Дата документу Справа № 334/1652/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
ЄУ № 334/1652/15-к Головуючий в 1 інстанції
Провадж. № 11-кп/778/1192/16 ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст. 260, ч.1 ст. 263 Доповідач в 2 інстанції
КК України ОСОБА_2

УХВАЛА
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Мелітополь, Запорізької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
обвинуваченого органом досудового розслідування у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 260, ч.1 ст. 263 КК України.
Учасники судового провадження:
обвинувачений ОСОБА_7 .
Встановлені вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2016 року обставини:
Відповідно до ч.6 ст. 17 Конституції України на території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом. Політичні партії та громадські організації не можуть мати воєнізованих формувань.
Разом з тим, упродовж травня 2014 року на території Донецької області незаконно створено самопроголошене утворення «Донецька Народна Республіка», основною метою діяльності якої, є зміна меж території і державного кордону України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, на території якої створені незаконні збройні формування.
Так, влітку 2014 року (точна дата органом досудового слідства не встановлена) на території самопроголошеного утворення «Донецька Народна Республіка» всупереч Конституції України та законам України почало діяти, створене при невстановлених в ході досудового слідства обставинах, незаконне збройне формування «Казачий союз» область войска Донского», до складу якого увійшов розвідувальний підрозділ «Б2».
Зазначене збройне формування має на озброєнні придатну для використання вогнепальну та іншу зброю, займається охороною приміщень та будівель та має на меті звільнення територій Донбасу (в межах колишніх Донецької та Луганської областей) від військ Збройних сил України, які виступають проти вільного волевиявлення народу Новоросії, підтвердженого результатами Референдуму 11 травня 2014 року.
Так, ОСОБА_7 , будучи особою, яка не сприймає органи державної влади України, маючи умисел на участь у діяльності не передбаченого законом збройного формування, усвідомлюючи, що своїми діями сприятиме діяльності незаконно створеному збройному формуванню 20.10.2014 року виїхав з м.Запоріжжя до території проведення антитерористичної операції, а саме до м. Донецьк.
Прибувши 20.10.2014 року до м. Донецьк, а саме до адміністративної будівлі Донецької обласної державної адміністрації, розташованої за адресою: м. Донецьк, бульвар Пушкіна, 34, яка використовувалася членами незаконного збройного формування «Казачий союз» область войска Донского», як місце дислокації, ОСОБА_7 добровільно, за власним бажанням вступив до лав вказаного незаконного збройного формування та отримавши від керівництва цього формування вогнепальну зброю, у період з 20.10.2014 року до 27.10.2014 року здійснював охорону вказаної будівлі шляхом несення караульної (вартової) служби із вогнепальною зброєю, з метою забезпечення безперешкодної діяльності незаконного збройного формування «Казачий союз» область войска Донского».
У подальшому, 27.10.2014 року ОСОБА_7 , діючи умисно, усвідомлюючи, що своїми діями сприятиме діяльності незаконного збройного формування «Казачий союз «область войска Донского», добровільно, за власним бажанням, вступив до лав, так званого розвідувального підрозділу «Б2» «Казачьего союза» область войска ІНФОРМАЦІЯ_2 », завданнями якого є: розвідка вогняних позицій Збройних сил України, диверсійно-розвідувальна робота, тощо.
Вступивши до складу вказаного військового розвідувального підрозділу «Б2» та отримавши на підтвердження причетності до цього факту від представників « ІНФОРМАЦІЯ_2 » відповідне посвідчення № НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , з метою виконання покладених на нього злочинних обов`язків, як на одного з діючих членів незаконного збройного формування - розвідувального підрозділу «Б-2», з 30.10.2014 року по 12.12.2014 року був відряджений до с.Осиково Старобешівського району Донецької області, де проходив навчання з вогневої підготовки та з метою забезпечення безперешкодної діяльності незаконного збройного формування, здійснював охорону приміщень підрозділу шляхом несення караульної (вартової) служби із вогнепальною зброєю.
12.12.2014 року ОСОБА_7 прибув до м. Запоріжжя, де 17.12.2014 року його злочинна діяльність була припинена співробітниками Управління Служби Безпеки України в Запорізькій області.
Суд кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч.2 ст. 260 КК України як участь у дiяльностi не передбачених законом збройних формуваннях.
Одночасно органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, а саме в тому , що маючи умисел направлений на незаконне придбання, носiння та зберiгання вибухових речовин, без передбаченого законом дозволу, у невстановлений слiдством час та у невстановленому мicцi, без передбаченого законом дозволу незаконно придбав предмети, якi є корпусами бойових ручних наступальних осколкових гранат РГД-5 промислового виготовлення, якi мicтять в собi заряди вибухової речовини бризантної дiї тринiтротолуол (тротил) загальною вагою 220-230 гр. та при наявностi засобiв iнiцiювання або cтворенні необхiдних для цього умов, придатнi для здiйснення вибухiв. Пiсля чого, ОСОБА_7 при невстановлених слiдством обставинах та способу, перемiстив вказанi предмети за мicцем свого фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_3 , де незаконно, без передбаченого законом дозволу став зберiгати їх до 17.12.2014 року.
17.12.2014 року на пiдставi ухвали слiдчого судді Жовтневого районного суду м. 3апорiжжя вiд 16.12.2014 року працiвниками Управлiння Служби Безпеки Укрaїни в Запорізькій областi проведено обшук за мicцем проживання 3ахарова Є.O. - за адресою: АДРЕСА_4 .
Пiд час проведення обшуку за вказаною адресою виявлено та вилучено предмети, якi є корпусами бойових ручних наступальних осколкових гранат РГД-5 промислового виготовлення, якi мicтять в собi заряди вибухової речовини бризантної дії тринiтротолуол (тротил) загальною вагою 220-230 гр. та при наявностi засобiв iнiцiювання або cтворенні необхiдних для цього умов придатнi для здiйснення вибухiв.
Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 за ч.1 ст.263 КК України був виправданий з підстави, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, з посиланням на те, що досліджені у суді докази ставлять під сумнів належність виявлених та вилучених в ході обшуку предметів саме ОСОБА_7 та у своєму взаємозв`язку не доводять вини обвинуваченого у вчиненні даного злочину.
Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2016 року:
ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 260 КК України і йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі з конфіскацією особисто належного йому майна.

За обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України ОСОБА_7 виправданий.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 постановлено обчислювати з 17 грудня 2014 року.

Відповідно до положень ч.5 ст.72 КК України, зараховано строк попереднього ув`язнення ОСОБА_7 з дня затримання - 17.12.2014 року до дня винесення вироку - 1 рік 4 місяці 24 дні з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи вирок суду в частині визнання ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 260 КК України, посилається на незаконність вироку суду в частині виправдання останнього за ч.1 ст. 263 КК України. Вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотні порушення кримінального процесуального закону. Вважає, що суд, виправдовуючи ОСОБА_7 за ч.1 ст. 263 КК України і посилаючись при цьому на надані стороною обвинувачення докази, а саме: протокол про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж та DVD-R диск №59/3/1/705, матеріали обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 , висновок експерта №20 від 30.01.2015 р., покази свідка ОСОБА_9 , фактично лише перерахував зазначені докази і не вказав у вироку мотивів з яких відкинув ці докази та не прийняв їх як підтвердження винуватості ОСОБА_7 . Водночас зазначені докази беззаперечно підтверджують вину ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України. Висновки суду щодо невинуватості ОСОБА_7 вважає непідтвердженими доказами дослідженими в судовому засіданні. Просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2. ст. 260, ч.1 ст. 263 КК України, і призначити йому покарання за ч.2 ст. 260 КК України у виді 4 років позбавлення волі з конфіскацією належного майна, за ч.1 ст. 263 КК України у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі з конфіскацією.

