Справа № 299/807/15-к
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

29.11.2016 м. Ужгород
Запобіжний захід щодо ОСОБА_6 у виді застави, до вступу вироку в законну силу постановлено залишити без змін.
Строк виконання вироку постановлено рахувати з часу приведення його до виконання.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 1350 (одну тисячу триста п`ятдесят) гривень процесуальних витрат за проведення експертиз.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_8 44 378 (сорок чотири тисячі триста сімдесят вісім) гривень у відшкодування матеріальних збитків та 40 000 (сорок тисяч) гривень у відшкодування моральної шкоди.
Речові докази: 11 металевих балонів, 2 металеві ломи, 1 металевий чекан, 1 господарська кувалда постановлено знищити; транспортний засіб марки «Фольсваген Пассат», р.н. НОМЕР_1 постановлено повернути ОСОБА_6 ; транспортний засіб марки «КАМАЗ», р.н. НОМЕР_2 повернуто ОСОБА_9 ; чорна чоловіча куртка, 1 пара резинових рукавиць, пластмасова пляшка з написом «Шаянська», одна склянка з написом «Медофф», 2 мотузки постановлено знищити.
Окрім цього, ОСОБА_6 17.01.2015 р., близько 08.00 год., умисно, під приводом виконання демонтажних робіт з металоконструкціями, перебуваючи на посаді менеджера Приватного підприємства «ФОГ», юридична адреса: м. Ужгород вул. Донська, 7, впевнившись у відсутності власника, проник до господарської території, яка розташована за адресою АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_10 , де за допомогою працівників ПП «ФОГ» організував та здійснив демонтаж металоконструкцій, а саме: металевих форм для виготовлення блоків, з яких 30-4 рядних - 15 штук, по ціні 1180 гривень, на загальну суму 17 700 гривень, 40-4 рядних - 20 штук, по ціні 1180 гривень, на загальну суму 23 600 гривень, 40-2 рядних - 30 штук, по ціні 1160 гривень, на загальну суму 34 800 гривень, 50-2 рядних - 20 штук, по ціні 1160 гривень, на загальну суму 23 200 гривень. 15 металевих форм для виготовлення жолобів, по ціні 480 гривень, на загальну суму 7 200 гривень, 40 форм для виготовлення перемичок, по ціні 3000 гривень, на загальну суму 120 000 гривень, 20 форм для виготовлення балок, по ціні 3000 гривень, на загальну суму 60 000 гривень, 40 металевих форм для виготовлення стовпів, по ціні 52 гривні, на загальну суму 2 080 гривень, 5 металевих форм для виготовлення стінових блоків, по ціні 300 гривень, на загальну суму 1 500 гривень, 20 металевих форм для виготовлення бордюр, по ціні 280 гривень, на загальну суму 5 600 гривень, 5 обладнань для виготовлення плитки, по ціні 480 гривень, на загальну суму 2 400 гривень, 10 глибинних вібраторів, по ціні 290 гривень, на загальну суму 2 900 гривень. Після цього, перебуваючи на господарській території, яка розташована за адресою АДРЕСА_3 , шляхом зрізу металевих дверних петель, проник до складського приміщення (ангару), де за допомогою працівників ПП «ФОГ», організував та здійснив демонтаж металоконструкцій, що належать ОСОБА_8 , а саме: зварювального апарату вартістю 1060 гривень, електричного вібратора вартістю 290 гривень, металевого сейфу вартістю 320 гривень та електронної бензоколонки іноземного виробництва вартістю 4 936 гривень, розташованих у приміщенні ангара. Дії ОСОБА_6 було виявлено та припинено, внаслідок чого останній розпорядитися викраденим майном не зміг з причин, що не залежали від його волі.
