Справа №577/212/15-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/173/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 квітня 2016 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_3 ,

суддів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми матеріали кримінального провадження внесені до ЄРДР № 0001970 за апеляційними скаргами потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , заступника прокурора Сумської області ОСОБА_12 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27 листопада 2015 року, яким

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 119 ч. 1 КК України і призначено покарання 4 роки обмеження волі.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 200000 грн. моральної шкоди, та на користь держав в особі фінансового управління Конотопської міської ради 859,35 грн.

ВСТАНОВИЛА:
Як встановив суд, 08 листопада 2014 року близько 23 год. 50 хв., ОСОБА_8 , перебувачи поблизу кафе-бару ПП «Шевченко», який розташований в с. Грузьке, Конотопського району по вул Свердлова, 4, зустрів раніше знайомого ОСОБА_13 , мешканця с. Грузьке, Конотопського району, з яким вирішив з`ясувати відносини, з приводу конфлікту, виниклого напередодні між ОСОБА_14 та мешканцями с. Слобода, Буринського району ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . Під час розмови, яка згодом переросла у з`ясування раптово виниклих неприязних відносин, ОСОБА_8 внаслідок злочинної недбалості, не передбачаючи можливості настання смерті ОСОБА_13 , хоча повинен був й міг її передбачити, діючи з більшою обачністю, не маючи наміру заподіяти тяжкі тілесні ушкодження, умисно наніс правою рукою один удар в область лівої щелепи ОСОБА_13 . Від заподіяного удару ОСОБА_13 впав на узбіччя дороги з асфальтованим покриттям, та вдарився головою об асфальт, втративши свідомість. Цього ж дня ОСОБА_13 був госпіталізований до КЗ «Конотопська ЦРЛ ім. академіка Михайла Давидова», а 14 листопада 2015 року, перебуваючи у реанімаційному відділенні КЗ «Конотопська ЦРЛ ім. академіка Михайла Давидова» з діагнозом: закрита черепно-мозкова травма, лінійний перелом тім`яної кістки справа, забій головного мозку тяжкого ступеня зі здавленням головного мозку, внутрішньочерепною гематомою зліва, крововилив волосистої частини голови, набряк головного мозку, від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_13 помер.

Не погоджуючись з ухваленим вироком, потерпіла ОСОБА_11 подала апеляційну скаргу та просить вирок скасувати, призначити новий розгляд справи у суді першої інстанції через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки суд фактично змінив фактичні обставини справи, поклав в основу висновки комісійної судово-медичної експертизи, які не містять відповіді на поставлені запитання, залишивши поза увагою показання допитаного у судовому засіданні експерта ОСОБА_17 та висновок судово-медичної експертизи № 240. Формулюючи обвинувачення, суд припустився припущення, так як сам факт нанесення удару обвинуваченим правою рукою в область лівої щелепи потерпілому не підтверджується жодним висновком експерта та матеріалами справи, оскільки у лівій щелепній ділянці потерпілого відсутні будь-які видимі тілесні ушкодження такі ушкодження наявні в інших ділянках голови, про які не було зазначено. Також судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що обвинувачений тривалий час займався боксом, мав навички та вміння завдавати тілесні ушкодження, та навмисно прийшов з`ясувати стосунки.

Потерпілий ОСОБА_10 подану апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що поведінка обвинуваченого ОСОБА_8 вказувала на те, що метою його приїзду було заподіяння тілесних ушкоджень загиблому. Маючи натренований сильний удар боксера, умисно та зненацька вдарив потерпілого в життєво важливий орган голову, завдавши тяжких тілесних ушкоджень, які потягли смерть. Просить скасувати вирок суду та постановити новий вирок, а саме кваліфікувати дії обвинуваченого за ст. 121 ч. 2 КК України, призначивши покарання у виді позбавлення волі з урахуванням обставин та тяжких наслідків скоєння злочину.

Заступник прокурора Сумської області ОСОБА_12 , в зміненій та доповненій апеляційній скарзі посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування кримінального закону, необґрунтовану перекваліфікацію дій ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 121 на ч. 1 ст. 119 КК України та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину й особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просить скасувати судове рішення з призначенням нового розгляду.

