Справа № 372/573/16-к
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2016 року Обухівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

потерпілого ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001504 від 14.12.2015 року, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Дзигівка Ямпільського району Вінницької області, українця, громадянина України, освіта середня, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця села Малі Копані Голопристанського району Херсонської області, українця, громадянина України, освіта середня, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.185, ч.3 ст.15, ч.2 ст.289 Кримінального кодексу України,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за попередньою змовою групою осіб вчинили крадіжку за таких обставин.

14 грудня 2015 року близько 02 години 00 хвилин ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , проходячи поряд з будинком АДРЕСА_4 , побачили автомобіль марки «ЗАЗ» модель «TF69YO» номер шасі НОМЕР_1 , білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_2 , 2011 року випуску, який на праві власності належить ОСОБА_5 . Діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, переслідуючи мету особистого збагачення, усвідомлюючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, переконавшись, що їх ніхто не бачить, ОСОБА_7 підійшов до водійської двері, ліктем правої руки розбив скло та лівою рукою відкрив двері. Після цього, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 проникли до салону вказаного автомобіля, де ОСОБА_7 відкрив бардачок, з якого викрав GPS навігатор торгової марки «Prestigio» модель «Geo Vision 5050» вартістю 1882 гривень 89 копійок, та передав його ОСОБА_6 . Після цього, останні зникли з місця події, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим заподіяли потерпілому ОСОБА_5 матеріальної шкоди на вказану суму.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 винуватим себе у вчиненні крадіжки визнав повністю, при цьому заперечив вину відносно замаху на заволодіння автомобілем, показав, що 14.12.2015 року приблизно о 2 год. ночі вони із ОСОБА_7 повертались пішки додому після спільного вживання алкогольних напоїв, він випив 2-3 бокали пива, в стані агресії через проблеми у особистому житті він вдарив ногою по бамперу автомобіля «Ланос» білого кольору, повз який вони проходили, після цього ОСОБА_7 ліктем розбив вікно водія та відкрив машину, вони сіли у салон, звідки ОСОБА_7 взяв навігатор, а він ліхтарик, вийшовши із автомобіля ОСОБА_7 передав навігатор йому, але вранці він не зміг знайти викрадені речі, також у стані агресії вони пошкодили кермо автомобіля, однак замок запалення вони не чіпали, автомобіль заводити не намагались, наміру поїхати на автомобілі не мали, після цього залишили автомобіль відкритим і пішли до нього додому, до автомобіля вони не повертались, ніж не брали і не застосовували. Цивільний позов визнав в частині відшкодування вартості пошкодженого керма та скла автомобіля, навігатора і ліхтарика. У вчиненому кається, запевняв у відсутності намірів у подальшому вчиняти злочини.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 винуватим себе у вчиненні крадіжки визнав повністю, при цьому заперечив вину відносно замаху на заволодіння автомобілем, показав, що 14.12.2015 року приблизно о 2 год. ночі вони із ОСОБА_6 повертались пішки додому після спільного вживання алкогольних напоїв, він випив 2-3 бокали пива, ОСОБА_6 вдарив ногою по бамперу автомобіля «Ланос» білого кольору, повз який вони проходили, після цього він ліктем розбив вікно з боку місця водія та відкрив машину, вони сіли у салон, з бардачка він взяв навігатор, а ОСОБА_6 ліхтарик, вийшовши із автомобіля він передав навігатор ОСОБА_6 , але вранці вони не змогли знайти викрадені речі, також вони крутили кермо автомобіля, при цьому могли його пошкодити, однак замок запалення вони не чіпали, автомобіль заводити не намагались, наміру поїхати на автомобілі не мали, після цього залишили автомобіль відкритим і пішли далі, до автомобіля вони не повертались, ніж не брали і не застосовували. Цивільний позов визнав частково, конкретизувати суму не зміг. У вчиненому кається, запевняв у відсутності намірів у подальшому вчиняти злочини.

Винуватість обвинувачених у вчиненні вказаного злочину повністю доведена показами потерпілого, свідків, письмовими та речовими доказами.

Так, будучи допитаним в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_5 показав, що приблизно о 6-30 год 14.12.2016 року він виявив пошкодження на власному автомобілі, який стояв біля будинку, у автомобілі було розбито водійське бокове скло, пошкоджено бардачок, кермо, замок запалення, викрадено навігатор, ліхтар та два брелка від воріт. Підтримав свій цивільний позов в повному обсязі, посилаючись на заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди.

Свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в судовому засіданні показали, що в січні 2016 року приблизно о 15 год. в якості понятих приймали участь у слідчому експерименті по цій справі, під час якого обвинувачені розповідали про те, що ОСОБА_7 розбив вікно автомобіля ліктем, потім обоє залізли в салон, звідки викрали навігатор та ліхтар, інші деталі вони не запам`ятали, протокол слідчого експерименту всі учасники підписали добровільно без зауважень.

Винуватість обвинувачених у вчиненні вказаного злочину також підтверджується поданими суду письмовими і речовими доказами, зокрема:

-протоколом огляду місця події від 14.12.2015 року, згідно якого оглянуто місце вчинення злочину та зафіксовано пошкодження автомобіля, а також місце виявлення паспорта ОСОБА_6 біля автомобіля (т.1 а.с.72-83);

-протоколом проведення слідчого експерименту від 29.01.2016 року, яким підтверджується механізм та обставини спричинення обвинуваченими ушкоджень автомобіля та викрадення речей (т.1 а.с.88-91);

-висновком експерта від 01.02.2016 року, яким підтверджується розмір матеріального збитку, спричиненого злочином (т.1 а.с.100-104);

-висновком експерта від 01.02.2016 року, яким підтверджується вартість викраденого (т.1 а.с.118-120);

-протоколом огляду від 10.02.2016 року, де зафіксовано результати огляду речових доказів (т.1 а.с.123);

-рахунками, чеками та іншими документами, якими підтверджується належність майна потерпілому (т.1 а.с.22-26);

-відтвореними в судовому засіданні відеозаписом слідчого експерименту, яким підтверджуються обставини вчинення злочину, про які повідомили обоє обвинувачених під час цієї слідчої дії (т.1 а.с.93).

Враховуючи викладене, суд вважає, що в цій частині обвинувачення ґрунтується на належних і допустимих доказах, повністю доведене.

Вирішуючи питання про пред`явлене ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачення за ч.3 ст.15, ч.2 ст.289 України суд враховує наступне.

Окрім вчинення злочину, який визнаний судом доведеним, органом досудового розслідування ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачувались також у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.15, ч.2 ст.289 КК України, тобто у незакінченому замаху на незаконне заволодіння транспортним засобом, вчиненому за попередньою змовою групою осіб при наступних обставинах.

ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою та спільно разом, 14.12.2015 близько 02 год. 00 хв., проходячи поряд з будинком АДРЕСА_4 , побачили автомобіль марки «ЗАЗ» модель «TF69YO» номер шасі НОМЕР_1 , білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_2 , 2011 року випуску, який на праві власності належить ОСОБА_5 , переслідуючи мету особистого збагачення, усвідомлюючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, переконавшись, що їх ніхто не бачить, ОСОБА_7 підійшов до водійської дверки, ліктем правої руки розбив скло, та лівою рукою відкрив двері.

В подальшому, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 проникли до салону вказаного автомобіля, де знаходились близько 5 хвилин. Після цього, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 пішли до місця проживання останнього, за адресою: АДРЕСА_2 , та, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, шляхом пошкодження електричної проводки та приведення автомобіля в робочий стан, взяли ніж та повернулися до вищевказаного місця події, де знаходився автомобіль марки «ЗАЗ» модель «TF69YO», білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_2 , 2011 року випуску.

Так, ОСОБА_7 , маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, сів за кермо автомобіля марки «ЗАЗ» модель «TF69YO», білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_2 , 2011 року випуску та за допомогою ножа зняв верхню частину верхньої пластикової панелі керма. Також, ОСОБА_7 механічно пошкодив електропроводи та замок запалення, з метою ввімкнення запалення автомобіля та приведення його у робочий стан. Продовжуючи свої умисні дії, ОСОБА_7 разом із ОСОБА_6 , намагались повернути кермо автомобіля, однак не змогли, оскільки від дій останніх кермо заклинило, внаслідок чого утворилось його механічне пошкодження.

Таким чином, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не вчинили усіх дій, які вважали за необхідні для доведення злочину до кінця з причин, що не залежали від їх волі, оскільки для подальшого незаконного заволодіння транспортним засобом, не змогли увімкнути запалення автомобіля та привести його у робочий стан.

Згідно висновку експерта № 8-04/19 від 01.02.2016 матеріальний збиток, завданий власнику транспортного засобу внаслідок пошкодження автомобіля марки «ЗАЗ» модель TF69YO» номер шасі НОМЕР_1 , білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_2 , 2011 року випуску, станом на 14.12.2015, становить 2122 грн.

Обвинувачені заперечили наявність в їх діях складу злочину, передбаченого цією нормою кримінального закону, посилаючись на те, що вони не мали наміру заволодіти автомобілем, не вчиняли ніяких дій щодо пошкодження замка запалення, не намагались привести автомобіль у робочий стан, не заводили двигун, а їх дії обмежувались лише пошкодженням автомобіля в межах реалізації умислу на викрадення майна із його салону. Стороною обвинувачення це не спростовано.

Так, стороною обвинувачення не надано будь-яких доказів, які б окремо від вказаних вище досліджених судом доказів, підтверджували обставини вчинення злочину, передбаченого саме ч.3 ст.15, ч.2 ст.289 КК України. Фактично винуватість ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у всіх інкримінованих обвинуваченням злочинах доводиться одними і тими саме доказами.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що належними і допустими доказами підтверджується винуватість ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні крадіжки навігатора із бардачка салону автомобіля «ЗАЗ», 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , куди вони проникли шляхом розбиття вікна, при цьому також було пошкоджено кермо автомобіля. Це не спростовується стороною захисту. Суд вважає, що дії обох обвинувачених щодо пошкодження вказаних частин автомобіля охоплюються умислом на таємне викрадення чужого майна, оскільки для досягнення своєї мети викрадення майна (навігатора), обвинувачені мали б проникнути всередину салона автомобіля, що вони і зробили описаним вище способом.

При цьому твердження сторони обвинувачення про те, що вчиняючи ці ж саме дії обвинувачені, окрім умислу на вчиненя крадіжки, реалізовували також і умисел на заволодіння транспортним засобом, будь-якими доказами не підтверджується. Так, взагалі відсутні свідки, які б вказували на обставини вчинення обвинуваченими злочину, передбаченого ч.3 ст.15, ч.2 ст.289 КК України, в межах кримінального провадження на місці вчинення злочину не фіксувалися і не досліджувались будь-які сліди чи відбитки, не проводились трасологічні, дактилоскопічні чи інші необхідні експертизи, не вчинялось будь-яких інших слідчих дій з метою ідентифікації осіб, які спричинили пошкодження окремих частин автомобіля, в тому числі замка запалення. Ніж, за допомогою якого за версією обвинувачення, було знято верхню частину пластикової панелі керма, пошкоджено провода та замок запалення, в межах досудового розслідування не виявлено і речовим доказом не визнано. Відомості про переміщення чи вилучення автомобіля з місця його стоянки відсутні. Будь-якими доказами твердження про пошкодження замка запалення саме ОСОБА_7 або ОСОБА_6 не доведені.

Суттєвим суд вважає встановлені під час судового розгляду обставини, за яких в період між вчиненням злочину та виявленням його наслідків потерпілим вільний доступ в салон автомобіля тривав понад 4 години, оскільки після 02-00 год. до 06-30 год. скло у автомобілі було розбито, а двері не були замкнуті. За таких обставин, об`єктивно не було перешкод для можливого проникнення у салон автомобіля будь-яких інших осіб, окрім обвинувачених, які б могли пошкодити елекропровода та замок запалення. Також відсутні докази, які б містили відомості про те, що двигун автомобіля було приведено у робочий стан або ж мали місце спроби запуску двигуна автомобіля, що мали місце спроби вилучення транспортного засобу, що вбачається причинно-наслідковий зв`язок між діяннями певних осіб та наслідками у виді виявлених пошкоджень, щодо співвіднесення факту пошкоджень окремих частин автомобіля із реалізацією прямого умислу на незаконне заволодіння автомобілем, тощо.

При цьому достатніх переконливих доказів наявності прямого умислу обвинувачених щодо незакінченого замаху на незаконне заволодіння транспортним засобом, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, суду не подано.

Посилання сторони обвинувачення на те, що під час досудового розслідування обвинувачені визнавали вину у скоєнні цього злочину не мають правового значення, оскільки не породжують наслідків у виді передумов для визнання їх винуватими судом. При цьому суд враховує, що обвинувачені в судовому засіданні категорично заперечили факт і обставини вчинення ними незакінченого замаху на незаконне заволодіння транспортним засобом, а також посилались на здійснення незаконних методів психологічного тиску з боку працівників поліції з метою спонукання їх до самообмови.

