У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання прокурора засуджених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000001, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 286, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 357 КК,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця смт. Телика Вінницької області, який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , такого, що не має судимості,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК, за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в судах першої та апеляційної інстанцій, засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

За цим вироком засуджено:
- ОСОБА_6 : за ч. 1 ст. 263 КК (в редакції Закону від 05 липня 2012 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років; за ч. 2 ст. 286 КК (в редакції Закону від 05 квітня 2001 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК ОСОБА_6 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки;
- ОСОБА_7 : за ч. 3 ст. 368 КК (в редакції Закону від 07 квітня 2011 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із позбавленням права обіймати посади, пов`язані зі здійсненням функцій представника влади, на строк 3 роки та з конфіскацією всього належного йому майна.
Відповідно до ст. 54 КК ОСОБА_7 позбавлено спеціального звання «майор міліції».
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 : на користь ОСОБА_8 60 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди; на користь ОСОБА_9 30 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
ОСОБА_6 за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК (в редакції Закону від 07 квітня 2011 року), на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.
ОСОБА_6 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 357 КК, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК виправдано у зв`язку з відсутністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2015 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 скасовано в частині його засудження за ч. 3 ст. 368 КК за епізодами отримання хабарів від громадян: ОСОБА_10 у розмірі 1600 грн протягом липня 2011 року 01 листопада 2012 року; ОСОБА_11 у розмірі 1800 грн протягом липня 2011 року 01 листопада 2012 року; ОСОБА_12 в розмірі 2100 грн протягом вересня 2011 року жовтня 2012 року; ОСОБА_13 у розмірі 10 500 грн протягом вересня 2011 року 01 листопада 2012 року; ОСОБА_14 у розмірі 4 800 грн протягом жовтня 2011 року 01 листопада 2012 року; ОСОБА_15 у розмірі 3400 грн протягом листопада 2011 року 01 листопада 2012 року; ОСОБА_16 у розмірі 8 800 грн протягом грудня 2011 року 01 листопада 2012 року; ОСОБА_17 в розмірі 5000 грн протягом січня 01 листопада 2012 року; ОСОБА_18 у розмірі не менше, ніж 900 грн протягом березня жовтня 2012 року; ОСОБА_19 у розмірі 1 500 грн протягом травня 01 листопада 2012 року; ОСОБА_20 в розмірі 2500 грн протягом червня 01 листопада 2012 року; ОСОБА_21 у розмірі 1350 грн протягом червня 01 листопада 2012 року; ОСОБА_22 у розмірі 10 500 грн протягом червня жовтня 2012 року; ОСОБА_23 в розмірі 10 500 грн протягом червня жовтня 2012 року; ОСОБА_24 в розмірі 2 500 грн протягом червня 01 листопада 2012 року; ОСОБА_25 в розмірі 3000 грн протягом серпня жовтня 2012 року; ОСОБА_26 у розмірі 1000 грн протягом вересня 01 листопада 2012 року.
Кримінальне провадження за цими епізодами щодо ОСОБА_7 закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК, оскільки не було встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати.
Цей же вирок щодо ОСОБА_7 змінено в частині призначення покарання за ч. 3 ст. 368 КК (в редакції Закону від 07 квітня 2011 року), зменшено строк покарання до 6 років позбавлення волі.
Визнано недопустимими доказами постанову про визнання речовими доказами 4-х грошових купюр номіналом 500 грн, вилучених 02 листопада 2012 року під час обшуку автомобіля КІА РІО НОМЕР_1 , висновок судово-технічної експертизи щодо грошових коштів № 70/06-750 від 07 грудня 2012 року та протокол заяви ОСОБА_23 .
У решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 28 червня 2007 року приблизно о 05.00 год., керуючи на підставі довіреності автомобілем «Мерседес-Бенц-280Е», д.р.н. НОМЕР_2 , в якому знаходилися пасажири ОСОБА_27 , ОСОБА_9 та ОСОБА_28 , рухаючись по вул. Арсенічева в м. Дніпродзержинську, порушив п. 12.1 Правил дорожнього руху, завідомо знаючи про фактор небезпечності дорожньої обстановки мокрого дорожнього покриття, не врахував дорожньої обстановки, намагаючись раптово змінити напрям руху автомобіля та вивести його на іншу смугу руху, виконав недопустимий маневр різкий відворот рульового колеса праворуч, що в умовах мокрого дорожнього покриття призвело до некерованого заносу автомобіля та загрози виїзду на мокрий ґрунт. Продовжуючи діяти всупереч вимогам зазначеного пункту Правил, намагаючись відновити рух автомобіля, ОСОБА_6 виконав різкий відворот рульового колеса ліворуч, що за наявності мокрого дорожнього покриття призвело до втрати водієм керування автомобілем та зіткнення із залізобетонною опорою лінії електричних мереж, яка внаслідок пошкодження впала на корпус автомобіля. У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, ОСОБА_27 тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер.
Також ОСОБА_6 , проходячи службу в органах внутрішніх справ України на різних посадах безперервно у період із 01 вересня 1991 року по 02 листопада 2012 року, знаючи вимоги чинного законодавства щодо порядку придбання й зберігання вогнепальної зброї та боєприпасів до неї, умисно за невстановлених обставин, але не раніше 01 січня 1994 року, без передбаченого законом дозволу придбав у невстановленої особи пістолет моделі «GOVERNMENT» та шість патронів до нього, які незаконно зберігав за місцем свого проживання до моменту їх вилучення працівниками міліції 02 листопада 2012 року.

