Справа №463/3534/16-к
Провадження №1-кп/463/91/17
УХВАЛА
судового засідання
13 січня 2017 р. Личаківський районний суд м.Львова

в складі головуючого судді ОСОБА_1
з участю секретаря судових засідань ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м.Львові обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0002413 від 18.07.2016, відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Львова, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.2 ст.186 КК України, об`єднане в одне провадження з кримінальним провадженням №0001964 від 09.06.2016 відносно ОСОБА_4 про обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185 КК України, -
встановив:
в судовому засіданні захисник обвинуваченого заявив клопотання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, оскільки обвинувачений одружений, має на утриманні дружину. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син. Пологи відбулися в Львівській обласній клінічній лікарні та з проведенням кесаревого розтину, у зв`язку з чим дружина обвинуваченого ОСОБА_6 перебуває в лікувальному закладі та на даний час потребує особливої підтримки і допомоги. Крім цього, просили врахувати стан здоров`я ОСОБА_4 , який потребує лікування, яке відсутнє в умовах установи виконання покарань №19 УДПтСУ у Львівській області, тому просили змінити обвинуваченому запобіжний захід на домашній арешт за фактичним місцем проживання дружини обвинуваченого ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 , яку остання орендує, що підтверджується показами свідка.

Обвинувачений в судовому засіданні підтримав клопотання свого захисника та просив таке задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні проти заявленого клопотання не заперечив. Разом з тим, вважає за доцільне визначити запобіжний захід у виді домашнього арешту цілодобово.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, покази свідка, суд встановив наступне.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Частиною другою ст.331 КПК України визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.201 КПК України підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

При цьому, згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з роз`яснень пленуму Верховного суду України, наданих у п.20 Постанови №4 від 25.04.2003 року «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і судового слідства» при обґрунтуванні рішення про продовження строків тримання під вартою слід враховувати вимоги статей 5, 6 Конвенції та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом; b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом; c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення; d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу; e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг; f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту "c" пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 6 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України» судом визнано порушення пункту 3 статті 5 Конвенції у цій справі, оскільки переховування заявника протягом одного року було для органів влади достатньою причиною для тримання його під вартою на час попереднього слідства та судового слідства, тяжкість пред`явлених йому обвинувачень та ризик його втечі були єдиними підставами для суду не змінювати обраний заявнику запобіжний захід. Проте згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою (див. справи «Яблонський проти Польщі» (Jablonski v. Poland), № 33492/96, п. 80, від 21 грудня 2000 року, та «І. А. проти Франції» (I. A. v. France), № 28213/95, п. 102, Reports of Judgments and Decisions 1998-VII). До того ж такі підстави мають бути чітко вказані національними судами (див. справу «Іловецький проти Польщі» (Ilowiecki v. Poland), № 27504/95, п. 61, від 4 жовтня 2001 року). Жодних таких підстав у справі, що розглядається, суди не зазначили. Крім того, національні суди жодного разу не розглядали можливості обрання альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою, і органи влади, посилаючись головним чином на серйозність пред`явлених заявнику обвинувачень, продовжували тримання заявника під вартою на підставах, які не можна вважати «відповідними і достатніми».

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 20 липня 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 02.08.2016, обвинуваченому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів з 19 год. 30 хв. 18 липня 2016 року до 19 год. 30 хв. 16 вересня 2016 року

В подальшому строк тримання під вартою було неодноразово продовжено, востаннє ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 08 листопада 2016 року обвинуваченому продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на 2 місяці, починаючи з 16.11.2016 до 15.01.2017.

Таким чином ОСОБА_4 тримається під вартою близько півроку.

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 р. у справі «Харченко проти України» суд зазначив, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно. Вона має оцінюватись в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин про які йдеться в рішеннях національних судів, рівня переконливості аргументів заявника, викладених в його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдане тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважує принцип поваги до свободи особистості (див., зокрема, справу «Лабіта проти Італії» (Labita v. Italy) [GC], № 26772/95, п 153, ЄКПЛ 2000 IV).

Вирішуючи питання про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою суд враховує, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні, зокрема тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від чотирьох до шести років, разом з тим, суд також бере до уваги те, що на даний час змінилися обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема те, що в обвинуваченого ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син, що свідчить про зміцнення його соціальних зв`язків, а також те, що у зв`язку з неявкою потерпілої тривалий час неможливо розпочати судовий розгляд кримінального провадження, суд приходить до висновку, що клопотання захисника обвинуваченого про зміну запобіжного заходу на домашній арешт підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 331, 372 КПК України суд, -

ухвалив:
клопотання захисника обвинуваченого задовольнити.

Змінити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід - тримання під вартою на запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_2 .

Заборонити ОСОБА_4 залишати місце постійного проживання за адресою : АДРЕСА_2 , цілодобово.

Покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки:

1) прибувати до суду за першою вимогою;

2) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

3) носити електронний засіб контролю.

Строк дії ухвали становить два місяці, починаючи з 13 січня 2017 року.

Закінчення дії даної ухвали 12 березня 2017 року.

ОСОБА_4 негайно доставити до місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , де звільнити його з-під варти.

Копію ухвали скерувати у Шевченківський ВП ГУ НП у Львівській області для негайного виконання і постановки на облік обвинуваченого ОСОБА_4 та повідомити про це суд та прокурора Львівської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_3 .

Копію ухвали вручити прокурору, обвинуваченому, направити в установу виконання покарань №19 УДПтСУ у Львівській області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1