В апеляційній скарзі, як вбачається з її змісту, обвинувачений ОСОБА_7 , просить переглянути вирок суду, і врахувати, що його показання в даному провадженні є основними доказами по справі. Крім того, просить врахувати факт його постійного перебування під вартою і фактично часткове відбуття покарання, призначити йому більш м`яке покарання.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , не оспорюючи вирок суду в частині виправдання ОСОБА_7 за ч.1 ст. 263 КК України, вважає призначене судом покарання за ч.2 ст. 260 КК України надто суворим, оскільки судом не було повною мірою враховано дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, має цивільну дружину, неповнолітніх дітей на утриманні; не враховано роль ОСОБА_7 в незаконному збройному формуванні, саме те, що обвинувачений не брав участь в бойових діях в зоні проведення АТО; не повною мірою враховано пом`якшуючі покарання обставини, а саме щире каяття, повне визнання вини, сприяння встановленню істини в справі. Крім того, вказує на неправомірне призначення ОСОБА_7 необов`язкового додаткового покарання у виді конфіскації майна, яке відповідно до ст. 59 КК України, застосовується за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, в той час як, ні обвинувальний акт, ні вирок суду не містять посилань на наявність корисливого мотиву. Вважає, що обвинуваченому за ч.2 ст. 260 КК України має бути призначено мінімальний строк покарання, передбачений санкцією статті, а саме 3 роки позбавлення волі без конфіскації належного йому майна. Просить вирок змінити, призначити ОСОБА_10 покарання за ч.2 ст. 260 КК України у виді 3 років позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін.

В запереченнях на апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_6 прокурор посилається на відсутність підстав для їх задоволення, а вирок суду в частині визнання ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 260 КК України вважає законним та обгрунтованим. Доводи захисника на підтвердження необхідності призначення обвинуваченому більш м`якого покарання вважає необгрунтованими і такими, що не відповідають дійсності. Наголошує, що обвинувачений є несудимим в силу ст. 89 КК України, неповнолітні діти, на наявність яких посилається захисник не являються його дітьми, його роль в незаконному збройному формуванні свідчить про те, що він був не просто учасником вказаного формування, а мав у підпорядкуванні осіб. Вважає, що судом було належним чином враховано обставину, що пом`якшує покарання, а саме каяття, що включає в себе й визнання вини, інші пом`якшуючі покарання обставини у справі відсутні. Призначене ОСОБА_7 покарання ч.2 ст. 260 КК України вважає законним та обгрунтованим.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.
Заслухавши доповідача, прокурора, обвинуваченого ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_6 , які підтримали вимоги поданих ними апеляційних скарг та висловили заперечення доводам та вимогам апеляцій протилежної сторони, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України та загальних засад змагальності, диспозитивності кримінального провадження, суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Виходячи з визнаних судом доведеними фактичних обставин справи, які засновані на досліджених судом першої інстанції доказах, дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 2 ст. 260 КК України як участь у дiяльностi не передбачених законом збройних формуваннях та, оскільки в апеляційних скаргах не оспорюються обставини провадження і кваліфікація дій обвинуваченого, ці обставини апеляційним судом не перевіряються. Крім того, при апеляційному перегляді обвинувачений підтвердив свою провину за дії, що кваліфіковані за ч.2 ст. 260 КК України.

Висновок суду першої інстанції про визнання ОСОБА_7 невинним в пред`явленому йому обвинуваченні за ч.1 ст.263 КК Україниу зв`язку із не доведенням, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим відповідає дослідженим в судовому засіданні та викладеним у вироку доказам.

Обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України базується на доказах, які місцевий суд відкинув.

Так, в протоколі про результати зняття iнформацii з транспортних телекомунiкацiйних мереж, де в ході телефонної розмови ОСОБА_11 з ОСОБА_7 останній лише повідомляв про можливість передати гранату (т.1 а.с.199-211).
Покази свідка ОСОБА_9 ,яка була залучена у якостi понятої пiд час проведення обшуку за мicцем проживання ОСОБА_7 , дані протоколу обшуку за мicцем проживання 3ахарова Є.O. за адресою: АДРЕСА_5 вiд 17.12.2014 року підтверджують факт вилучення за вказаною адресою чорного полiетиленового з замотаними двома металевими предметами зовнi схожими на корпуси вiд гранат без запалiв та предмета прямокутної форми жовтувато-зеленого кольору та корпусу від гранати Ф-1, замотаний у газету (т.1 а.с. 154-165).
За висновком експерта №20 від 30.01.2015 року предмети, вилученi за мiсцем проживання ОСОБА_7 є корпусами бойових наступальних осколкових гранат РГД-5 промислового виготовлення, якi до боєпpипасiв та вибухових пристроїв не вiдносяться, але мicтять в собi заряди вибухової речовини бризантної дії тринiтротолуол (тротил) вагою 110-115 г кожний та придатнi для здiйснення вибухiв при наявностi засобiв iнiцiювання або при cтвореннi необхiдних для цього умов (т.1 а.с. 228-240).
Відповідно до ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Наведені вище докази, не є безумовними доказами винуватості ОСОБА_7 у придбанні, носінні, зберіганні вибухових речовин без передбаченого законом дозволу, що інкриміновано обвинуваченому.
Прокурор у суді першої інстанції відмовився від допиту в судовому засіданні іншого понятого, який приймав участь при проведенні обшуку, що було підтверджено у суді апеляційної інстанції.
Визнаючи провину за ч. 2 ст. 260 КК України, ОСОБА_7 заперечував причетність до скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, пояснюючи, що ніякої зброї та вибухових речовин у себе вдома не зберігав, а звідки взялися і кому належать вилучені у ході обшуку його помешкання предмети йому невідомо.
Суд обгрунтовано взяв до уваги вищевказані покази обвинуваченого, оскільки вони не стростовані стороною обвинувачення.

Зміст доводів прокурора, висловлених в апеляції свідчить про припущення щодо наявності у обвинуваченого можливості розмістити знайдені слідством предмети у зв`язку із визнанням його винним за ч.2 ст. 260 КК України та наявності у нього доступу до зброї, що, з урахуванням ч.3 ст. 373 КПК України щодо неможливості обґрунтування обвинувального вироку лише на припущеннях, не може бути взято судом до уваги.
Натомість, проаналізувавши досліджені районним судом докази, судова колегія зауважує, що сукупність зібраних доказів є недостатньою для переконливого висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України. На користь такого висновку свідчить і зміст висунутого ОСОБА_7 обвинувачення за ч. 1 ст. 263 КК України, за яким слідством не встановлені не лише час та місце придбання відповідних предметів, але і обставини та спосіб їх переміщення до місця проживання, зафіксований лише сам факт вилучення вказаних предметів.
Висновки суду щодо сумнівності наданого стороною обвинувачення доказу у вигляді показів свідка ОСОБА_9 про не можливiсть незаконного втручання у проведення процесуальної дії у вигляді обшуку приміщення об`єктивно грунтуються на показах свідка ОСОБА_12 , яка пояснила, що кількість працівників, які проводили обшук у її будинку було значно більше ніж 4 чоловіки, а обшук проводився таким чином, що вона не могла спостерігати за всіма працівниками одночасно, т.я перебуваючи в одній кімнаті з працівниками СБУ та понятими, інші працівники перебували в інших кімнатах та вільно переміщалися по будинку.
Оцінюючи експертний висновок № 31вiд 27.01.2015 року, згідно якого на поверхнях двох гранат встановлено наявнiсть клiтин з ядрами, проте встановити генетичнi ознаки клiтин з ядрами на них у зв`язку з їx недостатнicтю або деградацiєю не представилось моживим, а на поверхнi корпусу вiд гранати Ф-1 клiтини з ядрами не виявлені взагалі (т. 1, а.с. 241-244), суд вмотивовано поклав його в основу виправдання ОСОБА_7 за ч.1 ст. 263 КК України.
Згідно зі ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.
Давши оцінку усім доказам в їх сукупності, враховуючи відсутність інших належних та допустимих доказів, місцевий суд постановив у справі виправдувальний вирок, вмотивувавши своє рішення.