В апеляційній скарзі прокурор вказує, що при постановлені вироку судом не в повній мірі враховано, що підсудний раніше не судимий, скоїв лише замах на крадіжку, тобто предмети, які намагався викрасти ОСОБА_6 , з володіння власників не вибули. Крім цього, в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 визнав ту обставину, що він дійсно намагався забрати пошкоджене ним майно з територій господарств та попросив вибачення у потерпілих. Отже, міра покарання, обрана ОСОБА_6 за ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України, пов`язана з позбавленням волі, є необґрунтованою та такою, що не відповідає вимогам ч. 2 ст. 50 КК України, де зазначено, що покарання має на меті виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Міра покарання, обрана судом, пов`язана з позбавленням волі ОСОБА_6 є надто суворою і не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого. Крім цього, судом невірно перекваліфіковано дії ОСОБА_6 з ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України на ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, хоча відповідно до висновку судово- товарознавчої експертизи від 17.03.2015 року вартість спричиненої матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_18 становить 307586 грн. Тобто шкоду потерпілому ОСОБА_8 спричинено у великих розмірах, а отже такі дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України. Просить вирок щодо ОСОБА_6 змінити у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, істотним порушенням судом вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування кримінального закону і ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчинені злочинів, передбачених ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК та ч.2 ст.15 ч.4 ст. 185 КК України за кваліфікуючими ознаками: закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням у сховище, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від волі обвинуваченого та за кваліфікуючими ознаками: закінчений замах на таємне викрадення чужого майна крадіжка), поєднана з проникненням у інше приміщення та сховище, у великих розмірах, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від волі обвинуваченого. Призначити ОСОБА_6 покарання за ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. у виді 3 років позбавлення волі, за ч.2 ст.15, ч.4 ст. 185 КК України - у виді 4 років позбавлення волі. За ст. 70 КК України остаточно призначити ОСОБА_6 4 роки позбавлення волі та на підставі ст.ст. 75, 76 КК України - з іспитовим строком 3 роки.
Апеляційний суд, заслухав доповідь судді, промову прокурора, яка частково підтримала апеляційні скарги як обвинуваченого і його захисника, так і обвинувача; пояснення обвинуваченого та його захисника, які також частково підтримали подану ними апеляційну скаргу та апеляційну скаргу прокурора, перевірив матеріали справи, провів судові дебати, надав останнє слово обвинуваченому, обговорив доводи сторін і приходить до переконання, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією України принципу верховенства права. Тому судам слід неухильно дотримуватись вимог про законність, обґрунтованість та вмотивованість вироку, ухвали в кримінальному провадженні.
При апеляційному розгляді справи обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні кримінального порушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, визнав повністю, розкаявся у вчиненому.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення за обставин, зазначених у вироку, підтверджується дослідженими в судовому засіданні і наведеними у вироку доказами.
З даними висновками суду першої інстанції погодилися при розгляді провадження в апеляційній інстанції як обвинувачений, його захисник, так і прокурор, вказавши, що юридична кваліфікація дій обвинуваченого, визнаних судом доведеними, відповідає обставинам кримінального провадження, а тому, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, зазначених у вироку, повністю підтверджуються дослідженими в судовому засіданні і наведеними у вироку доказами та, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України переглядає дане рішення в межах змінених апеляційних вимог та фактичні обставини не перевіряє.
При призначенні ОСОБА_6 покарання колегія суддів вважає, що місцевим судом не у повній мірі дотримано вимоги ч. 2 ст. 65 КК України та Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно яких особі, що вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.
Так, відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_6 до вчинення кримінального правопорушення посередньо «характеризувалася» по місцю проживання, перебував на обліку в Ужгородському МВ як раніше судимий за ч. 1 ст. 191, ч. 1 ст. 213 КПК України (а.с. 63 т.1), притягався до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 142 КК України, потерпілим шкоду в добровільному порядку не відшкодував. Пом`якшуючих чи обтяжуючих відповідальність обставин на досудовому слідстві та в суді не встановлено.
Враховуючи викладене, з врахуванням обставин справи, ступеня суспільної небезпечності вчиненого злочину та особистості обвинуваченого, місцевий суд прийшов до висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_6 можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства та вважав за необхідне обрати йому покарання, пов`язане з позбавленням його волі.
З даним рішенням колегія суддів не погоджується, при цьому виходить з наступного.
Зі змісту ст. 75 КК України вбачається, що, якщо суд при призначенні покарання, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Посилання суду першої інстанції на довідку-характеристику про ніби то судимість обвинуваченого за ч. 1 ст. 191, ч. 1 ст. 213 КПК України, нічим об`єктивно не підтверджено, оскільки у ксерокопії даної довідки-характеристики, яка ніким не завірена (т. 1 а.с. 63), мається запис, що ОСОБА_6 лише підозрювався у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 191, ч. 1 ст. 213 КПК України. У вимозі про наявність судимості ВІТ УМВС України в Закарпатській області, даних про будь-яку підозру та засудження ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 191, ч. 1 ст. 213 КПК України немає (т. 1 а.с. 64-65). Разом з цим, у вказаній вимозі є дані про те, що обвинувачений був засуджений за ч. 3 ст. 142 КК України ще 22.08.2000 року та звільнений умовно-достроково 22.02.2005 року.
Таким чином, обвинувачений на даний час вважається таким, що немає судимості, про що суд прямо вказав у вступній частині вироку від 04.03.2016 р. (т. 4 а.с. 40).