Вислухавши доповідь судді, потерпілу ОСОБА_11 на підтримку поданих апеляційних скарг, потерпілого ОСОБА_10 , який частково змінив вимоги апеляційної скарги і прохає вирок суду скасувати з направленням кримінального провадження на новий судовий розгляд, прокурора про задоволення зміненої та доповненої апеляційної скарги, та часткове задоволення апеляційних скарг потерпілих, обвинуваченого ОСОБА_8 і його захисника, які заперечували проти задоволення поданих апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Згідно із п.3 ч.1 ст. 409 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, коли під час розгляду кримінального провадження було допущено такі істотні порушення кримінального процесуального закону, що виключали можливість постановлення судом законного та обґрунтованого рішення.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими та оціненими судом, як того вимагає ст. 94 КПК України.

Виходячи зі змісту вказаної норми закону, вирок є обґрунтованим, якщо він ухвалений на матеріалах, повністю зібраних, всебічно досліджених і правильно оцінених судом, а висновки суду про подію злочину та про винуватість обвинуваченого у його вчиненні з достовірністю випливають з матеріалів справи.

Для цього у вироку повинні бути проаналізовані і оцінені всі розглянуті в судовому засіданні докази, які як підтверджують висновок суду, так і спростовують його.

Проте, ці вимоги закону під час розгляду даного кримінального провадження судом не виконані.

Як убачається з оскаржуваного вироку, суд у його мотивувальній частині зазначив про те, що смерть потерпілого настала в наслідок отриманих тілесних ушкоджень: закритої черепно-мозкової травми, лінійного перелому тім`яної кістки справа, забою головного мозку тяжкого ступеня зі здавленням головного мозку, внутрішньочерепною гематомою зліва, крововиливу волосистої частини голови, набряку головного мозку. При цьому, суд зазначив, що ОСОБА_8 в даній ситуації наносячи удар потерпілому діяв з непрямим умислом на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень у формі злочинної недбалості, та позбавив життя потерпілого з необережності.

На обґрунтування такої кваліфікації суд послався на показання самого обвинуваченого, який під час судового розгляду пояснював, що образившись на ОСОБА_13 , наніс удар в область голови зліва, не бажав спричиняти потерпілому будь-яких тілесних ушкоджень, у тому числі тих, які відносяться до категорії тяжких, що ОСОБА_13 , від удару не втримався на ногах і впав, вдарившись головою об асфальт.

Такі показання ОСОБА_18 , суд розцінив як послідовні та узгоджені між собою, такими, що стверджуються показаннями свідків, ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , які підтвердили свої показання в ході проведення слідчих експериментів.

Даючи юридичну оцінку вчиненому, суд також на обґрунтування своїх висновків зазначив про те, що за відсутністю переконливих, належних та допустимих доказів вини ОСОБА_8 в умисному заподіянні потерпілому саме тяжких тілесних ушкоджень, що призвело до його смерті, а також неможливість встановити механізм спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, кількість травмуючи ударів, напрямок прикладання травмуючої сили, локалізацію, ні підтвердити ні спростувати перелом кісток черепу, силу нанесеного ОСОБА_8 удару, його поведінка після падіння та втрати потерпілим свідомості, свідчать про відсутність у обвинуваченого умислу на заподіяння потерпілому ОСОБА_13 тяжких тілесних ушкоджень.

За таких обставин,суд першої інстанції у діях ОСОБА_18 констатував необережність у формі злочинної недбалості і перекваліфікував його дії з ч.2 ст. 121 на ч.1 ст. 119 КК України.

Однак, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції не ґрунтується на законі, постановлений з порушенням кримінального та кримінального процесуального закону, не відповідає фактичним обставинам цієї справи та зібраним у справі доказам, виходячи з наступного.

Так, умисне тяжке тілесне ушкодження з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень і причинним зв`язком між зазначеним діянням та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжку шкоду здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК України).

Ухвалюючи вирок, судом першої інстанції не враховано докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу обвинуваченого, не з`ясовано кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, поведінку обвинуваченого, яка передувала події, що потягло за собою неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність.

Так, суд у формулюванні обвинувачення визнаного доведеним встановив, що ОСОБА_8 зустрів потерпілого, та з метою з`ясування стосунків щодо конфлікту між потерпілим та іншими особами, запропонував останньому відійти від приміщення бару, та в ході розмови, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, наніс удар потерпілому кулаком в голову.