За вироком суду ОСОБА_6 виправдано у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 368 КК у зв`язку з недоведеністю вчинення кримінального правопорушення на тих підставах, що під час судового провадження було встановлено, що пред`явлене йому обвинувачення є припущенням органу досудового розслідування, яке не ґрунтується на допустимих, належних та достатніх доказах у їх сукупності.
Також за вироком суду ОСОБА_6 виправдано у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 357 КК у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, оскільки суд дійшов висновку про відсутність у його діях прямого умислу та корисливого мотиву або інших особистих інтересів на приховування особливо важливих документів, що свідчить про відсутність суб`єктивної сторони цього злочину.
За вироком суду ОСОБА_7 засуджено за те, що він, будучи старшим дільничним інспектором міліції Заводського районного відділу ДзМУ і згідно з наказом від 25 липня 2011 року здійснюючи обслуговування території ДП «Центральний ринок м. Дніпродзержинська» (далі Ринок), у період із липня 2011 року по 02 листопада 2012 року отримував хабарі у формі систематичних виплат із фізичних осіб, які здійснюють незаконну діяльність у галузі торгівлі на території Ринку та на прилеглих територіях, за невжиття з використанням наданої йому влади заходів до припинення таких правопорушень та притягнення винних осіб до відповідальності.
Так, ОСОБА_7 протягом липня 2011 року 01 листопада 2012 року одержав від ОСОБА_10 хабар у виді 16 щомісячних виплат у розмірі 100 грн кожна, а всього на суму 1600 грн за невжиття дій із використанням влади за припинення господарської діяльності останнього, щодо якої є спеціальна заборона торгівля самогоном.
Він же повторно систематично отримував хабарі: від ОСОБА_11 на загальну суму 1800 грн, ОСОБА_29 на суму 7500 грн, ОСОБА_12 на суму 2100 грн, ОСОБА_13 (через уповноважених осіб ОСОБА_30 та ОСОБА_31 ) на суму 10 500 грн, ОСОБА_32 на суму 3900 грн, ОСОБА_14 на суму 4800 грн, ОСОБА_15 на суму 3400 грн, ОСОБА_16 на суму не менш ніж 8800 грн, ОСОБА_17 на суму 5000 грн, ОСОБА_18 на суму не менше 900 грн, ОСОБА_19 на суму 1500 грн, ОСОБА_20 на суму 2500 грн, ОСОБА_21 на суму 1350 грн, ОСОБА_22 на суму 10 500 грн, ОСОБА_23 на суму 10 500 грн, ОСОБА_33 на суму 2 500 грн, ОСОБА_24 на суму 2 500 грн, ОСОБА_25 на суму 3 000 грн, ОСОБА_26 на суму 1 000 грн, ОСОБА_34 на суму 10 200 грн.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що обвинувачення ОСОБА_7 за епізодами отримання хабарів у період із липня 2011 року по 01 листопада 2012 року від ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 та ОСОБА_26 ґрунтується лише на показаннях цих свідків. Інші допустимі, належні й достатні докази на підтвердження його винуватості в матеріалах кримінального провадження відсутні. За таких обставин апеляційний суд на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК скасував обвинувальний вирок у цій частині і закрив кримінальне провадження.
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали суду апеляційної інстанції та про призначення нового розгляду в цьому суді внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Прокурор зазначає, що розгляд кримінального провадження в апеляційному суді було проведено з порушенням вимог ст. 22 КПК щодо неупередженості такого розгляду, рішення цього суду про відвід прокурора є невмотивованим і прийнято з порушенням вимог процесуального закону та принципу змагальності сторін. Суди першої та апеляційної інстанцій не урахували положень ч.11 ст. 290 КПК, а також апеляційний суд, порушуючи вимоги ч. 3 ст. 404 КПК, безпідставно відмовив у дослідженні доказів (оригіналів протоколів за результатами оперативно-розшукових заходів), що потягло за собою безпідставне виправдання ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 368 КК за частиною пред`явленого йому обвинувачення та залишення рішення місцевого суду про виправдання ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 368 КК без зміни. Ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК і не містить відповіді на всі доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора.
На касаційну скаргу прокурора надійшли заперечення від засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , в яких вони стверджують про безпідставність доводів прокурора і просять залишити скаргу без задоволення.
Засуджений ОСОБА_7 у своїй касаційній скарзі з доповненням порушує питання про скасування судових рішень щодо нього та закриття кримінального провадження на підставі пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 284 КПК, а також про скасування рішення про конфіскацію належного йому майна та позбавлення права обіймати посади, пов`язані зі здійсненням функцій представника влади, та позбавлення спеціального звання «майор міліції». Засуджений зазначає, що судовий розгляд проведено неповно, а висновки суду про доведеність його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК, не відповідають фактичним обставинам справи і ґрунтуються на недопустимих доказах. Також указує на те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотань сторони захисту. Засуджений посилається на невідповідність ухвали суду апеляційної інстанції вимогам ст. 419 КПК.
Засуджений ОСОБА_6 у касаційній скарзі з доповненням порушує питання про скасування судових рішень за обвинуваченням його у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, та про закриття провадження в цій частині, про скасування судових рішень у частині засудження його за ч. 2 ст. 286 КК та призначення нового розгляду в цій частині в суді першої інстанції, а також про зміну постанови місцевого суду від 14 лютого 2013 року та прийняття рішення про відмову в розгляді скарги ОСОБА_8 . Обґрунтовуючи свої вимоги, засуджений указує на порушення судами вимог кримінального процесуального закону та на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме: на порушення правил підсудності; на порушення вимог процесуального закону під час досудового розслідування, що, на думку скаржника, свідчить про недопустимість отриманих унаслідок таких порушень доказів. Засуджений зазначає про необґрунтованість вироку місцевого суду, оскільки суд не зазначив, чому взяв до уваги одні докази й відкинув інші, а також про безпідставність відмови цього суду в задоволенні його клопотань. ОСОБА_6 зазначає, що при призначенні йому покарання суд не врахував усіх обставин, що його пом`якшують. Указує також на невідповідність ухвали суду апеляційної інстанції вимогам ст. 419 КПК.
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який заперечував проти задоволення скарг засуджених, а касаційну скаргу прокурора підтримав частково, просив залишити без зміни ухвалу суду апеляційної інстанції в частині засудження ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 286 КК, а в решті це судове рішення скасувати на підставі ст. 419 КПК і призначити новий розгляд у цьому суді; пояснення ОСОБА_6 , котрий підтримав свою скаргу, заперечував проти скарги прокурора, а вирішення питання щодо скарги засудженого ОСОБА_7 поклав на розсуд суду; доводи ОСОБА_7 , який підтримав свою скаргу, а вирішення питання стосовно скарг прокурора та ОСОБА_6 поклав на розсуд суду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню на таких підставах.
Відповідно до вимог ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Посилання ОСОБА_6 на недоведеність його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, не ґрунтуються на матеріалах провадження, які місцевий суд дослідив у судовому засіданні і яким дав відповідну оцінку. Так, цей суд зазначив, що доведеність винуватості ОСОБА_6 ґрунтується, зокрема, на показаннях потерпілих ОСОБА_35 та ОСОБА_28 щодо розташування пасажирів у салоні автомобіля й обставин дорожньо-транспортної пригоди, на даних протоколів огляду місця події, огляду технічного стану транспортного засобу, на висновках судової автотехнічної експертизи від 05 березня 2013 року, судово-медичної експертизи від 26 вересня 2007 року, а також комплексної комісійної судової автотехнічної та судово-медичної експертизи від 27 березня 2013 року. Суд також перевірив версію захисту про те, що потерпілий ОСОБА_27 , який перебував на задньому правому пасажирському місці, намагався дістати кермо і керувати автомобілем, унаслідок чого сталося ДТП. Ця версія не знайшла свого підтвердження сукупністю зібраних та досліджених у судовому засіданні доказів, а тому суд її відхилив.

