АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1095/16 Справа № 205/1889/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

судді - доповідача ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську матеріали за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2016 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання,

за участю сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

На ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2016 року засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, застосувати щодо нього положення Закону України № 3413 від 26 листопада 2015 року та перерахувати строк попереднього ув`язнення, який на його твердження починається з 15 листопада 1999 року по 14 травня 2002 року та зарахувати два роки п`ять місяців двадцять дев`ять днів в строк відбутого покарання. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що ухвала суду незаконна та несправедлива, вважає, що до нього повинно бути застосовано положення Закону України № 3413 від 26 листопада 2015 року та посилається на рішення інших місцевих та апеляційних судів, якими було застосовано положення вказаного Закону.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2016 року було відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання.

Рішення суду обґрунтовано наступним.
Вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2001 року ОСОБА_6 був засуджений за ст.142 ч.3 КК України (в редакції 1960 року), ст.101 ч.3 КК України (в редакції 1960 року), ст.193 ч.3 КК України (в редакції 1960 року), ст.263 ч.1 КК України (в редакції 2001 року), ст. 17-93 п.п. «г»,«і»,«з» КК України (в редакції 1960 року), ст.93 п.п. «б»,«г»,«з»,«і» КК України (в редакції 1960 року), ст.69 КК України (в редакції 1960 року), та йому було призначено покарання у виді довічного позбавлення волі. Вирок суду набрав законної сили 14 травня 2002 року.
Оскільки зі змісту ст.72 ч. 5 абз. 1 КК України слідує, що зарахування строку попереднього ув`язнення можливе лише у разі призначення покарання у виді позбавлення волі на певний строк, а відповідно до ст.63 ч.1 КК України (в редакції 2001 року), покарання у виді позбавлення волі полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу, при цьому ст.64 КК України (в редакції 2001 року) дає визначення, такому виду покарання, як довічне позбавлення волі, суд першої інстанції прийшов до висновку, що як процесуальним, так матеріальним кримінальним законодавством України, яке діє на даний час, можливість зарахування строку попереднього ув`язнення особам, засудженим до довічного позбавлення волі, не встановлено, що є підставою для відмови у задоволенні даного клопотання засудженого.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора ОСОБА_7 про залишення апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 без задоволення, а ухвали суду без зміни, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 , колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання суд першої інстанції обґрунтував тим, що чинним законодавством не встановлено можливість зарахування строку попереднього ув`язнення особам, яким призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
При надходженні до суду клопотань про зарахування строку попереднього ув`язнення у разі засудження особи до покарання у виді позбавлення волі суди повинні забезпечити точне та неухильне дотримання законодавства та керуватися Конституцією України, Кримінальним кодексом України, Кримінальним процесуальним кодексом України, зазначеним вище Законом № 838 Y111 від 26 листопада 2015 року, Законом України «Про попереднє ув`язнення», міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Правила, закріплені у ст. 72 ч. 5 КК України, із змінами, внесеними Законом України № 838 Y111 від 26 листопада 2015 року стосуються осіб, які засуджені до позбавлення волі.

Суд має звільнити засудженого від відбування покарання, якщо строк попереднього ув`язнення, відбутий засудженим у межах кримінального провадження, дорівнює або перевищує фактично призначене йому основне покарання, передбачене частиною першою цієї статті.

За таких змін, внесених Законом України до ст. 72 КК України, суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_6 .

При цьому суд обґрунтовано посилався і на положення статей 63 та 64 Кримінального кодексу України, згідно з якими основне покарання у виді строкового позбавлення волі і довічного позбавлення волі визначені різними видами покарання, оскільки про це прямо зазначено і в ст. 51 КК України, в якій міститься перелік видів покарань, які можуть бути застосовані до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину.

Як видно з матеріалів справи, засуджений ОСОБА_6 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, а правила ст. 72 ч. 5 КК України розповсюджуються лише на осіб, які відбувають строковий вид покарання позбавлення волі.

Безпідставними є і посилання засудженого ОСОБА_6 на те, до нього повинно бути застосовано положення Закону України № 3413, оскільки зазначений ОСОБА_6 . Закон України № 3413 стосується зняття застережень України до Женевських конвенцій про захист жертв війни від 12 серпня 1949 року та не підлягає застосуванню щодо ОСОБА_6 .

Що стосується посилання апелянта ОСОБА_6 на рішенні інших місцевих та апеляційних судів про застосування положень ст. 72 КК України, то у відповідності до положень чинного Кримінального процесуального Кодексу України, тільки рішення ЄСПЛ та висновки Верховного суду України, ухвалені в порядку передбаченому ст. 455 ч. 2, 456 ч. 2 цього Кодексу є обов`язковими для врахування їх у практиці судів першої та апеляційної інстанцій.

Виходячи з наведеного, колегія суддів, перевіряючи доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та для задоволення апеляційної скарги засудженого.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2016 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання залишити без зміни.
Ухвала набирає законної сили з дня проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим ОСОБА_6 в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Судді: