Справа № 461/2432/15-к
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29.06.2016 р. м. Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі колегії:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі ОСОБА_4
з участю прокурора ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0003644 від 04.11.2014 р. про обвинувачення:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, громадянина України, українця, раніше не судимого, одруженого, має на утриманні двох малолітніх дітей, працює головою ОСББ «Тесленка-обслуговування і ремонт» та головою ОСББ «Чупринки», зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на обліку не перебуває,
у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.4 ст.190 КК України -
в с т а н о в и в:
Обвинувачений ОСОБА_6 , керуючись корисливим мотивом, маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, у червні 2008 року, у невстановлений досудовим розслідуванням день та час, перебуваючи в салоні автомобіля марки «Мазда», що був припаркований неподалік приміщення Шевченківського районного суду м. Львова, що по вул. Січових Стрільців, 11 у м. Львові, під приводом отримання позики та подальшого її повернення з відсотками, користуючись дружніми стосунками із потерпілим ОСОБА_8 та його довірою, вводячи ОСОБА_8 в оману щодо обставин здійснення ним підприємницької діяльності та власних доходів, отримав від нього грошові кошти в сумі 50 000 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на червень 2008 року становило близько 242 600 грн., з яких 25 000 доларів США належали ОСОБА_8 , а інших 25 000 доларів США належали його братові ОСОБА_9 , хоча насправді, ОСОБА_6 виконувати взяті на себе зобов`язання на меті не мав, та в подальшому розпорядився коштами ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на власний розсуд, чим заподіяв матеріальної шкоди кожному із них у розмірі 25 000 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на червень 2008 року становило близько 121 300 грн., а усього на суму близько 242 600 грн., що є особливо великим розміром.
Таким чином ОСОБА_6 вчинив заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою (шахрайство), вчинене в особливо великих розмірах, тобто злочин, передбачений ч.4 ст.190 КК України.

Відповідно ст.129 Конституції України, ст.7 КПК України, основними засадами судочинства в Україні - є верховенство права, законність, рівність усіх учасників судового розгляду перед законом і судом; повага до людської гідності.

Ухвалення судом вироку Іменем України є свідченням того, що саме держава Україна в особі суду надає правову оцінку особі та вчиненому нею діянню; вирок суду повинен бути ухвалений судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими та оціненими під час судового з точки зору їх належності , допустимості і достовірності; сукупність доказів повинна бути достатньою та взаємнозв`язаною для прийняття законного, обґрунтованого вмотивованого судового рішення.

Норма статті 370 КПК України визначає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.

З врахуванням норм ст. ст. 368, 370 КПК України, що регулюють застосування норм матеріального та процесуального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінальним процесуальним законом, колегія суддів, ухвалюючи вирок в даній справі, безпосередньо дослідивши під час судового розгляду та оцінивши з точки зору належності, допустимості і достовірності доказів, прийшла до висновку про винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення, з огляду на наступне.

При цьому, колегія суддів виходить із положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України, від 17 липня 1997 року, норм Конституції України, КПК України, які визначають права і свободи кожного, хто перебуває під юрисдикцією членів Ради Європи, які підписали означену конвенцію, держави, яка ратифікувала її у встановленому Законом порядку, та гарантують кожному права і свободи , визначені в розділі 1 Конвенції та розділу VIII Конституції України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення (злочину) не визнав повністю.
Цивільний позов потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачений не визнав повністю, просив залишити його без розгляду.