При цьому, суд поклав в основу перекваліфікації дій обвинуваченого показання ОСОБА_8 щодо нанесення удару внаслідок неправомірної поведінки з боку ОСОБА_13 .

Крім того, суд поклав в основу вироку висновки комісійної судово-медичної експертизи від 28 серпня 2015 року, висновком якої не встановлено механізм спричинення ОСОБА_13 тілесних ушкоджень, кількість травмуючи ударів, напрямок і прикладення травмуючої сили, локалізацію тілесних ушкоджень, звідки утворився перелом кісток черепа.

В той же час, суд критично віднісся до висновків судово-медичної експертизи від 6 січня 2015 року, посилаючись на неповний збір інформації, висловлений в ході комісійного дослідження.

При цьому, судом першої інстанції не взято до уваги суперечностей, які виникли між висновками двох експертних досліджень, і ці суперечності не усунуті, не встановлено причину смерті потерпілого, що необхідно було зробити суду для встановлення конкретних обставин справи, та в свою чергу допомогло б правильному з`ясуванню всіх обставин події.

Поза увагою суду залишилися і показання свідка ОСОБА_21 , яка виявила у потерпілого тілесні ушкодження в області потилиці, які не досліджені, та оцінка механізму їх виникнення не надана.

Змінюючи правову кваліфікацію, суд не врахував положення п. 22 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя і здоров`я особи», відповідно до якої - суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Місцевий суд не звернув на це уваги, обмежившись лише констатацією того, що обвинувачений заявив про відсутність у нього умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, а висновок комісійної експертизи не дав відповіді на поставлені питання, що свідчить про допущену неповноту судового розгляду, яку необхідно було усунути.

Вищезазначені недоліки вироку свідчать про істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону та порушення права обвинуваченого на захист, тим більше, що він своєї винуватості у вчиненні вбивства з необережності фактично не визнавав, адже останній, в силу ст. 42 КПК України, має право знати у чому його обвинувачують.

Згідно із роз`ясненнями, даними у п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи, слід відрізняти кваліфікацію вбивства через необережність від умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, виходячи зі змісту суб`єктивної сторони злочину та вчинених винним дій, у тому числі, якщо смерть потерпілого настала від ушкодження, одержаного при падінні від удару, якщо винний не бажав або свідомо не припускав настання таких наслідків.

За таких обставин, висновок суду про перекваліфікацію дії обвинуваченого, є сумнівним, оскільки належним чином не вмотивований у вироку.

Оскільки суд допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону при винесенні вироку, навів у ньому невмотивовані, суперечливі та взаємовиключні висновки, в зв`язку з чим судове рішення не відповідає вимогам ст.ст. 370, 374 КПК України, і позбавляє можливості апеляційний суд перевірити його законність та усунути зазначені недоліки, а тому вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду у суді першої інстанції, а апеляційні скарги по справі в цій частині задоволенню.

Виходячи з вимог ст. 407, 409, 412 КПК України, при скасуванні судових рішень з направленням справи на новий розгляд у суд першої інстанції, суд апеляційної інстанції немає права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність чи недостовірність доказів, перевагу одних доказів над іншими, застосування того чи іншого закону, тому доводи прокурора і потерпілих з наведених питань, в тому числі і питань призначення покарання підлягають перевірці при новому розгляді.

Під час нового судового розгляду суду першої інстанції необхідно дослідити повно і всебічно в сукупності, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону та з урахуванням всіх обставини справи, проаналізувати наявні докази, дати їм належну юридичну оцінку з огляду на їх допустимість і достатність, після чого прийняти законне, обґрунтоване і мотивоване рішення.

За таких обставин, апеляційні вимоги прокурора, захисника, обвинуваченого підлягають частковому задоволенню.

Міру запобіжного заходу, обрану ОСОБА_8 , колегія суддів, враховуючи положення ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, вважає за необхідне залишити без змін, продовживши термін тримання його під вартою до 24 червня 2016 року, включно.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 409, 412, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , заступника прокурора Сумської області ОСОБА_12 задовольнити частково.

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 27 грудня 2015 року щодо ОСОБА_8 скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Запобіжний захід у відношенні ОСОБА_8 залишити без зміни - у виді тримання під вартою, продовживши строк тримання його під вартою до 24 червня 2016 року включно.

Ухвала касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5