Крім цього, посилання місцевого суду на те, що ОСОБА_6 потерпілим шкоду в добровільному порядку не відшкодував, не може бути прийняте апеляційним судом до уваги, оскільки по матеріалах кримінального провадження потерпілими визнані гр-н ОСОБА_8 та територіальні громади сіл, селищ, міста Виноградівського району в особі Виноградівської районної ради Закарпатської області (т. 2 а.с. 167-168).
Із досліджених у суді матеріалів кримінального провадження вбачається, що Виноградівською районною радою Закарпатської області, як потерпілою стороною, будь-яких позовів до обвинуваченого заявлено не було.
Крім цього, як вбачається з пояснень обвинуваченого ОСОБА_6 , він неодноразово підходив до потерпілого ОСОБА_8 з метою попросити вибачення, надати пояснення своїх дій, однак ОСОБА_8 поводив себе неналежним чином, грубив, ображав обвинуваченого і не йшов ні на який контакт, по цій причині він і не зміг відшкодувати потерпілому спричинену матеріальну шкоду.
Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 , колегія суддів визнає його щире каяття. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
Таким чином, твердження прокурора, обвинуваченого та захисника у змінених апеляційних скаргах про те, що призначене ОСОБА_6 покарання без застосування ст. 75 КК України не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через тяжкість покарання, апеляційний суд визнає підставними та вважає за необхідне вирок Виноградівського районного суду від 04.03.2016 року у цій частині змінити та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 за вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, вимоги ст. 75 КК України звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Згідно ст.ст. 1166, 1167, 1168 ЦК України, матеріальна та моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Разом з цим, із вказаних матеріалів кримінального провадження вбачається, що як на досудовому розслідуванні, так і в суді першої інстанції, Виноградівська районна рада Закарпатської області будь-яких позовів про відшкодування з обвинуваченого у їхню користь завданих збитків не заявляла.
Відповідно до п.п. 2, 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України та п.3 Постанови Пленуму ВС України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.
З таким рішення погоджується й колегія суддів Апеляційного суду, у зв`язку з чим апеляційну скаргу обвинуваченого та його захисника в частині відмови в задоволенні цивільного позову за спричинення моральної шкоди потерпілому ОСОБА_8 залишає без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 182 КПК України - питання про звернення застави в дохід держави вирішується слідчим суддею, судом за клопотанням прокурора або за власною ініціативою суду в судовому засіданні за участю підозрюваного, обвинуваченого, заставодавця, в порядку, передбаченому для розгляду клопотань про обрання запобіжного заходу (п. 9). Застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії запобіжного заходу. При цьому застава, внесена підозрюваним, обвинуваченим, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень. Застава, внесена заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень тільки за його згодою (п. 11).
Разом з цим, апеляційним судом встановлено, і на це звертають увагу в апеляційній скарзі апелянти - обвинувачений та його захисник,що заставодавцем є не сам обвинувачений ОСОБА_6 , а громадянин ОСОБА_17 , що підтверджується копією квитанції від 06.02.2016 (т. 4 а.с. 65). Крім цього, як вбачається з пояснень обвинуваченого та його захисника - суд був належним чином повідомлений про неможливість їх бути присутніми у судовому засіданні 05.01.2016 р. по причині поломки транспортного засобу по дорозі на судове засідання, зокрема - в с. Ракошино прокололи шину, про що ними суду своєчасно було надіслане повідомлення за допомогою сервісу «Viber» та останні надали відповідну роздруківку повідомлення (а.с. 66 т. 4). Питання про звернення застави в дохід держави в ході всього судового розгляду в суді першої інстанції не розглядалося, про таке обвинувачений та захисник дізнались тільки з вироку суду та про таке рішення не було відомо і заставодавцю ОСОБА_17 .
Із доводами сторони захисту погодилася при апеляційному розгляді прокурор.
З наведених підстав, апеляційний суд вважає рішення місцевого суду щодо звернення в доход держави застави необґрунтованим.
При таких обставинах колегія суддів у цій частині апеляційні вимоги ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 задовольняє, при цьому, виходячи із вищевикладених норм закону приймає рішення про повернення сплаченої застави заставодавцю ОСОБА_17 та не звертає її на виконання вироку в частині майнових стягнень за позовом потерпілого ОСОБА_8 , оскільки така згода від заставодавця до апеляційного суду не поступала.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника адвоката ОСОБА_7 та прокурора Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури задовольнити частково.
Вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 04 березня 2016 року щодо ОСОБА_6 змінити.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 , засудженого за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України до 3-х (трьох) років позбавлення волі, звільнити від призначеного покарання з випробуванням на 2 (два) роки.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_6 повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи.
В решті вирок Виноградівського районного суду від 04 березня 2016 р. залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: