яснено наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст. 473 КПК України, та наслідки невиконання угоди, передбачені ст. 476 КПК України, дав згоду на його призначення.
Прокурор у судовому засіданні, вважаючи, що при укладенні даної угоди дотримані вимоги і правила КПК та КК України, просив цю угоду затвердити і призначити обвинуваченому узгоджену в угоді міру покарання та інші передбачені угодою заходи.
Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні просив вказану угоду з прокурором затвердити і призначити узгоджену в ній міру покарання та інші передбачені угодою заходи, при цьому беззастережно визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України, в обсязі підозри, дав згоду на застосування узгодженого виду та розміру покарання, а також інших заходів у разі затвердження угоди, заявивши, що здатен реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання.
Захисник ОСОБА_5 у судовому засіданні вважав, що при укладенні даної угоди дотримані вимоги і правила КПК та КК України, просив цю угоду затвердити.
Розглядаючи в порядку п.1 ч.3 ст. 314 КПК України питання про можливість затвердження даної угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.
Відповідно до правил ст.ст. 468, 469 КПК України у кримінальному провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам, може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.
Обвинувачений ОСОБА_4 беззастережно визнав свою винуватість у зазначеному діянні; також вказаною угодою визначено покарання, яке повинен понести обвинувачений у виді більш м`якого основного виду покарання не зазначеного в санкції ч. 4 ст. 407 КК України за цей злочин у виді штрафу у розмірі 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (що складає 6800 грн.).

В угоді передбачені наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, встановлені статтею 473 КПК України, та наслідки її невиконання.
Судом встановлено, що злочин, у вчиненні якого ОСОБА_4 беззастережно визнав себе винуватим, згідно із ст. 12 КК України є тяжким злочином, від якого потерпілих немає.
При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_4 цілком розуміє права, визначені ч.4 ст.474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ст. 472 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом; йому роз`яснені наслідки невиконання угоди, передбачені ст. 476 КПК України.
Суд, шляхом проведення опитування сторін кримінального провадження, переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_4 повністю усвідомлює зміст укладеної з прокурором угоди про визнання винуватості, характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винуватим, цілком розуміє свої права, визначені п.1 ч.4 ст. 474 КПК України, а також наслідки укладення, затвердження даної угоди, передбачені ч.2 ст. 473 КПК України, та наслідки її не виконання, передбачені ст. 476 КПК України.
Зміст угоди про визнання винуватості відповідає вимогам ст. 472 КПК України.
Узгоджене сторонами в угоді про визнання винуватості покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, а саме: пропонується із застосуванням ст. 69 КК України як більш м`яке, не зазначене в санкції ч. 4 ст. 407 КК України у виді штрафу та враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а також обставини, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину і вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин.
Обвинувачений ОСОБА_4 раніше не судимий; за місцем служби характеризується позитивно; на обліку у лікаря психіатра, нарколога, фтізіатра не перебуває; у скоєному щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, вчинив злочин внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин.
Враховуючи, що угода про визнання винуватості була укладена обвинуваченим добровільно, відповідає закону і не порушує права, свободи, інтереси сторін та інших осіб, форма та зміст угоди відповідає вимогам КПК та КК України, суд дійшов висновку про наявність всіх правових підстав для затвердження цієї угоди і призначення обвинуваченому узгодженої сторонами міри покарання, яка відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
За таких обставин суд вважає доведеним в судовому засіданні те, що обвинувачений ОСОБА_4 своїми умисними діями вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст. 407 КК України, - самовільному залишенні місця служби військовослужбовцем (крім строкової служби), вчиненого в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, за яким належить призначити обвинуваченому узгоджену сторонами угоди про визнання винуватості міру покарання.
Цивільний позов не пред`являвся.
Відомостей щодо речових доказів стороною обвинувачення суду не надано.
Витрати на залучення експертів відсутні.
Керуючись ст.ст. 100, 314, 373, 374, 468, 469, 475 КПК України, -
у х в а л и в:
Угоду про визнання винуватості, що укладена 27 квітня 2017 року між прокурором першого відділу військової прокуратури Донецького гарнізону сил антитерористичної операції ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 - затвердити.
ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України, та призначити йому узгоджену сторонами угоди про визнання винуватості від 27 квітня 2017 року міру покарання із застосуванням ст. 69 КК УКраїни у виді штрафу у розмірі 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (що складає 6800 грн.).

Запобіжний захід засудженому ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили не обирати.
Цивільний позов не пред`являвся.
Відомостей щодо речових доказів стороною обвинувачення суду не надано.
Витрати на залучення експертів відсутні.
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції. Копію вироку після його проголошення вручити засудженому, захиснику та прокурору.
Суддя