По суті вчинення кримінального правопорушення (злочину) обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що в 2008 році він позичив під 1,5 % річних у потерпілого ОСОБА_8 50000 доларів США для ведення підприємницької діяльності. Вказані кошти обіцяв віддати протягом року, однак його справи у зв`язку із фінансовою кризою пішли невдало, і він грошей не зміг повернути. Підтвердив, що на вимогу потерпілого ОСОБА_8 ним було написано та передано потерпілому ОСОБА_8 дві розписки у 2012 році та у 2013 році на підтвердження вказаного боргу. Стверджував, що намагався повернути потерпілому ОСОБА_8 гроші однак той не хотів їх отримувати частинами, а вимагав повернення всієї суми заборгованості. Пояснив, що свою підприємницьку діяльність він розпочав ще у 2000 році та вона полягала у купівлі квартир та нежитлових приміщень у новобудовах, проведення там ремонтних робіт та перепродаж вказаних приміщень. В ПП ДК «Плюс» він офіційно не працював, а тільки допомагав батькові. Пояснив, що пропонував потерпілому ОСОБА_8 віддати суму боргу шляхом продажу своєї квартири на АДРЕСА_3 , однак не зміг найти покупця на неї і тому борг не віддав. Продав за цей час свій автомобіль «Мазда», однак кошти від його продажу пішли на погашення заборгованості за батьківським банківським кредитом, а на погашення ОСОБА_8 грошей не було. Повідомив, що жодної суми з суми боргу ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за весь цей період ним не було повернуто. Поясннив, що просив у потерпілого ОСОБА_8 розтермінувати суму боргу, однак той не погодився. Також пояснив, що прямого відношення до будівництва будинків на Могильницького та Тесленка у м. Львові він не мав, займався там неофіційно будівництвом. В 2006 році заключив договір про купівлю підвальних приміщень в ПП "ДК Плюс» в будинку на АДРЕСА_4 , мав там зробити ремонт та продати дорожче. В 2011 році він здійснив переуступку вказаних приміщень, однак кошти ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не повернув, оскільки сума була менша ніж ту, яку він взяв у потерпілих. Стверджував, що пропонував ОСОБА_8 повернути потерпілому 10 000 доларів США, однак той відмовився, та вимагав всю суму. Підтвердив, що у 2009 та 2012 роках уникав зустрічі з ОСОБА_8 , оскільки у нього була депресія, так він втратив високоплачувану роботу. Пояснив, що він відмовився від пропозиції потерпілого ОСОБА_8 розділити свою квартиру шестикімнатну на АДРЕСА_4 на дві різні квартири та продати частину квартири з метою погашення суми боргу, так як розділити цю квартиру дуже складно технічно. Однак стверджував, що як тільки продасть вказану квартиру, яку продає з минулого року, то зразу ж розрахується з потерпілими та віддасть їм кошти, а зараз віддати не може бо знаходиться в скрутному фінансовому становищі.
Суд вважає, що факт скоєння кримінального правопорушення та винність обвинуваченого у вчиненні злочинних дій, передбачених ч.4 ст.190 КК України, не зважаючи на заперечення своєї винуватості обвинуваченим, його вина також повністю доводиться наступними зібраними та дослідженими у кримінальному проваджені наступними доказами.
- показами даними у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_8 , який пояснив, що в грудні 2006 року у зв`язку з виділенням Територіальним управлінням Державної судової адміністрації грошових коштів на придбання житла, він познайомився з ОСОБА_6 , який, як він вважав був, представником приватного підприємства, що займалося організацією будівництва житлового будинку по АДРЕСА_4 . Вказане підприємство має назву ПП «ДК-Плюс». На якій посаді працював обвинувачений ОСОБА_6 у вказаному підприємстві йому не було відомо, так само не відомий і той факт чи перебував ОСОБА_6 із ним у трудових відносинах. З часом, ОСОБА_8 отримав квартиру у будинку по АДРЕСА_4 , з договором пайової участі, який був в грудні 2006 року укладений між ТУ ДСА у Львівській області та ПП «ДК-Плюс». Під час будівництва вказаного будинку, яке фактично тривало понад 4 роки він постійно спілкувався із ОСОБА_6 з питань будівництва. У нього та ОСОБА_6 склались довірливі відносини, окрім цього у них виявилося спільне коло знайомих. В червні 2008 року ОСОБА_6 звернувся до нього з проханням позичити для свого бізнесу грошові кошти, обіцяючи їх в майбутньому повернути з відсотками, що мали становити 1,5 % у місяць. Вважаючи, що ОСОБА_6 є порядною і чесною людиною, приймаючи до уваги те, що він займається будівельним бізнесом і є, як він стверджував, заможньою людиною, він порадився зі своїм двоюрідним братом ОСОБА_9 та вони разом з ним погодились позичити ОСОБА_6 грошові кошти, які заощаджували декілька років. Сума позики була обумовлена у розмірі 50 000 доларів США, з яких 25 000 доларів США були його власними заощадженнями, а 25 000 доларів США передав йому безпосередньо його брат ОСОБА_9 . Про час передачі коштів він із ОСОБА_6 домовився на червень 2008 року. В обідній час до нього зателефонував ОСОБА_6 та повідомив що бажає заїхати та отримати позичені гроші. Він в цей час перебував за місцем своєї роботи, у Шевченківському районному судді м. Львові, що у м. Львові по вул. Січових стрільців, 12. Взявши необхідну суму він зустрівся із ОСОБА_6 у салоні його автомобіля марки «Мазда», який був припаркований на вул. Січових стрільців непадалік суду. При передачі коштів були присутніми лише вони двоє. При розмові ОСОБА_6 повідомив, що гроші поверне через півроку. Після позики він регулярно зустрічався із ОСОБА_6 , на той час сумнівів у нього у його порядності не виникало. Після закінчення строку позики, ОСОБА_6 попросив його відтермінувати час повернення, на що вони з братом погодилися, з умовою того, що на першу вимогу гроші та відсотки будуть їм повернуті. На початку 2010 року, він попередив ОСОБА_6 , що гроші необхідно звернути восени того ж року. Однак, в подальшому під різними приводами кошти не поверталися. Весною 2012 року він втратив зв`язок із Дзюбановським, на його намагання зателефонувати, ОСОБА_6 або не піднімав слухавку або збивав. Після цього, він бачив ОСОБА_6 декілька разів випадково в місті, зокрема влітку 2012 року на майданчику кафе «Віденська кава». При зустрічі ОСОБА_6 поводив себе схвильовано, і намагався покинути майданчик непомітно для нього. Після вказаного випадку він неодноразово спілкувався із ОСОБА_6 , однак той вигадував різні причини, постійно переносив дату повернення позичених коштів і продовжує це робити по даний час. В один час ОСОБА_6 обіцяв йому та брату кошти з грошей виручених, за продаж належної йому будівельної техніки, в подальшому кошти мав дати його дядько, який проживає в м. Москві. Потім Дзюбановському мав надати кредитні кошти банк. Під час передачі коштів жодних документів ОСОБА_6 не складав, однак у подальшому ОСОБА_6 кілька разів надавав йому письмові розписки у яких зобов`язувався повернути кошти до визначеної дати. Поспілкувавшись з іншими людьми, які знають ОСОБА_6 багато років, він зрозумів, що останній є шахраєм, який зловживаючи довірою, обманним шляхом заволодів його та його брата грошовими заощадженнями. До останнього часу вони з братом не зверталися в правоохоронні органи, оскільки знали, що в ОСОБА_6 є малолітні діти та сподівались, що він поверне позичені гроші. Також категорично заперечив твердження ОСОБА_6 про те, що той пропонував йому повернути кошти в розмірі 10 000 доларів США, однак він відмовився, та вимагав всю суму. Пояснив, що обвинувачений з такими пропозиціями ніколи до нього не звертався, та таких грошей не пропонував. Просив задоволити поданий ним цивільний позов та стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 на його користь майнову шкоду в розмірі 25000 доларів США, 10000 доларів США упущеної вигоди, а також стягнути компенсацію за моральну шкоду заподіяну злочином, в розмірі 5 000 доларів США;
- показами даними у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_9 , який пояснив, що в влітку 2008 року його двоюрідний брат ОСОБА_8 , повідомив його, що він познайомився з ОСОБА_10 , який був бізнесменом, який займався на той час будівельним бізнесом та допоміг його братові ОСОБА_8 провести будівельні роботи в отриманій братом новій квартирі. ОСОБА_6 попросив у ОСОБА_8 позичити йому кошти в сумі 50 000 доларів США для розвитку будівельного бізнесу, яким точно будівельним бізнесом даний чоловік займався він у брата не запитував, оскільки повністю йому довіряв так як ми є дуже близькими родичами, і перебуваємо у дружніх відносинах. Зі слів брата він зрозумів, що чоловік є заможною та порядною людиною, і він обов`язково поверне їм гроші якщо вони їх позичать йому ще й з відсотками. Тому подумавши над пропозицією вони обоє вирішили позичити ОСОБА_11 вище вказану суму коштів. Він мав з власних збережнь кошти в сумі 25 000 доларів США, і також суму коштів мав брат. Він надав свої кошти братові ОСОБА_8 , а той у свою чергу передав загальну суму коштів 50 000 доларів США ОСОБА_12 , і останній мав повернути їх кошти разом із відсотками на їх вимогу при необхідності. З плином часу, приблизно у 2012 році він почав просити у брата, щоб він забрав у ОСОБА_6 позичені ним кошти, оскільки у нього виникла необхідність у грошах. На його прохання брат повідомив його, що ОСОБА_13 кошти на його неодноразові вимоги не повертає, та уникає з братом зустрічей, а також уникає телефонних розмов. Також брат сказав йому, що випадково зустрівся з ОСОБА_10 у місті при випадковій зустрічі, і останній написав братові на його вимогу розписки про позичені ним у брата кошти, які обіцяв повернути у вказаний у розписках термін. У вказаних розписках була вказана ОСОБА_10 сума коштів в 100 000 доларів США, які були вказані з врахуванням відсотків, які набігли за вказаний термін позики коштів та становили 1.5% від суми кожного місяця з дня позики. Пояснив, що жодних коштів ОСОБА_13 йому та братові по теперішній час не повернув. Він з ним не зустрічався, всі розмови з ОСОБА_10 вів його брат ОСОБА_8 , а він мав з ОСОБА_10 лише одну телефонну розмову у жовтні 2014 року, коли запитав у нього, коли він поверне йому та братові кошти, на що останній відповів, що поверне, але не вказав точної дати повернення коштів. Пояснив, що ОСОБА_13 обманув його та брата, і шляхом входження в довіру отримав від них обох кошти у загальній сумі 50 000 доларів США, які їм так і не повернув та умислу на повернення коштів не має. Стверджує, що ОСОБА_13 заподіяв йому матеріальну шкоду на суму в 25 000 доларів США, та заподіяв матеріальну шкоду братові ОСОБА_8 . Просив задоволити поданий ним цивільний позов та стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 на його користь майнову шкоду в розмірі 25000 доларів США, 10000 доларів США упущеної вигоди, а також стягнути компенсацію за моральну шкоду заподіяну злочином, в розмірі 5 000 доларів США;
- показами даними у судовому засіданні свідком ОСОБА_14 , який працює головою правління ПАТ «Прикарпатбуд» який пояснив, що в січні 2005 року приватною фірмою «ДК Плюс», директором якої на той час був ОСОБА_15 було укладено угоди про співпрацю з ПАТ Прикарпатбуд» та іншими будівельними фірмами по будівництву двох об`єктів житлових будинків по АДРЕСА_3 та по вул. Могильницького, 28 у Львові. Тобто замовниками будівництва вказаних будинків була ПП «ДК-Плюс». Кожна з будівельних фірм, з якими була підписана угода по виконанню будівельних робіт, під час будівництва вказаних об`єктів виконувала різні будівельні роботи. ПАТ «Прикарпатбуд» проводило загальні будівельні роботи, а саме: заливала фундамент будинків, будувала коробку та стіни, ставила дах будинків, та ставила вікна та вхідні двері квартир. Після закінчення будівництва даних будинків, об`єкти в експлуатацію здавала у 2011 році компанія «Прикарпатбуд». Всі питання щодо будівництва об`єктів та здачу їх в експлуатацію мешканці будинків мали з фірмою ПП «ДК Плюс». Під час ведення будівництва даних об`єктів по вул. Тесленка та Могильницького, яке тривало до 2011 року, він їздив постійно контролювати ведення робіт та постійно був на об`єктах. Під час виконання будівельних робіт він на будівництві двох вказаних об`єктів познайомився з ОСОБА_6 . Останній зі сторони замовників ПП «ДК Плюс» здійснював нагляд при проведенні будівельних робіт по вказаних будинках. Однак, чи був він офіційно працевлаштований на фірмі ПП «ДК Плюс», чи був співзасновником даної фірми він цього не знає, оскільки статуту даного підприємства він не бачив. Він з ОСОБА_6 безпосередньо спілкувався на будові однак питання щодо його відношення до фірми «ДК Плюс» він з ним не з`ясовував оскільки думав, що він працює на даній фірмі як інженер, бо він був обізнаний у веденні будівництва. Після того, як був зданий будинок - об`єкт по вул. Могильницького, 28 у Львові в 2011 році замовник «ДК Плюс» повинен був передати об`єкти на баланс ОССБ «А.Могильницького, 28». У подальшому ПАТ «Прикарпатбуд» здав в експлуатацію вказаний будинок замовнику ПП «ДК Плюс», і дана фірма в свою чергу передала об`єкт актом передачі та поставила його на баланс при здачі ОСББ «А. Могильницького, 28». Пояснив, що всі угоди від ПП «ДК-Плюс укладав директор ОСОБА_15 , а ОСОБА_6 нічого не підписував.
- показами даними у судовому засіданні свідком ОСОБА_16 , який пояснив, що приблизно в 1997 році він познайомився з ОСОБА_6 у той час як той був студентом та навчався в комерційні академії, де свідок з 1996 року працював викладачем. З часу їх знайомства він з ним відносин не підтримував, однак вони інколи випадково зустрічалися у Львові. Пояснив, що він працював директором ПП «ДК-Плюс» до березня 2006 року, в подальшому на даному підприємстві він не працював взагалі, однак залишався та залишився його засновником до теперішнього часу. Саме підприємство ПП «ДК Плюс» фактично працювало до 2012 року. Однак в подальшому господарської діяльності своєї не проводило, але і є не ліквідованим. За час його роботи на посаді директора, де він перебував на вказаній посаді до 2006 року, був збудований та зданий в експлуатацію лише об`єкт нерухомості - житловий будинок по вул. Антоновича у Львові. Після нього директором даного підприємства став ОСОБА_15 . З 2005 року підприємством був підготовлений пакет документів по співпраці з будівельної компанією ВАТ «Прикарпатбуд» та розпочато будівництво будинків про АДРЕСА_3 та вул. Могильницького у Львові. Зі слів директора підприємства ОСОБА_15 він знав, що будівництво будинку по АДРЕСА_3 та будинку по АДРЕСА_5 у Львові закінчено, і дані будинки здані в експлуатацію. Кошти на будівництво даних будинків вносили майбутні мешканці будинків згідно договорів пайової участі. Заплатити повну вартість за квартиру можна було лише після здачі будинку в експлуатацію. Інші інвестори кошти в будівництво будинків не залучались. ОСОБА_6 не працював ніколи на вказаному підприємстві. По трудовій угоді на вказаному підприємстві працював приблизно з 2005 року лише його батько ОСОБА_17 , який здійснював технічний нагляд за будівництвом будинку по АДРЕСА_3 , а саме був прорабом на будівництві. Однак, знає що в подальшому після здачі даного будинку в експлуатацію його син ОСОБА_6 придбав собі квартиру у даному будинку. Перед початком будівництва вказаного будинку, АДРЕСА_3 ОСОБА_6 та його батько коштів пайової участі на будівництво вказаного об`єкту не вносили. За час його діяльності ОСОБА_6 та його батько пайового внеску у будівництво будинку по АДРЕСА_3 чи Могильницького у Львові не вносив. Також пояснив, що йому відомий потерпілий ОСОБА_8 , від якого йому стало відомо про те, що ОСОБА_6 не повернув йому позичені грошові кошти врозмірі 50000 доларів США.
- показами даними у судовому засіданні свідком ОСОБА_18 , яка пояснила, що є дружиною обвинуваченого ОСОБА_6 , та те, що її чоловік у 2008 році взяв позику у ОСОБА_8 в розмірі 50 000 доларів США. Пояснила, що стосунки у чоловіка та потерпілого ОСОБА_8 були хороші, однак чолові борг не повернув йому. Вказану суму коштів чоловік хотів вкласти у бізнес. В 2008 році чоловік був головою ОСББ, в який бізнес чоловік вклав кошти позичені у ОСОБА_8 вона не знає. Чоловік займався неофіційно купівлею-продажем землі. Вселилися вони в квартиру на АДРЕСА_6 Повідомила, що чоловік написав ОСОБА_8 розписки про те, що позичав у нього гроші, від самого ОСОБА_6 Повідомила що у чоловіка був екскаватор, був джип «Мазда», який він продав у 2009 році. Пояснила, що її чоловік допомагав батькові на будівництві будинків на АДРЕСА_3 , та АДРЕСА_4 . Повідомила, що чоловік виставив квартиру на продаж, однак ніхто її не купив.
- показами даними у судовому засіданні свідком ОСОБА_19 , який пояснив, що приблизно вісім років знайомий з обвинуваченим ОСОБА_6 познайомився з ним під час будівництва будинку на АДРЕСА_4 , де він купив квартиру. При цьому ОСОБА_6 під час будівництва позицінував себе як виконроба від підрядника будівництва із ним вирішували та обговорювалися усі господарські та організаційні питання. Знаючи що його знайомий ОСОБА_8 підшукує для купівлі квартиру він порадив йому вказаний будинок. В процесі підшуковування квартири у вказаному будинку ОСОБА_8 познайомився із ОСОБА_6 . Приблизно влітку 2012 року йому стало відомо, що ОСОБА_8 та його брат ОСОБА_9 позичили ОСОБА_6 грошові кошти на загальну суму 50 000 доларів США, і вказану суму ОСОБА_6 не повернув і зустрічей із ними уникав. Пояснив, що ОСОБА_6 позиціонував себе як достатньо заможну людину, добре забезпечену в матеріальному плані. Крім того, пояснив, що під час будівництва будинку до нього звернувся ОСОБА_6 з повідомленям, що в кожній квартирі буде встановлюватися індивідуальне опалення та котел, а за це треба сплатити 2500 Євро, на що він погодився, та передав казані кошти ОСОБА_6 . Однак, в подальшому ні котла ні елементів опалення в його квартиру не поставлено, гроші ОСОБА_6 йому не повернуто. З 2012 року ОСОБА_6 з ним та з ОСОБА_8 уникав зустрічей. Пояснив, що знає достеменно, що грошей ОСОБА_8 . ОСОБА_6 не повернув.
- показами даними у судовому засіданні свідком ОСОБА_17 , який пояснив, що під час досудового слідства йому стало відомо, що його син ОСОБА_6 позичив у ОСОБА_8 50000 доларів США для ведення бізнесу, а саме для купівлі квартир та їх перепродажу після проведення ремонту. Він працював на ПП «ДК-Плюс» коли будували будинки на вул. Антоновича та Могильницького у м. Львові. Він вів технічний нагляд за вказаним будівництвом а його син ОСОБА_6 неофіційно йому допомагав це робити. Про це було проінформовано керівництво фірми та ніхто не заперечував. Чи отримував син зарплату за свою допомогу він не знає. Син житла у власність не отримав на АДРЕСА_4 син ОСОБА_6 купив квартиру в кредит, а оплачував за неї кредит він ОСОБА_17 . Син не був офіційно працевлаштований на ПП «ДК-Плюс», а займався власною підприємницькою діяльністю. Пояснив, що йому відомо, що грошові кошти син ОСОБА_8 не повернув.
- даними заяви ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про вчинення злочину та розписки ОСОБА_6 про горошове зобов`язання (а.с.4-7);
- даними протоколу огляду документів від 27.01.2015 року (т.1 а.с. 69), яким було оглянуто розписки ОСОБА_6 щодо позичання ним грошових коштів в ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , та зобов`язання щодо їх повернення;
- даними розписок ОСОБА_6 від 03.10.2013 р. (т.1 а.с. 70) щодо підтвердження позичання ним у ОСОБА_8 і ОСОБА_9 100000 доларів США, та зобов`язання повернути вказані грошові кошти до 18.10.2013 р., та від 15.09.2012 р. (т. 1 а.с. 71) щодо позичання ОСОБА_6 в період з 2008 по 2010 р. в ОСОБА_8 та його брата коштів на загальну суму 100000 доларів США, та зобов`язання повернути вказані грошові кошти до 15.10.2012 року;
- даними постанови про визнання документів речовими доказами і приєднанням їх до матеріалів досудового розслідування від 27.01.2015 р., яким оглянуті 27.01.2015 р. документи, а саме дві розписки визнано речовими доказами і приєднано до матеріалів кримінального провадження (т.1 а.с. 72);
- даними інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого вбачається, що ОСОБА_6 є власником квартири АДРЕСА_7 (т.1, а.с. 76-77);
- даними ДПІ у Галицькому районі м. Львова щодо отриманих доходів ОСОБА_6 (т.1 а.с. 79-81);
- даними ГУ Пенсійного Фонду України у Львіській області щодо працевлаштування ОСОБА_6 (т.1 а.с. 82-83);
- даними обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» щодо права власності на об`єкти нерухомості ОСОБА_6 (т.1 а.с. 88-89);
- даними - даними ГУ Пенсійного Фонду України у Львіській області щодо працевлаштування ОСОБА_6 (т.1 а.с. 90-91);
- даними листа Управління Національного банку України у Львівській області від 26.01.2015 р. за № 13-019, згідно якої встановлено офіційний курс гривні до долара США станом з 01.06.2008 р. по 27.06.2008 р. у розмірі 100 доларів США від 485,20 грн. (01.06.2008 р.) до 484,89 грн. (27.06.2008 р.);
- даними листа в.о. начальника ДПІ у Франківському районі м. Львова ГУ ДФС у Львівській області від 06.02.2015 р. щодо декларування ОСОБА_6 доходів як фізичною особою підприємцем за період з 01.01.208 р. по 01.11.2014 р. (т.1. а.с. 96).
Оцінюючи показання потерпілих та свідків, суд надає їм віри, оскільки вони знаходяться у об`єктивному взаємозв`язку з іншими матеріалами справи, нічим не спростовані, доповнюються іншими доказами.
Заперечення своєї вини обвинуваченим суд відхиляє, оскільки вони спростовуються об`єктивними доказами у справі, є способом захисту обвинуваченого. Зокрема, судом встановлено, що обвинувачений, з моменту отримання грошових коштів від потерпілих, не вчинив жодних активних дій спрямованих на повернення вказаних грошових коштів, не повідомляв потерпілих про дійсні обставини, а вводив в оману щодо строків повернення коштів, відтягував час повернення коштів для надання собі можливості тривалий час користуватися коштами потерпілих на власний розсуд, незважаючи на претензії потерпілих, що загалом, свідчить про стійкі наміри обвинуваченого незаконно заволодіти коштами потерпілих. Також суд приходить до висновку, що обвинувачений не мав на меті віддавати вказані кошти потерпілим, оскільки механізму віддачі вказаних грошових коштів не передбачав. Покликання обвинуваченого на його наміри по ніби то поверненню коштів, якими він заволодів, потерпілим, суд до уваги не приймає, так як жодних коштів обвинувачений потерпілим так і не повернув, а його твердження про те що потерпілий ОСОБА_8 сам відмовлявся від їх отримання нічим не підтверджені та спростовуються показами самого потерпілого. Не приймає до уваги суд також твердження обвинуваченого про те, що в його діях не було та немає умислу на заволодіння чужим майном (грошовими коштами потерпілих) і він має намір повернути таке майно (кошти) у майбутньому, оскільки тривалість неповернення цих коштів з 2008 року, уникнення зустрічей обвинуваченого з потерпілим ОСОБА_8 , відчуження особистого майна обвинуваченого, зокрема автомобіля «Мазда» та інших нежитлових приміщень, належних обвинуваченому, кошти з продажу яких не були використані ОСОБА_6 на повернення грошових коштів потерпілим особам, свідчить про зворотнє, а саме про стійкі наміри обвинуваченого незаконно заволодіти коштами потерпілих. Так само не приймає до уваги суд покликання обвинуваченого на те, що він має намір повернути грошові кошти шляхом продажу належної йому на праві приватної власності квартири у АДРЕСА_3 , оскільки відсутні докази реальних намірів обвинуваченого продати вказану квартиру. Покази свідків ОСОБА_18 , яка є дружиною обвинуваченого, та ОСОБА_17 , який є рідним батьком обвинуваченого, в частині наміру обвинуваченого продати вказану квартиру та повністю розрахуватися з потерпілими, суд до уваги не приймає, оскільки вказані особи є близькими родичами обвинуваченого та прямо зацікавлені у вирішенні вказаної справи на його користь. Також суд критично оцінює покази обвинуваченого та вказаних свідків про те, що кошти отримані від потерпілих, обвинувачений ОСОБА_6 використав для проведення підприємницької діяльності, оскільки це не підтверджується жодними доказами, а згідно даних ДПІ та Пенсійного фонду України вказані кошти офіційно ОСОБА_6 ніде не проведені, а тому немає підстав вважати що саме ці грошові кошти були використані обвинуваченим для проведення ним підприємницької діяльності. Крім того, суд приходить до переконання, що наявність двох розписок від ОСОБА_6 , виданих потерпілому ОСОБА_8 лише 15.09.2012 року та 03.10.2013 р. на вимогу самого потерпілого ОСОБА_8 підтверджує лише факт отримання грошей обвинуваченим, однак зовсім не свідчить про намір обвинуваченого вказані кошти повернути, оскільки всі його подальші дії були спрямовані саме на ухилення від повернення вказаних коштів, що свідчить про наявність у нього умислу на заволодіння чужим майном та про відсутність наміру повернути таке майно у майбутньому. Також суд приходить до переконання, що здійснення ОСОБА_6 під час заволодіння грошовими коштами потерпілих, підприємницької діяльності жодним чином не спростовує наявність обману та зловживання довірою з боку обвинуваченого по відношенню до потерпілих.
Оцінюючи докази у їх сукупності, суд вважає, що факт скоєння кримінального правопорушення та винність обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочинних дій, передбачених ч.4 ст.190 КК України, доведені повністю.
Оцінюючи докази в їх сукупності суд визнає їх допустимими, належними, достатніми та достовірними і такими, які об`єктивно і повно доводять вину обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.4 ст.190 КК України.
Дії обвинуваченого ОСОБА_6 слід кваліфікувати за ч.4 ст.190 КК України, так як він вчинив заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою (шахрайство), вчинене в особливо великих розмірах.

Суд, призначаючи покарання обвинуваченому, відповідно до ст. 65 КК України, враховує його особу, наявність на утриманні двох малолітніх дітей, відсутність судимостей, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та обставини, при яких таке вчинено.
Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, передбачені ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває, має постійне місце праці та проживання, та приходить до висновку що обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті, за якою кваліфіковано його дії.

Однак, враховуючи особу обвинуваченого, та обставини справи, суд приходить до висновку, що виправлення та перевиховання засудженого можливе без відбування покарання, відповідно до ст.75 КК України, та ОСОБА_6 слід звільнити від відбування покарання з випробуванням, з покладанням на нього обов`язків передбачених ст.76 КК України.