Викладені у касаційній скарзі твердження про те, що висновок судової автотехнічної експертизи від 05 березня 2013 року є недопустимим доказом, а також про те, що при проведенні комісійної експертизи від 27 березня 2013 року було використано письмові докази, отримані до початку досудового слідства, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який визнав їх безпідставними, про що в ухвалі наведено докладні й обґрунтовані мотиви, з якими погоджується суд касаційної інстанції. Як слушно зазначив апеляційний суд, при проведенні експертизи від 27 березня 2013 року вихідні дані для її проведення було надано слідчим у постанові про її призначення і вони не піддавалися зміні, при цьому показання потерпілих, зазначені в дослідницькій частині, не були використані експертами при наданні висновку. Натомість експерти використовували дані, які містились у доказах, отриманих під час досудового слідства у 2007 році з дотриманням вимог КПК 1960 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 також посилається на незаконність, на його думку, постанови Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 14 лютого 2013 року, якою було задоволено скаргу ОСОБА_8 , поновлено їй строк на оскарження постанови слідчого від 30 липня 2008 року про закриття кримінальної справи щодо ОСОБА_6 за ознаками злочину, передбаченого ст. 287 КК, та про скасування цієї постанови слідчого, а також про направлення кримінальної справи для проведення досудового слідства (т. 11, а.с. 10). Скаржник просить суд касаційної інстанції змінити цю постанову і прийняти рішення про відмову в розгляді скарги ОСОБА_8 .