Посилання обвинувачених на вчинення злочинів окремими працівниками міліції при складенні наявних у цій справі процесуальних документів суд вважає безпідставними, оскільки наявність будь-яких заяв чи повідомлень про відповідні кримінальні правопорушення до будь-яких правоохоронних органів за більш ніж півроку з моменту початку розслідування не виявлено, а зміст досліджених письмових доказів не дає підстав для подібного висновку.

Враховуючи викладене, суд приймає до уваги при постановленні вироку лише ті показання обвинувачених, які надані ними безпосередньо в суді під час судового розгляду цього кримінального провадження.

Згідно ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Оцінюючи зібрані по справі докази на предмет доведеності зазначених сторонами кримінального провадження обставин, суд приймає до уваги приписи ч.1 ст.94 КПК України, якою встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При оцінці доказів суд також враховує положення ч.3 ст.62 Конституції України, яка передбачає, що обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Аналіз дій обвинувачених, фактичних обставин, підтверджених наявними у матеріалах кримінального провадження доказами, не дає достатніх підстав стверджувати про достовірність доводів обвинувачення щодо умислу на вчинення незакінченого замаху на незаконне заволодіння транспортним засобом за попередньою змовою групою осіб, належних і допустимих доказів вчинення обвинуваченими такого злочину у наданих суду матеріалах немає, а наявні докази вказують на вчинення ними інших діянь, які охоплюються диспозицією іншої норми кримінального закону ч.2 ст.185 КК України. За таких обставин, усі сумніви щодо доведеності вини обвинувачених у вчинення вказаного злочину суд тлумачить на їх користь.

Оскільки будь-яких доказів наявності вини обвинувачених у вчиненні діянь, які підлягали кваліфікації за ч.3 ст.15, ч.2 ст.289 КК України у межах цього кримінального провадженні взагалі не здобуто, обвинувачення в цій частині ґрунтується виключно на припущеннях, не узгоджується із зібраними по справі належними і допустимими доказами, тому не може покладатись в основу обвинувального вироку.

Із врахуванням наведених вище мотивів, дотримуючись принципів верховенства права, законності, змагальності сторін, диспозитивності кримінального судочинства, суд тлумачить усі сумніви на користь обвинувачених, тому відкидає докази обвинувачення щодо діянь, кваліфікованих за ч.3 ст.15, ч.2 ст.289 КК України.

Враховуючи викладене вище, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд вважає винуватість ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень за ч.3 ст.15, ч.2 ст.289 КК України та склад таких злочинів недоведеними.

За таких обставин, згідно ч.6 ст.284, п.1 ч.1 ст.373 КПК України ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підлягають виправданню відносно відповідної частини пред`явленого обвинувачення за ч.3 ст.15, ч.2 ст.289 КК України, оскільки під час судового розгляду не доведено, що в діяннях цих осіб є склад такого злочину.

Таким чином, під час судового розгляду винуватість ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень доведена лише в частині діянь, передбачених ч.2 ст.185 КК України, за якою і слід кваліфікувати вчинене ними, достатніх підстав для їх засудження за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.2 ст.289 КК України суд не вбачає.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року "Про застосування Конституції при здійснені правосуддя" визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.

Як вже зазначалось вище, аналізуючи надані суду та дослідженні під час судового розгляду докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку про те що в діях ОСОБА_6 та ОСОБА_7 немає складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.2 ст.289 КК України.

Суд вважає, що прокурором не виконано в цій частині обвинувачення приписів ст.ст. 22, 92, 93 КПК України щодо обов`язку доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, збирання доказів, доведення перед судом їх переконливості, тому суд при вирішенні справи враховує загальні засади кримінального провадження щодо змагальності сторін та диспозитивності.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 368 КПК України ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання: чи містить це діяння склад кримінального правопорушення.

Згідно ч.3 ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Суд вважає, що достатні підстави для ухвалення обвинувального вироку відносно обвинувачених в частині обвинувачення за ч.3 ст.15, ч.2 ст.289 КК України відсутні.

Згідно п.3 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

За таких обставин, згідно ч.6 ст.284, п.3 ч.1 ст.373 КПК України обвинувачені підлягають виправданню за ч.3 ст.15, ч.2 ст.289 КК України, оскільки під час судового розгляду не доведено, що в їх діянні є склад цього кримінального правопорушення.

Суд вважає, що дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за доведеною частиною обвинувачення слід кваліфікувати за частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України, оскільки вони вчинили умисні дії, які виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненій за попередньою змовою групою осіб.

Призначаючи обвинуваченим покарання, суд враховує ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, особу кожного винуватого та його відношення до скоєного, обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання обох обвинувачених суд вважає щире каяття.

