Справа № 314/3849/13-к
пр. 1кп/336/200/2016

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів Шевченківського районного суду м. Запоріжжя в складі головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі ОСОБА_4 , з участю прокурора прокуратури Запорізької області ОСОБА_5 , обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , захисників обвинувачених адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , розглянувши в підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт по кримінальному провадженню, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000414 від 05.03.2013 р., відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кірово Вільнянського району Запорізької області, громадянина України, з неповною середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, маючого на утриманні неповнолітню доньку, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимого;
та
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_5 , раніше не судимого;
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 15 п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України,
В С Т А Н О В И В:

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 09.02.2016 року апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задоволені частково. Вирок колегії суддів Вільнянського районного суду Запорізької області від 30.04.2014 року відносно обвинувачених скасований, а матеріали кримінального провадження направлені до того ж суду першої інстанції на новий розгляд в іншому складі суддів зі стадії підготовчого судового провадження.
Обрано відносно обвинувачених запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 07.04.2016 року включно.
Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 29.02.2016 року подання Вільнянського районного суду Запорізької області задоволене, кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч.2 ст. 15, п.п. 6, 12 ч.2 ст. 115 КК України направлене на розгляд до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя за визначеною в порядку ст. 34 КПК України підсудністю, отже, справа підсудна Шевченківському районному суду м. Запоріжжя.
Відповідно до вимог ст. 384 КПК України прокурором до початку підготовчого судового засідання і судом в підготовчому судовому засіданні обвинуваченим ОСОБА_7 і ОСОБА_8 було роз`яснено право на розгляд їх справи судом присяжних від якого вони відмовилися.

Письмове роз`яснення прокурора і суду обвинуваченим про можливість, особливості і правові наслідки розгляду кримінального провадження судом присяжних додано судом до обвинувального акту і реєстру матеріалів досудового розслідування та міститься в матеріалах справи.

В підготовчому судовому засіданні прокурор заявив про відсутність процесуальних перешкод для призначення справи до судового розгляду, надала суду підтвердження виконання прокурором вимог ст. 384 КПК України щодо роз`яснення обвинуваченим права на суд присяжних до початку підготовчого судового засідання, необхідність здійснення судового виклику до суду для допиту обвинувачених, просить суд призначити справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні, продовжити строк тримання під вартою всім обвинуваченим на 60 днів.

Обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , їх захисники підтримали позицію прокурора щодо можливості призначення справи до судового розгляду, право на розгляд справи судом присяжних їм є зрозумілим, бажання скористатися ним обвинувачені не виявили, сторона захисту заперечували проти продовження терміну тримання обвинувачених під вартою, оскільки прокурором не доведене існування ризиків, а також незабезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених в умовах більш м`якого запобіжного заходу, про виклик інших осіб клопотань не заявлено.

Потерпілі і цивільний позивач надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутність.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження, перевіривши обвинувальний акт, суд дійшов висновку про неможливість призначення судового розгляду у зв`язку з невідповідністю обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України, виходячи з наступного:

Згідно зі ст. 2 КПК України завданням кримінального судочинства є, у тому числі, те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Застосування належної правової процедури у кримінальному провадженні щодо учасників кримінального провадження здійснюється судом при проведенні підготовчого судового засідання.
Як передбачено п. 3 ч. 3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд може прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Відповідно до вимог ст. 291 КПК України, а саме її п. 5 ч. 2, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, яке має бути викладене з зазначенням усіх елементів складу злочину і обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладається на слідчого, прокурора, та в установлених цим Кодексом випадках, - потерпілого.
Виконання вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України про викладення в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор з урахуванням приписів ст. 91 КПК України, вважає встановленими, полягає в викладенні цих обставин в однозначно зрозумілій формі, конкретно та повно.
В підготовчому судовому засіданні колегія суддів дійшла висновку, що обвинувальний акт був складений без дотримання положень п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки, на переконання суду, фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважав встановленими, формулювання обвинувачення, правова кваліфікація кримінального правопорушення, викладені в обвинувальному акті суперечливо, що породжує неоднозначне тлумачення обвинувачення, що порушує, на думку суду, право обвинувачених на захист.
Стаття 6 ч. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, щонайменше, такі права:

a) бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього;

b) мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту.

Таким чином, для забезпечення ефективного захисту від пред`явленого обвинувачення воно повинно бути детальним, повним, чітким та зрозумілим, та містити у собі усі відомості щодо події кримінального правопорушення, виду та розміру шкоди, форми вини, мотиву та мети кримінального правопорушення, тощо.