Зазначена постанова відповідно до ст. 424 КПК не може бути предметом самостійного касаційного оскарження, однак заперечення проти неї можуть бути включені до касаційної скарги. З огляду на вказане колегія суддів дослідила цю постанову місцевого суду та матеріали кримінального провадження і дійшла висновку, що постанову місцевого суду від 14 лютого 2013 року винесено з дотриманням вимог статей 236-5, 236-6 КПК 1960 року, вона є законною та обґрунтованою.

Суд оцінив усі докази відповідно до пунктів 7, 8 розділу XI «Перехідні положення» КПК і дав їм належну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.

Так само обґрунтованим є і висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК, оскільки він ґрунтується на досліджених у судовому засіданні доказах, які суд визнав належними та допустимими. Так, зокрема, суд у вироку послався на дані протоколу обшуку від 02 листопада 2012 року, де зазначено, що в ході проведення обшуку за місцем проживання обвинуваченого у присутності понятих було виявлено й вилучено коробку, всередині якої знаходилися пістолет та набої до нього.

Доводи засудженого про порушення вимог кримінально-процесуального закону та його права на захист під час проведення зазначеної слідчої дії є безпідставними. Як убачається з матеріалів кримінального провадження, цей обшук проводився на підставі постанови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2012 року, винесеної відповідно до вимог КПК 1960 року, з якою ОСОБА_6 був ознайомлений у день його проведення і відмовився від участі у цій слідчій дії. Обшук проводився в рамках порушеної кримінальної справи уповноваженою особою, яка входила до складу слідчої групи, з дотриманням вимог статей 183, 186, 188 КПК 1960 року. Посилання у касаційній скарзі на порушення права ОСОБА_6 на захист, аналогічні доводам у його апеляційній скарзі, перевірялися судом апеляційної інстанції, який визнав їх безпідставними. Так, захисник ОСОБА_36 був присутнім 02 листопада 2012 року під час проведення обшуків у службовому кабінеті та автомобілі ОСОБА_6 , які було проведено за часом значно раніше, ніж обшук житла ОСОБА_6 , а тому останній мав реальну можливість запросити захисника бути присутнім і під час обшуку житла. Жодних перешкод у реалізації такого права не встановлено.

