"07" вересня 2016 р. Справа № 363/3276/16-к
УХВАЛА

Іменем України

7 вересня 2016 року Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючого-судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника-адвоката ОСОБА_6 , неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 , законного представника ОСОБА_8 , захисника-адвоката ОСОБА_9 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Вишгороді обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000753 щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 289 КК України,

встановив:
прокурор висловився щодо призначення судового розгляду, підстав для повернення обвинувального акту не вбачав. Потерпілий клопотань не заявив, з прокурором погодився.

Захисник ОСОБА_9 клопотала про повернення обвинувального акту, який вимогам КПК України не відповідає, містить неконкретне обвинувачення, без визначення мети злочину, ознак хуліганських дій та мотивів для цього, способу попередньої домовленості між обвинуваченими і часу, коли така домовленість мала місце. Всі фактичні обставини злочину по кримінальному провадженню належно не встановлено. Обвинувачений ОСОБА_7 та його законний представник із цим погодилися.

Захисник ОСОБА_6 клопотання підтримав, також звернув увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_5 в порядку ст. 290 КПК України з матеріалами розслідування не ознайомлений. Обвинувачений ОСОБА_5 погодився із своїм захисником.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши обвинувальний акт, суд дійшов до такого.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Так, згідно ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт серед іншого повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) Закону про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням.

Разом з тим згідно вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні обов`язковому доказуванню підлягають:

подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження.

Разом з тим згідно ст. 485 КПК України під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальних правопорушень, вчинених неповнолітніми, крім обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, також з`ясовуються:

1) повні і всебічні відомості про особу неповнолітнього: його вік (число, місяць, рік народження), стан здоров`я та рівень розвитку, інші соціально-психологічні риси особи, які необхідно враховувати при індивідуалізації відповідальності чи обранні заходу виховного характеру. За наявності даних про розумову відсталість неповнолітнього, не пов`язану з психічною хворобою, повинно бути також з`ясовано, чи міг він повністю усвідомлювати значення своїх дій і в якій мірі міг керувати ними;

2) ставлення неповнолітнього до вчиненого ним діяння;

3) умови життя та виховання неповнолітнього;

4) наявність дорослих підбурювачів та інших співучасників кримінального правопорушення.

При дослідженні умов життя та виховання неповнолітнього підозрюваного чи обвинуваченого згідно ст. 487 КПК України слідчому належало з`ясувати:

1) склад сім`ї неповнолітнього, обстановку в ній, взаємини між дорослими членами сім`ї та дорослими і дітьми, ставлення батьків до виховання неповнолітнього, форми контролю за його поведінкою, морально-побутові умови сім`ї;

2) обстановку в школі чи іншому навчальному закладі або на виробництві, де навчається або працює неповнолітній, його ставлення до навчання чи роботи, взаємини з вихователями, учителями, однолітками, характер і ефективність виховних заходів, які раніше застосовувалися до нього;

3) зв`язки і поведінку неповнолітнього поза домом, навчальним закладом та роботою.

Вимогами ст. 242 КПК України передбачено, що слідчий або прокурор зобов`язаний звернутися до експерта для проведення експертизи щодо визначення розміру матеріальних збитків заподіяних кримінальним правопорушенням.

Вказані норми є імперативними і підлягають обов`язковому виконанню.

Статтею 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, з чого випливає, що формулювання обвинувачення повинно бути конкретним.

Формулюючи обвинувачення за ч. 2 ст. 289 КК України, орган досудового слідства належно не встановив мети і способу заволодіння транспортним засобом потерпілого, не викликав детальні обставини за яких це сталося, висунув неконкретне звинувачення.

При цьому поняття заволодіння транспортним засобом є загальним і потребує конкретизації, тобто визначення способу і мети заволодіння в кожному конкретному випадку.

Таке заволодіння може бути вчинено таємно чи відкрито, із застосуванням насильства або погроз, шляхом обману чи зловживання довірою.

Так, в обвинуваченні не зазначено мети вчинення таких дій обвинуваченими, який залежно від встановленого може бути корисним, тобто спрямованим на незаконне остаточне привласнення чужого автомобіля або ж такі дії вчинено у зв`язку з незаконним тимчасовим використанням транспортного засобу для разової поїздки на ньому.

Твердження про вчинення такого діяння з хуліганських мотивів є безпідставним і не містить самих ознак неповаги до суспільства, не визначено в який спосіб обвинуваченні грубо порушили громадський порядок, чи мали намір це зробити, і чим супроводжувалися їхні дії особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом. Ці обставини в обвинуваченні не викладені, хоча їхні дії не отримали кваліфікації за ст. 296 КК України, яка передбачає відповідальність за вчинення хуліганства.

Не встановлено також за допомогою якого стороннього предмету ОСОБА_5 пошкодив серцевину замка автомобіля потерпілого, які властивості такого предмету та про який замок в даному випадку йдеться.

Не встановлено яким саме чином ОСОБА_5 намагався завести двигун автомобіля, скільки він для цього вчинив невдалих спроб, в чому полягали ці спроби і чому вони виявилися невдалими.

Об`єктом злочину передбаченого ст. 289 КК України є контрольоване використання транспортного засобу, а залежно від мети і способу вчинення злочину факультативним його об`єктом може бути власність та інші матеріальні блага.

З огляду на матеріальний склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, залежно від наявності чи відсутності корисливої мети, в обвинувальному акті не викладено, чи заподіяно кримінальним правопорушенням шкоди потерпілому, чи ні, чи мали намір в своєму посяганні обвинуваченні завдати такої шкоди. Якщо шкоди завдано, то який розмір заподіяних матеріальних збитків встановлено в порядку ст. 242 КПК України.

Разом з тим слідчим у обвинувальному акті не викладено жодних фактичних обставини, що підлягають обов`язковому встановленню у кримінальному провадженні щодо неповнолітніх згідно ст.ст. 485, 487 КПК України.

Згідно ч. 2 ст. 28 КК України злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (два або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.

З урахуванням вказаних вимог Закону в обвинувальному акті не викладено, коли саме, за яких обставин і в який спосіб неповнолітній і дорослий домовилися про спільне вчинення злочину, які їхні взаємовідносини, хто був організатором (ініціатором) злочину, чи схилено неповнолітнього до вчинення злочину, якщо так, то в який спосіб, в чому полягала співучасть і розподілення ролей, в чому полягало суб`єктивне ставлення кожного з них до злочину, чи мали вони спільну мету й мотиви до цього.

Отже, формулюючи обвинувачення в згаданій частині, орган досудового слідства вдався до припущень щодо вчинення об`єктивної і суб`єктивної сторони злочину й всі необхідні для доказування обставини не виклав.

Зазначене в свою чергу унеможливлює дотримання судом вимог ст. 348 КПК України щодо роз`яснення суті обвинувачення в ході судового розгляду.

З цих підстав обвинувальний акт до судового розгляду призначений бути не може, який вимогам КПК України не відповідає і підлягає поверненню.

Також слід звернути увагу органу досудового слідства, що не здійснення відкриття матеріалів досудового розслідування іншій стороні згідно ч. 12 ст. 290 КПК України може стати підставою для визнання доказів недопустимими.

На підставі викладеного та керуючись статтями 314-317, 372 КПК України,

ухвалив:

обвинувальний акт в кримінальному провадженні № 0000753 щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 289 КК України повернути Вишгородському відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Київської області протягом 7 днів з дня її оголошення шляхом подання апеляції через Вишгородський районний суд.

Суддя