АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/2083/16 Справа № 202/3528/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 жовтня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001222 , щодо

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська,

громадянина України, який зареєстрований та проживає

за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

Встановила:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить змінити вирок суду, перекваліфікувати його дії з ч. 3 ст. 186 КК України на ч. 3 ст. 185 КК України та пом`якшити призначене судом покарання. Посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого. Просить звернути увагу на те, що він раніше не був судимий та вперше вчинив кримінальне правопорушення. Зазначає, що за місцем проживання характеризується позитивно, працює вантажником у ПП «Сербокрил», на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває. Стверджує, що відшкодував потерпілому матеріальну шкоду. Вказує на те, що його утриманні знаходиться мати, яка є інвалідом 3 групи.
Прокурор в запереченні просить вирок суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення, посилаючись на те, що приведені в апеляційній скарзі обвинуваченого доводи безпідставні і не відповідають матеріалам провадження.

Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на п`ять років.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 25 травня 2016 року, приблизно об 11.00 год., перебуваючи біля підсобного приміщення, розташованого між восьмим та сьомим поверхами третього під`їзду будинку АДРЕСА_2 , таємно заволодів велосипедом марки «AVANTI SMART», який належить потерпілому ОСОБА_9 , однак злочинні дії ОСОБА_6 були викриті потерпілим ОСОБА_9 , який перебував біля будинку, де побачив, як ОСОБА_6 виходить з вказаного під`їзду тримаючи при собі належний йому велосипед. ОСОБА_9 з метою зупинити злочинні дії ОСОБА_6 , направлені на викрадення його майна, став кричати, вимагаючи від ОСОБА_6 зупинитись. У відповідь на вимоги потерпілого зупинитись ОСОБА_6 , продовжуючи знаходитись біля третього під`їзду вказаного будинку, усвідомивши, що його злочинні дії перестали бути таємними та стали явними для потерпілого, відкрито, утримуючи при собі вищевказане викрадене майно, ігноруючи при цьому зауваження потерпілого, сів на велосипед і з місця злочину втік, отримавши змогу розпоряджатись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 5 850 грн.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого з підстав, викладених у ній, думку прокурора ОСОБА_7 , яка апеляційну скаргу обвинуваченого просила залишити без задоволення, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження з`ясовано, що судовий розгляд у ньому проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у провадженні не допущено.

Висновки суду щодо доведеності винності ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, за яке він засуджений, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами, яким у вироку суд дав належну оцінку.

З викладеними в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 доводами про те, що він не викрадав у ОСОБА_9 велосипед шляхом грабежу та незаконно засуджений за вказаний у вироку злочин, колегія суддів не може погодитися.

Так, згідно показанням обвинуваченого ОСОБА_6 в судовому засіданні він хоч і заперечував факт учинення ним відкритого викрадення чужого майна (грабіжу), однак частково визнав свою винуватість, не заперечував своєї вини у скоєнні крадіжки велосипеда з підсобного приміщення, розташованого між восьмим та сьомим поверхами третього під`їзду будинку АДРЕСА_2 , але стверджував, що він не чув, щоб його хтось окликав чи щось кричав, а тому він скоїв таємне викрадення майна потерпілого ОСОБА_9 , але водночас він взагалі не оцінює власні дії та аналіз доказів, які суд поклав в основу обвинувального вироку.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника про те, що кримінальне правопорушення, за яке засуджено ОСОБА_6 , він не вчиняв, а також посилання на те, що в матеріалах провадження відсутні об`єктивні докази його вини в грабежі, спростовуються поясненнями потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та іншими матеріалами кримінального провадження.

Як пояснив в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_9 ,, коли він 25 травня 2016 року приблизно об 11.00 год. сидів біля під`їзду будинку за місцем свого мешкання, побачив, як обвинувачений виходить з велосипедом з під`їзду та на відстані 3-4 м проходить повз нього. Він крикнув йому, щоб той зупинився, але обвинувачений повернув голову, побачив його, сів на велосипед та прискорившись поїхав. На автомобілі сусіда вони наздогнали обвинуваченого, який, побачивши його, втік.

Суд не приймає до уваги доводи, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_6 не вчиняв відкритого викрадення велосипеду (грабіжу), а лише скоїв його крадіжку, оскільки показання потерпілого як під час проведення слідчого експерименту в ході досудового розслідування, так і під час судового розгляду були стабільними.

Під час вивчення матеріалів кримінального провадження також не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що потерпілий з будь-яких причин обмовив чи міг обмовити обвинуваченого у зазначеному злочині, а тому в суду не було підстав сумніватися в їх достовірності і суд вірно обгрунтував ними свої висновки у вироку.

Суд, на підтвердження свого висновку, також обгрунтовано послався й на показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які в судовому засіданні пояснили, що ОСОБА_10 перебував біля будинку, коли в нього викрали велосипед, після чого він разом з ОСОБА_11 поїхав шукати злочинця, якого незабаром побачили, але останній, побачивши потерпілого, кинув велосипед та втік.