Місцевий суд, дослідивши в ході судового слідства висновки первинної судово-балістичної експертизи від 03 листопада 2012 року, не взяв її до уваги, оскільки її висновки були неповними та мали істотні суперечності. Водночас висновки судово-балістичної експертизи від 07 листопада 2012 року суд визнав належним та допустимим доказом, який відповідав вимогам статей 75, 200 КПК 1960 року і якому цей суд дав відповідну оцінку у вироку, з якою погоджується і касаційний суд.

У результаті вивчення матеріалів кримінального провадження та відеозапису обшуку за місцем мешкання ОСОБА_6 02 листопада 2012 року (т. 7, а.с. 10) було встановлено, що в ході обшуку вилучено та опечатано в установленому законом порядку, зокрема, 6 патронів (т. 7, а.с. 4-6). На експертне дослідження 03 листопада 2012 року експерту було надано 6 патронів, 3 з яких згідно з висновком первинної судово-балістичної експертизи № 164/1 від 03 листопада 2012 року в ході проведення цієї експертизи було використано (1 демонтовано, 2 відстріляно; т. 9, а.с. 19). Тому для проведення судово-балістичної експертизи від 07 листопада 2012 року експерту було надано 3 патрони (т. 9, а.с. 5).

За таких обставин суд не має сумнівів щодо кількості вилучених під час обшуку житла ОСОБА_6 патронів, а доводи засудженого в цій частині є безпідставними.

Суди першої та апеляційної інстанцій перевірили версію сторони захисту про те, що зазначений пістолет з набоями був подарований ОСОБА_6 на день народження у 1998 році і він вважав його газовим. Однак ця версія не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні. Суди навели обґрунтовані мотиви своїх висновків і вмотивовано дійшли висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК. З цим погоджується і касаційний суд.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , заперечуючи свою винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК, за епізодом отримання хабара від ОСОБА_34 , стверджує, що суди не дослідили наявності між ним та цим свідком цивільно-правових відносин.

Такі доводи не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження. Місцевий суд вмотивовано поклав в основу вироку показання свідка ОСОБА_34 про те, що працівник міліції ОСОБА_7 висунув до неї вимогу про сплату нею щомісячної суми в якості хабара за можливість торгувати на ринку, оскільки такі показання повністю узгоджуються з іншими доказами, які суд дослідив у судовому засіданні, визнав належними та допустимими і дав їм відповідну оцінку у вироку. Зокрема, суд установив, що ці показання узгоджуються із заявою ОСОБА_34 , протоколами огляду грошових купюр від 02 та 31 жовтня 2012 року, відеозаписами огляду цих коштів, матеріалами оперативно-розшукових дій (ОРД) відносно ОСОБА_7 в рамках оперативно-розшукової справи, що легалізовані протоколами за результатами ОРД від 30 січня 2013 року (т. 17, а.с. 72-77). Місцевий та апеляційний суди дослідили доводи сторони захисту щодо незаконності проведення цих оперативно-розшукових заходів. Так, із відповіді Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2014 року (т. 25, а.с. 72-73) убачається, що ним у 2012 році було надано дозвіл на проведення оперативно-розшукових заходів, які тимчасово обмежують конституційні права громадян, у кримінальному провадженні № 0000001 за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також постановою цього суду від 26 вересня 2012 року було надано дозвіл на негласне використання технічних засобів, проведення негласного відео-, негласного фото- та звукового контролю отримання інформації стосовно особи. Крім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» (в редакції від 12 червня 2011 року) за згодою ОСОБА_34 було надано дозвіл на використання її добровільної допомоги при проведенні зазначених слідчих дій. Відомості за результатами цих дій були в установленому законом порядку легалізовані зазначеним вище протоколом від 30 січня 2013 року, який суди обґрунтовано визнали належним та допустимим доказом, а участь ОСОБА_34 у цих заходах такою, що відповідає вимогам закону. Порушень прав ОСОБА_7 під час проведення цих дій колегією суддів не встановлено.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 стверджує, що заяви свідків про вчинення ним злочину, передбаченого ст. 368 КК, не відповідають вимогам закону. Такі твердження є надуманими, оскільки наявні у матеріалах кримінального провадження заяви написані свідками добровільно і прийняті з дотриманням положень статей 95, 97 КПК 1960 року, відомості по заявах свідків ОСОБА_33 , ОСОБА_29 та ОСОБА_32 (за якими ОСОБА_7 було засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК) було внесено 13 грудня 2012 року до ЄРДР відповідно до ст. 214 КПК (т. 1, а.с. 88, 89, 92). Тому доводи ОСОБА_7 про відсутність у кримінальному провадженні відомостей про внесення до ЄРДР за цими епізодами є безпідставними.