Однак, вищевказаним вимогам обвинувальний акт не відповідає з огляду на наступне:

ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 обвинувачуються за ч. 4 ст. 187 КК України, а ОСОБА_7 і ОСОБА_8 ще й за ч.2 ст. 15, п.п. 6, 12 ч.2 ст. 115 КК України.
Викладені в обвинувальному акті обставини вчинення злочинів та остаточна їх правова кваліфікація містять невідповідності, формулювання висунутого обвинувачення неконкретне, незрозуміле через суперечливість в частині викладення спрямованості умислу обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 при вчиненні дій, які обвинувачення відносить до складів різних злочинів (передбаченого ч. 4 ст. 187 і ч. 2 ст. 15, п.п.6, 12 ч. 2 ст. 115 КК), тобто суб`єктивної сторони цих злочинів.
З викладених в обвинувальному акті обставин справи вбачається, що обвинувачені одні й ті самі дії вчиняли як в межах умислу на розбій, так і з умислом на вбивство, діяли з умислом на заволодіння майном потерпілого, поєднаного з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу та вчинили щодо нього розбійний напад, завдавши тяжкі тілесні ушкодження, одночасно діяли з умислом на вбивство потерпілого з корисливих мотивів, з метою заволодіння майном, а також вчиняли одні і ті самі дії одночасно в межах попередньої домовленості між усіма обвинуваченими на розбій, так і виходячи за межі попередньої домовленості на розбій з метою вбивства.
В викладенні обвинувачення ОСОБА_6 в описанні дій обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що діяли, виходячи з цієї частини обвинувачення, в межах попередньої домовленості з ним на розбій, містяться суперечності з описанням їх дій, викладених в іншій частині обвинувачення, а саме в обвинуваченнях самих ОСОБА_7 і ОСОБА_8 :

Так, в обвинуваченні ОСОБА_6 зазначено що ОСОБА_7 , а також ОСОБА_8 було нанесено ОСОБА_12 не менше чотирьох ударів кожним по шиї та тулубу (т.1 а. с. 2, абзаци 2,3), а в викладенні обвинувачення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зазначається, що кожним з них було нанесено ОСОБА_12 не менше трьох ударів по шиї та тулубу (т.1 а.с.4, абзаци 2, 3; т. 1 а.с. 6, абзаци 4,5).

В обвинуваченні ОСОБА_6 (т.1, а.с. 2, абзаци 2,3) в описанні дій ОСОБА_7 і ОСОБА_13 зазначено, що вони діючи за попередньою змовою з ОСОБА_14 , нанесли ОСОБА_12 ті ж самі рани, що віднесені в обвинуваченні ОСОБА_7 і ОСОБА_13 до тих, що наносилися ними ОСОБА_12 за попередньою змовою між собою з метою вбивства, виходячи за межі домовленості з ОСОБА_6 , а саме : « колото-різана рана в області правої половини передньо-бокової поверхні грудної клітини в проекції восьмого міжреберного проміжку по передній підпахвовій лінії, яка проникає в ліву плевральну порожнину з пошкодженням лівої легені» та

«колото-різана рана в області верхньої частини живота справа, проникаюча у черевну порожнину з пошкодженням шлунку» ( т.1, а.с. 4, абзац 4 та т.1, а.с. 7, абзац 1).

При цьому в частині дій ОСОБА_6 , з яким ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , виходячи з цієї частини обвинувачення, перебували в попередній змові на нанесення саме цих ударів, які утворюють, на думку обвинувачення, викладеного в іншій частині обвинувального акту, склад злочину, який не інкримінований ОСОБА_6 обвинуваченням правової оцінки не надано.

Крім цього, в різних частинах обвинувального акту по різному описується таке пошкодження, що нанесене ОСОБА_12 , як «колото-різана рана в області верхньої частини живота справа, проникаюча у черевну порожнину» і «колото-різана рана в області верхньої частини живота справа, проникаюча у черевну порожнину з пошкодженням шлунку», внаслідок чого є незрозумілим, чи це є одне й те ж саме пошкодження, чи різні, що має суттєве значення для усвідомлення суті викладення обвинувачення.
Викладені обставини свідчать про суперечливість описової та резолютивної частин обвинувального акту, невідповідність викладених фактичних обставин остаточній кваліфікації, і позбавляють суд можливості дійти однозначного висновку щодо її відповідності встановленим прокурором фактичним обставинам справи.
Кримінальний процесуальний закон вимагає обов`язкового дотримання вимог закону при оформленні всіх процесуальних документів, надаючи цим вимогам принциповий характер.