Обставиною, що обтяжує покарання обох обвинувачених є вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Відповідно до положень ст.ст. 50, 65 КК України, враховуючи тяжкість та характер кримінального правопорушення, особу обвинувачених, які раніше не судимі, мають постійне місце проживання, не мають сім`ї, місця роботи та постійних джерел доходу, на обліку у нарколога та психіатра не перебувають, ОСОБА_7 характеризується негативно, враховуючи думку потерпілого, який просив призначити суворе покарання, суд вважає необхідним призначити обом обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі, оскільки такий вид покарання є достатнім для їх виправлення та попередження нових злочинів.

Підстав для застосування положень ст.ст. 69, 69-1 КК України суд не вбачає.

При цьому суд вважає можливим застосування ст.ст. 75, 76 КК України і звільнення обвинувачених від відбування призначеного цим вироком покарання за умови виконання певних обов`язків, оскільки їх виправлення можливе без відбування покарання.

Запобіжний захід обвинуваченим не обирався.

При наданні правової оцінки цивільному позову, за вимогами якого ОСОБА_5 просив стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 6 842 грн. та моральної шкоди в розмірі 7 000 грн., суд враховує, що під час судового розгляду було встановлено, що внаслідок винних дій обвинувачених потерпілому було нанесено моральну шкоду, яка виразилась у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із пошкодженням та втратою його майна, порушенням життєвих зв`язків, втраті душевного спокою, зміні звичного способу життя. За таких обставин, з врахуванням характеру правопорушення, матеріального стану обвинувачених, ступіню їх вини, глибини страждань потерпілого, інших обставин, які мають істотне значення, суд вважає, що виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відшкодуванню підлягає моральна шкода в розмірі 5 тис. грн., що відповідає положенням ст.ст. 23, 1167 ЦК України та п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Також суд вважає доведеними позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі вартості викраденого навігатора 1 812 грн., а також вартості відновлення пошкоджених обвинуваченими під час вчинення злочину деталей автомобіля скла (525 грн.), керма (800 грн.), електросклопідйомника (340 грн.), дзеркала (240 грн.), встановлення цих частин автомобіля (1 850 грн.), що загалом складає 5 567 грн. Вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної пошкодженням інших частин автомобіля суд вважає необґрунтованими, оскільки спричинення таких пошкоджень саме обвинуваченими та їх винуватість у вчиненні замаху на заволодіння автомобілем не були доведені.

Таким чином, цивільний позов підлягає задоволенню частково.

Згідно ст.100 КПК України речові докази паспорт, що зберігається у обвинуваченого ОСОБА_6 слід йому залишити як законному володільцеві, автомобіль, що зберігається у потерпілого слід йому залишити як законному володільцеві, а фототаблицю, диск із відеозаписом слідчої дії слід залишити при справі.

Судові витрати слід стягнути із обвинувачених у рівних частинах.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України суд,

З А С У Д И В :
ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на три роки.

ОСОБА_6 визнати невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 15, частиною 2 статті 289 Кримінального кодексу України та виправдати його в зв`язку із недоведеністю наявності в діянні складу кримінального правопорушення.

Відповідно до статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом іспитового терміну двох років не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Згідно до статті 76 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки:

-не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспеції;

-повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи.

Контроль за поведінкою ОСОБА_6 покласти на Обухівський міжрайонний відділ кримінально-виконавчої інспекції УДПтС України в м.Києві та Київській області.

ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 185 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на три роки.

ОСОБА_7 визнати невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 15, частиною 2 статті 289 Кримінального кодексу України та виправдати його в зв`язку із недоведеністю наявності в діянні складу кримінального правопорушення.

Відповідно до статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом іспитового терміну трьох років не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Згідно до статті 76 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

-не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспеції;

-повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи;

-періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

Контроль за поведінкою ОСОБА_7 покласти на Обухівський міжрайонний відділ кримінально-виконавчої інспекції УДПтС України в місті Києві та Київській області.

Цивільний позов задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 5 567 гривень, відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000 гривень, а всього 10 567 гривень.

В задоволенні іншої частини цивільного позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на користь держави судові витрати за проведення експертиз в розмірі по 614 гривень 25 копійок з кожного.

Речові докази паспорт залишити ОСОБА_6 , автомобіль марки «ЗАЗ» модель «TF69YO», державний номерний знак НОМЕР_2 , залишити ОСОБА_5 , фототаблицю, диск із відеозаписом слідчої дії залишити при справі.

Вирок може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1