Що ж стосується доводів, викладених у касаційній скарзі ОСОБА_7 , щодо недопустимості такого доказу, як протокол огляду місця події службового приміщення від 02 листопада 2012 року, то місцевий суд зазначив, що така процесуальна дія відповідає вимогам статей 190, 177 КПК 1960 року. З цим висновком колегія суддів погоджується.

Такий доказ винуватості, як аркуш із таблицею та рукописним текстом списком прізвищ, імен та прізвиськ із зазначенням сум із відмітками проти них (т. 4, а.с. 8), був досліджений судом та визнаний таким, що належить саме ОСОБА_7 , оскільки цей аркуш було вилучено в його службовому приміщенні і згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи від 12 грудня 2012 року (т. 8, а.с. 33-35) рукописні й цифрові записи на ньому було зроблено саме обвинуваченим. Підстав стверджувати, що зазначену експертизу проведено з порушенням вимог кримінально-процесуального закону, немає.

Місцевий суд, дослідивши в судовому засіданні докази та заслухавши показання свідків, дав їм відповідну оцінку з точки зору їх достатності, належності та допустимості і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК за епізодами злочинних дій щодо ОСОБА_34 , ОСОБА_33 , ОСОБА_29 та ОСОБА_37 . Суд касаційної інстанції погоджується з такими висновками, а отже підстав для задоволення касаційної скарги засудженого не вбачається.

Необґрунтованими є також посилання засуджених на порушення правил підсудності. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 30 квітня 2013 року справу було направлено до Апеляційного суду Дніпропетровської області для вирішення питання про підсудність. Ухвалою апеляційного суду від 29 травня 2013 року матеріали кримінального провадження направлено до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська для судового розгляду. Зазначене судове рішення винесено відповідно до вимог статей 32, 34, 405 КПК. Доводи ОСОБА_6 про те, що підсудність було вирішено незаконним складом суду на підставі того, що суддя ОСОБА_38 , який входив до складу суду, під час досудового слідства давав дозвіл на проведення негласних слідчих дій, є необгрунтованими й не узгоджуються з положеннями статей 75, 76 КПК.

У касаційній скарзі прокурор, не оскаржуючи вироку місцевого суду, наголошує на порушенні судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону. Так, прокурор стверджує про порушення цим судом положень ст. 22 КПК про неупередженість судового розгляду, недотримання вимог ст. 77 цього Кодексу при вирішенні питання про відвід прокурора ОСОБА_39 та про ненадання прокурору ОСОБА_40 достатнього часу для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

З такими доводами колегія суддів не погоджується.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що розгляд заяви обвинуваченого ОСОБА_7 про відвід прокурора ОСОБА_39 відбувся в судовому засіданні з дотриманням вимог статей 77, 81 КПК. Посилання прокурора на необґрунтованість ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 березня 2015 року є безпідставним, оскільки зі змісту цього судового рішення вбачається, що відвід прокурору було задоволено з метою недопущення сумнівів щодо неупередженості розгляду кримінального провадження, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини (справа «Мироненко і Мартиненко проти України»).