Отже, якщо закон визначив, що обвинувальний акт повинен відповідати нормам ст. 291 КПК України, то слідчий та прокурор повинні неухильно їх дотримуватися при складанні обвинувального акту, оскільки невиконання цих вимог робить юридично нікчемними сам процесуальний документ і зводить нанівець зусилля суду з розв`язання завдань кримінального провадження.
Європейський суд з прав людини (далі Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті п.п. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу вагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (справа «Камасінскі проти Австрії» рішення від 19.12.1989 року). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», рішення від 25.07.2000 року у справі «Матточіа проти Італії», рішення від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та ін. проти Австрії».
Відсутність чіткого визначення конкретних обставин скоєння злочину, тобто відсутність обов`язкових елементів складу інкримінованого кримінального правопорушення, обумовлює неможливість ефективного захисту від обвинувачення (порушення права на захист ст. 20 КПК України) та забезпечення швидкого та повного судового розгляду кримінального провадження.

Єдиним носієм обвинувачення є обвинувальний акт, а його недоліки, які полягають у викладених суперечностях, невідповідностях та неповноті, перешкоджають призначенню справи до розгляду, оскільки це суперечить загальним засадам кримінального провадження ( ст. 7 КПК України), які відповідно до вимог ч. 6 ст. 9 КПК України мають бути застосовані судом у випадках, коли положеннями КПК України не регулюються або неоднозначно регулюються питання кримінального провадження.

Отже, з огляду на те, що ст. ст. 7-9, 20 КПК України вимагають дотримання органом досудового розслідування загальних засад кримінального провадження, зокрема, щодо верховенства права, законності, забезпечення права на захист, а судом встановлено що ці вимоги в обвинувальному акті не дотримані, що є процесуальною перешкодою для призначення справи до судового розгляду, та, за своїми наслідками, тягне застосування судом вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, відповідно до якого в підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

З огляду на викладене, на підставі обвинувального акту, який містить зазначені порушення, справа не може бути призначена до судового розгляду, обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору.

Вирішуючи питання про запобіжний захід обвинуваченим, колегія суддів виходить з наступного:

Ухвалою коллегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області від 09.02.2016 року усім обвинуваченим було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 07.04.2016 року включно.

Відповідно до ч. 3 ст. 314 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

Розгляд таких клопотань має відбуватися за правилами, передбаченими розділом ІІ КПК України.

Таких клопотань в порядку, передбаченому розділом ІІ КПК України ніким з учасників судового провадження заявлено не було, в тому числі і від сторони захисту судом не отримувалось ніяких клопотань про зміну раніше обраного запобіжного заходу обвинуваченим, що відповідають вимогам ст. 201 КПК України.

У відповідності до ч. 3 ст. 314 КПК України за відсутності таких клопотань сторін застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим.

Прокурором висловлена позиція щодо доцільності продовження судом раніше обраного запобіжного заходу, сторона захисту вважає продовження терміну дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою недоцільним.

Оскільки ст. 314 КПК України не визначено процедуру продовження на час судового розгляду такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, суд, вирішуючи вказане питання, виходить з вимог ст. 29 Конституції України, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої 17 липня 1997 р. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», якими передбачено гарантії права на свободу та особисту недоторканність, враховуючи, що «ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом».

Відповідно до п. 1 ст. 1 цього Закону «Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції», а статтями 13 і 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 р. передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права» та змінюють практику застосування національного закону відповідно до Рішення цього Суду.
Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року встановлено, що «відсутність чітко сформульованих положень, які б визначали, чи можливо належним чином продовжити (якщо так, то за яких умов) застосування на стадії судового слідства запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного на визначений період на стадії досудового слідства», «не відповідає критерію "передбачуваності закону" для цілей пункту 1 статті 5 Конвенції» (п.74).

Крім того, у цьому ж Рішенні Суд зазначив, що «ст. 46 Конвенції, у світлі її тлумачення в контексті статті 1 - покладає на державу-відповідача юридичний обов`язок вжити заходів загального характеру для забезпечення права стосовно інших осіб, ситуація яких аналогічна ситуації заявника, а саме усунути проблеми, які призвели до таких висновків Суду (п.97).

Питання про доцільність продовження терміну запобіжного заходу в вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 підлягає вирішенню в даному підготовчому судовому засіданні судом з ухваленням вмотивованого рішення, що відповідає вимогам ст. 330 ч. 3 КПК України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що обґрунтованість підозри у вчиненні злочинів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , які їм інкримінуються, перевірялась в ході обрання запобіжного заходу судом апеляційної інстанцій, вони обвинувачуються у вчиненні тяжкого і особливо тяжкого злочинів та на момент розгляду справи не зникли ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме переховування від суду, скоєння інших злочинів, тож є обгрунтовані підстави для продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб з часу постановлення ухвали.

Керуючись ст. 29 Конституції України, ч. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 7-9, 20, 91, 291, 314, 315, 392 КПК України, суд
У Х В А Л И В:

Обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , обвинувачених у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 15 п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, повернути прокурору Запорізької області як такий, що не відповідає вимогам КПК України.

Продовжити строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на 60 днів, тобто до 21.05.2016 року включно.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3

22.03.16