Згідно ст. 77 КК України передбачено види додаткових покарань у разі звільненя від відбування основного покарання з випробуванням, серед яких не передбачено конфіскації майна, яка в всою чергу передбачена як додаткове покарння у санкції ч. 4 ст. 190 КК України. Тому, враховуючи вказану норму КК України суд прийшов до переконання про неможливість призначення обвинуваченому додаткового покарання за ч. 4 ст. 190 КК України у виді конфіскації майна.

Запобіжний захід ОСОБА_6 особисте зобов`язання, слід залишити до вступу вироку в законну силу.

Цивільний позов потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 щодо стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь кожного з потерпілих майнової шкоди в розмірі 25000 доларів США підлягає задоволенню в повному обсязі, а в частині стягнення з обвинуваченого на користь кожного з потерпілих упущеної вигоди в розмірі 10000 доларів США, та компенсації за моральну шкоду заподіяну злочином, в розмірі 5000 доларів США, підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Згідно ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування збитків. Збитками, зокрема, є: втрати, яких особа зазначала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Частиною 1 ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з положеннями ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За приписами ч.1 ст. 1167 цього ж Кодексу моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала. Згідно з ч.1 ст. 1192 ЦК України суд, з урахуванням обставин справи, за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» зазначається, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд враховує тяжкість і суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, характер та обсяг страждань (душевних, психічних), яких зазнали потерпілі, зокрема, їх психологічний стрес, хвилювання та переживання.

Частиною 1 статті 67 КПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному розгляді обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Суд у процесі розгляду справи та дослідження наявних доказів, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з врахуванням доводів, якими потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обґрунтовують позовні вимоги із встановленим грошовим еквівалентом, дійшов висновку про часткове задоволення вимог потерпілих щодо моральних збитків, та вважає що достатньою, справедливою та співмірною для відшкодування моральних збитків потерпілому ОСОБА_8 буде сума в розмірі 20000 грн., та потерпілому ОСОБА_9 сума в розмірі 20000 грн.
Також суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у стягненні з обвинуваченого доходів, які б вони реально могли одержати за звичайних обставин, якби їх право не було порушено (упущена вигода), в розмірі 10000 доларів США кожному потерпілому, оскільки останні у судовому засіданні не довели розмір такої упущеної вигоди та не навели її розрахунок.
Речові докази по справі розписки ОСОБА_6 від 03.10.2013 р. (т.1 а.с. 70), та від 15.09.2012 р. (т.1 а.с. 71), слід залишити в матеріалах кримінального провадження.
Керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд,-
у х в а л и в :
ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні злочину передбаченого ч.4 ст.190 КК України та призначити йому покарання у виді 5 (п`ять) років позбавлення волі.
Відповідно до ст.75 КК України, ОСОБА_6 , звільнити від відбуття призначеного покарання 5 років позбавлення волі із визначенням 1 (одного) року іспитового строку.
Згідно ст.76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_6 обов`язок періодично реєструватись в органах кримінально-виконавчої системи та повідомляти їх про зміну місця роботи та проживання.
Речові докази по справі розписки ОСОБА_6 від 03.10.2013 р. (т.1 а.с. 70), та від 15.09.2012 р. (т.1 а.с. 71), залишити в матеріалах кримінального провадження.
Запобіжний захід засудженому ОСОБА_6 особисте зобов`язання, залишити до вступу вироку в законну силу.
Цивільний позов потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про стягнення майнової та моральної шкоди, упущеної вигоди, задовільнити частково.
Стягнути з ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь потерпілого ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_8 , проживає за адресою: АДРЕСА_9 , ІПН - невідомий) 25000 (двадцять п`ять тисяч) доларів США, що станом на час подання цивільного позову становить 578746,83 (п`ятсот сімдесят вісім тисяч сімсот сорок шість гривень 83 коп.) грн. матеріальної шкоди, та 20000 (двадцять тисяч гривень) грн. моральної шкоди, завданої злочином.
Стягнути з ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь потерпілого ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 проживає та зареєстрований за адресою АДРЕСА_10 , ІПН - невідомий) 25000 (двадцять п`ять тисяч) доларів США, що станом на час подання цивільного позову становить 578746,83 (п`ятсот сімдесят вісім тисяч сімсот сорок шість гривень 83 коп.) грн. матеріальної шкоди, та 20000 (двадцять тисяч гривень) грн. моральної шкоди, завданої злочином.
В решті позовних вимог ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - відмовити.
Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Галицький районний суд м. Львова з підстав, передбачених ст.394 КПК України, а засудженим - з моменту вручення копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_1
Судді ОСОБА_2
ОСОБА_3