Суд першої інстанції обгрунтовано не визнав достатніми докази, оскільки вони не підтверджують версію сторони обвинувачення про те, що виявлені на місці корпуси гранат належать ОСОБА_7 , з огляду на що колегія суддів дійшла до висновку про наявність розумних сумнівів в тому, що саме обвинувачений ОСОБА_7 придбав, носив та зберігав вилучені предмети без передбаченого законом дозволу.
При апеляційному перегляді обвинувачений також категорично заперечував належність йому вилучених речей, акцентуючи увагу на визнанні провини у діях, відповідальність за які настає за ч. 2 ст. 260 КК України, які дійсно скоював.
Згідно положень ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
З урахуванням особливостей проведення повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, що передбачені ч. 3 ст. 404 КПК, апеляційна вимога прокурора про визнання ОСОБА_7 винним за ч.1 ст. 263 КК України, за відсутності відповідного клопотання щодо дослідження доказів, без безпосереднього їх дослідження апеляційною інстанцією (ст. 23 КПК України), не може бути задоволена.
Так, розгляд кримінального провадження відбувається на засадах змагальності сторін, свободі подання ними суду своїх доказів, у доведенні їх переконливості та диспозитивності, закріпленими ст.ст. 22, 26 КПК України.
За таких обставин та в умовах неспростованих стороною обвинувачення показів ОСОБА_7 , колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та доведеності провини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України.

Сумніви щодо винуватості ОСОБА_7 за ч.1 ст. 263 КК України не можуть бути усунені, а тому, тлумачаться на користь обвинуваченого згідно з принципом презумпції невинуватості.
Наведені обставини дають судовій колегія підстави для відхилення апеляції прокурора.

Стосовно вимог апеляційних скарг сторони захисту та висловленої обвинуваченим у судовому засіданні позиції щодо пом`якшення призначеного за ч. 2 ст. 260 КК України покарання, застосування положень ст. ст. 69, 75 КК України судова колегія виходить з положень ст. ст. 50, 65 КК України, які судом першої інстанції, при призначенні обвинуваченому покарання, були дотримані.
Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Отже ці дані підлягають обов`язковому врахуванню.

Крім того, під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень ст.ст. 66, 67 КК України.

Обставиною, що пом`якшує покарання суд визнав щире каяття ОСОБА_7 у вчиненому, врахував відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Одночасно районний суд прийняв до уваги характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, ступінь його тяжкості, що згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких кримінальних правопорушень, відомості стосовно особистості ОСОБА_7 , який не працевлаштований, не одружений, хоча, в силу ст. 89 КК України, є не судимим, але притягувався до кримінальної відповідальності.
На думку судової колегії, сукупність вище наведених обставин давала суду підстави для призначення покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства, разом з тим, на строк, наближений до мінімальної межі, передбаченої санкцією ч.2 ст. 260 КК України, що також засвідчує фактичне врахування судом і обставин, на які посилається адвокат.
Колегія суддів вважає, що призначенеОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, є домірним скоєному, а тому, вимоги обвинуваченого та його захисника задоволенню не підлягають.
Підстав вважати призначене ОСОБА_7 покарання явно несправедливим через його суворість, про що фактично зазначають захисник та обвинувачений, не вбачається.

Доводи сторони захисту про неправомірність, з огляду на відсутність корисливого мотиву, застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді конфіскації майна, що належить останньому, колегія суддів вважає безпідставними.

При цьому, судова колегія бере до уваги положення ч. 2 ст. 59 КК України, відповідно до якої конфіскація майна встановлюється не лише за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.
Санкцією ч. 2 ст. 260 КК України передбачене додаткове покарання у виді конфіскації майна, а дане кримінальне правопорушення віднесене до злочинів проти громадської безпеки.

Отже, апеляційні скарги захисника та обвинуваченого задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :
апеляційні скарги прокурора, адвоката ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 травня 2016 року відносно ОСОБА_7 , засудженого за ч. 2 ст. 260 КК України і виправданого за ч.1 ст. 263 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня оголошення, а засудженим, який утримується під вартою в той же строк з дня отримання ним копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4