Що ж стосується доводів, наведених у касаційній скарзі, про ненадання прокурору ОСОБА_40 достатнього часу для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, то колегія суддів зазначає, що цей прокурор відповідно до постанови заступника прокурора Дніпропетровської області від 20 листопада 2012 року (т. 1, а.с. 98-99) входив до складу групи прокурорів, які здійснювали нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування в цьому кримінальному провадження і був обізнаний з матеріалами цього провадження. З огляду на зазначене встановлений судом строк для ознайомлення прокурора з цими матеріалами був достатнім.

Колегія суддів не виявила порушень принципу рівності сторін кримінального провадження, бо жодна з них не була поставлена в невигідне становище відносно протилежної. Порушень судом вимог ст. 22 КПК не встановлено.

У касаційній скарзі прокурор зазначає про те, що суд апеляційної інстанції у порушення вимог ч. 3 ст. 404 КПК не розглянув клопотання прокурора про дослідження доказів оригіналів протоколів за результатами оперативно-розшукових заходів та не дав цим доказам оцінки; надав перевагу одним доказам (списку) перед іншими (показаннями свідків), не дав повної та всебічної оцінки доказам на підтвердження винуватості ОСОБА_7 по всім епізодам пред`явленого йому обвинувачення та ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК за попередньою змовою групою осіб.

Ці доводи є безпідставними.

Твердження прокурора про безпідставне надання апеляційним судом переваги одному доказу (списку, вилученому у ОСОБА_7 ) над іншим (показаннями свідків) суперечить матеріалам кримінального провадження, аудіозапису судового засідання в цьому суді та змісту ухвали суду апеляційної інстанції.

В результаті прослуховування аудіозапису судового засідання було встановлено, що за клопотанням учасників процесу апеляційний суд дослідив докази відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК. Зокрема, було досліджено список осіб із зазначенням сум навпроти них, вилучений у ОСОБА_7 (т. 4, а.с. 8). Під час огляду цього доказу було встановлено, що, окрім трьох прізвищ ОСОБА_33 , ОСОБА_29 та ОСОБА_32 , інші особи вказані тільки за іменами або прізвиськами, що не дає змоги впевнено ідентифікувати свідків із зазначеними у списку особами.

Тому апеляційний суд, оцінивши відповідно до ст. 94 КПК усі докази з точки зору їх належності, допустимості та достатності, урахувавши положення ст. 62 Конституції України, дійшов вмотивованого висновку, що самі лише показання свідків щодо систематичної передачі ними хабарів ОСОБА_7 за умови відсутності інших належних та допустимих доказів не можуть бути достатніми підставами для визнання його винуватості за цими епізодами, скасував вирок в цій частині та закрив провадження.

Колегія суддів зазначає, що апеляційний суд не дав іншої оцінки показанням свідків, як безпідставно стверджує прокурор у касаційній скарзі, а визнав ці докази недостатніми для висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 поза розумним сумнівом.

У суді апеляційної інстанції прокурор заявляв клопотання про дослідження доказів оригіналів протоколів за результатами оперативно-розшукових заходів №№ 18/3-3, 18/3-4, 18/3-5 від 02 січня 2013 року, №№ 18/3-4848, 18/3-4849, 18/3-4850 від 04 грудня 2012 року з додатками до них та надання їм відповідної оцінки. Суд обґрунтовано відмовив прокурору в дослідженні цих доказів, пославшись на частини 2, 12 ст. 290 КПК, якими передбачено, що прокурор зобов`язаний надати стороні захисту доступ до матеріалів досудового розслідування і пред`явити усі матеріали, які є в його розпорядженні; якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази. Всупереч цьому зазначені вище протоколи не були відкриті стороні захисту, хоча під час досудового розслідування вони перебували в розпорядженні сторони обвинувачення і з метою забезпечення права обвинувачених на захист мали бути надані стороні захисту для ознайомлення, якщо прокурор мав намір використовувати їх як доказ у судовому засіданні.

Слід зазначити, що ці оригінали протоколів не є додатковими матеріалами у розумінні положень ч. 11 ст. 290 КПК, вони перебували у розпорядженні органу досудового розслідування, який був зобов`язаний здійснити їх відкриття відповідно до вимог ч. 2 ст. 290 КПК, але цього не зробив.