Судом також ретельно досліджувалися та перевірялися інші матеріали кримінального провадження, зокрема дані протоколу огляду місця подій; дані протоколів проведення слідчих експериментів від 26 травня 2016 року за участю потерпілого ОСОБА_10 та підозрюваного ОСОБА_6 ; даними протоколів пред`явлення речей для впізнання, відповідно до яких потерпілий ОСОБА_10 впізнав кепку та капці ОСОБА_6 , які були на останньому під час відкритого викрадення велосипеду, та які останній загубив, коли тікав від потерпілого.

Виходячи з наведеного, доводи ОСОБА_6 та його захисника про те, що ОСОБА_6 не вчиняв відкритого викрадення велосипеду (грабіжу), а лише скоїв його крадіжку, а тому на їх думку у суду не було підстав кваліфікувати дії обвинуваченого як грабіж, є безпідставними.

За таких обставин суд дійшов обгрунтованого висновку, що ОСОБА_6 відкрито викрав майно потерпілого ОСОБА_9 . З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, вважаючи його правильним.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що давши належну оцінку всім зібраним доказам у сукупності відповідно до вимог ст. 94 КПК України, врахувавши поведінку всіх учасників під час вчинення кримінального правопорушення, суд дійшов обгрунтованого висновку про доведеність винності ОСОБА_6 в кримінальному правопорушенні, за яке його засуджено. Проявів упередженості щодо обвинуваченого з боку органів досудового розслідування і суду вивченням матеріалів кримінального провадження не виявлено.

Та обставина, що суд по-іншому оцінює наведені у вироку докази порівняно з оцінкою їх обвинуваченим в апеляційній скарзі, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість суду.

Таким чином, твердження обвинуваченого про недоведеність його вини в зазначеному злочині, за яке обвинувачений був засуджений, належно перевірялися в судовому засіданні й обгрунтовано визнані безпідставними.

Отже, на підставі оцінки й аналізу наведених доказів суд правильно визнав винним ОСОБА_6 в названому у вироку кримінальному правопорушенні.

Суд дійшов такого висновку, виходячи з сукупності всіх обставин вчиненого діяння і правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 3 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з проникненням у інше приміщення.

За таких обставин вважати, що ОСОБА_6 необгрунтовано засуджено за вказані злочинні дії, а тому його дії потрібно кваліфікувати за ч. 3 ст. 185 КК України, як про це зазначається в його апеляційній скарзі, та на чому наполягав під час апеляційного розгляду обвинувачений та його захисник, немає підстав.

Що стосується доводів в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що суд не в повній мірі врахував пом`якшуючих обставин та необгрунтовано призначив йому суворе покарання, то вони заслуговують на увагу.

Виходячи з положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення до своїх дій, інші обставини кримінального провадження, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого злочину.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи ступінь тяжкості злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Так, суд, вирішуючи питання про покарання, зазначив у вироку, що він враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про його особу, який скоїв злочин, який відноситься до тяжкого злочину, не працює, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває. При цьому суд обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання обвинуваченого, не встановив.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що призначаючи обвинуваченому за ч. 3 ст. 186 КК України п`ять років позбавлення волі, суд недостатньо обгрунтував висновок про можливість виправлення обвинуваченого лише в умовах ізоляції від суспільства.

Так, суд хоч і послався при обранні міри покарання на наведені обставини, однак фактично не врахував даних про особу ОСОБА_6 , а саме: позитивну характеристику з місця проживання обвинуваченого, в якій, крім іншого, зазначено, що ОСОБА_6 працевлаштований.

Крім того, суд не взяв до уваги, що ОСОБА_6 раніше не судимий, перебуває на обліку у лікаря невролога з діагнозом: гіпертонічна хвороба ІІ ст., гостра неврологія ліцевого нерву зліва, мешкає з матір`ю, яка є інвалідом 3 групи безстроково та страждає на лівосторонній коксартроз, хворобу опорно-рухомого апарату, ВИЧ-інфекцію ІУ клінічної стадії, відсутність до нього матеріальних претензій зі сторони потерпілого.

Не врахувавши наведені обставини у вироку в достатній мірі, суд призначив ОСОБА_6 надто суворе покарання з порушенням вимог ст. 65 КК України.

Крім того, ст. 75 КК України не містить застережень щодо неможливості звільнення від відбування покарання з випробуванням осіб, засуджених за тяжкий злочин, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання при призначенні його у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років.

Наявність у провадженні не в повній мірі врахованих та додаткових підстав, що пом`якшують покарання й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи ОСОБА_6 , дають підстави колегії суддів вважати, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів можливо досягти без ізоляції ОСОБА_6 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Таке покарання буде справедливим та відповідатиме вимогам ч. 2 ст. 50 КК України, згідно з якими покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Таким чином, вирок суду щодо ОСОБА_6 на підставі ч. 1 ст. 409 КПК України підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

Постановила:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2016 року щодо ОСОБА_6 змінити.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнити від відбування призначеного судом покарання з випробуванням із іспитовим строком три роки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 обов`язки: повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

В решті вирок відносно ОСОБА_6 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення.

На судові рішення першої та апеляційної інстанцій щодо ОСОБА_6 може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді

________________ _________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4