За таких обставин відповідно до вимог ч. 12 ст. 290 КПК висновок апеляційного суду про те, що відомості, закріплені в цих протоколах, неможливо допустити у кримінальному провадженні як доказ, оскільки в такому випадку буде порушено процесуальну гарантію права обвинувачених на захист, колегія суддів вважає обґрунтованим, а доводи касаційної скарги безпідставними.

Колегія суддів не погоджується з доводами прокурора про неправильну оцінку апеляційним судом показань свідка ОСОБА_41 . Вказаний свідок категорично не стверджувала, що працівник міліції ОСОБА_7 вимагав у неї незаконну винагороду за вказівкою ОСОБА_6 .

Також є непереконливими доводи прокурора на підтвердження винуватості ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 368 КК на показання свідків ОСОБА_33 , ОСОБА_42 та на друковані записи, вилучені у ОСОБА_6 .

Згідно показань свідка ОСОБА_33 , він на вимогу працівника міліції ОСОБА_7 надавав останньому незаконну винагороду протягом 5 місяців по 500 грн щомісяця за здійснення ним незаконної торгівлі на ринку. Ці показання не підтверджують винуватість ОСОБА_6 , як й зміст друкованого аркушу ( т. 5 а.с. 37-38), який би підтвердив обставини, про які зазначав даний свідок.

Щодо показань свідка ОСОБА_42 , то цей свідок взагалі не зазначав про передачу будь-яких коштів як хабара ані ОСОБА_7 , ані ОСОБА_6 . Тобто, наведені прокурором у касаційній скарзі докази не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій про недоведеність винуватості ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 368 КК.

Інших доводів про незаконність ухвали апеляційного суду в частині залишення без зміни вироку місцевого суду про виправдання ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 368 КК, касаційна скарга прокурора не містить.

Є також обґрунтованим та вмотивованим рішення апеляційного суду, яким залишено без зміни вирок місцевого суду про виправдання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 357 КК

Так суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що місцевий суд повно, всебічно та обґрунтовано дав оцінку доказам обвинувачення ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 357 КК. Зокрема, протоколу обшуку за місцем проживання обвинуваченого від 02 листопада 2012 року, під час якого було виявлено та вилучено папку з документами, серед яких знаходилися матеріали кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_43 за ч. 2 ст. 307 КК, досудове слідство по якій було закінчено зі складанням обвинувального висновку. При цьому як місцевий, так і апеляційний суди ретельно проаналізували пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення та склад інкримінованого йому злочину і дійшли вмотивованого висновку, що в діях ОСОБА_6 відсутня суб`єктивна сторона вказаного злочину, яка виражається у формі прямого умислу і передбачає наявність корисливого мотиву або інших особистих інтересів. Місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що стороною обвинувачення не надано об`єктивних, належних доказів вчинення умисних дій обвинуваченим у виді приховування кримінальної справи у період з 2005 року до 02 листопада 2012 року саме з метою укриття фактів скоєння протиправних діянь та уникнення юридичної відповідальності.

Посилання на такі докази відсутні й в касаційній скарзі прокурора. Тому колегія суддів погоджується з висновками судів про відсутність в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 357 КК.

Покарання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 призначено з дотриманням вимог статей 50, 65 КК, відповідає ступеню тяжкості вчинених ними злочинів, принципу індивідуалізації покарання, даним про їх осіб та обставинам, що обтяжують і пом`якшують покарання.

Питання щодо обґрунтованості вирішення цивільного позову, заявленого до ОСОБА_6 потерпілими від злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, були предметом дослідження суду апеляційної інстанції, який зазначив про дотримання місцевим судом вимог статей 23, 1167 ЦК при частковому задоволенні позовних вимог потерпілих.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК, є законною, обгрунтованою та вмотивованою. Підстав для задоволення касаційних скарг прокурора та засуджених немає.

Керуючись статтями 433 - 436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційні скарги прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в судах першої та апеляційної інстанцій, засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2015 року щодо ОСОБА_6 і ОСОБА_7 без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2