Дата документу Справа № 331/2617/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1282/16 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 335/2617/16-к
Категорія: ст. 289 ч. 2 КК України Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 вересня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:
головуючого ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю: прокурора ОСОБА_6

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні об`єднані кримінальні провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000772, №0004043, №0003360, щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 289 КК України,

встановила:
До суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою звернулась захисник ОСОБА_7 /т. 1 а.п. 70-72/, в якій просить скасувати вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07.06.2016 року щодо ОСОБА_8 та призначити новий розгляд у тому ж суді в іншому складі суду.

Свої вимоги апелянт обґрунтувала тим, що суд, призначаючи обвинуваченому покарання не в достатній мірі врахував: думку потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , яким повністю відшкодовані завдані збитки, у зв`язку з чим ними цивільні позови не заявлялись; думку потерпілого ОСОБА_9 про призначення обвинуваченому мінімального покарання, не пов`язаного із позбавленням волі; відсутність шкідливих наслідків; обставини вчинення злочину за ст. 289 ч. 2 КК України, а саме ненасильницький спосіб його вчинення; те, що ОСОБА_8 має на утриманні малолітню доньку, позитивно характеризується за місцем проживання, та його ставлення до вчиненого.

Отже, апелянт вважає, що з урахуванням зазначених обставин, ОСОБА_8 може бути призначене більш м`яке покарання, ніж позбавлення волі, із застосуванням ст. 75, 76 КК України.

На думку захисника, справу судом було розглянуто з порушеннями вимог кримінального процесуального законодавства, оскільки фактично справа розглянута за відсутності потерпілих, без яких судом досліджувалися матеріали та приймалося рішення у справі, а саме потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , що є порушенням їх прав і прав сторони захисту по з`ясуванню обставин подій.

Також, як вважає захисник, при постановленні вироку судом відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України не зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_8 з 04.03.2016 року, тобто з моменту затримання.

Зазначеним вироком ОСОБА_8 визнано винним та засуджено:

- за ч. 2 ст. 185 КК України до двох років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 186 КК України до чотирьох років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 289 КК України до п`яти років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст. 70 ч. 1 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у вигляді п`яти років позбавлення без конфіскації майна.

Оскаржуваним вироком, до набрання ним законної сили, запобіжний захід обвинуваченому залишений у виді тримання під вартою.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 постановлено рахувати з 21.03.2016 року, згідно з ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21.03.2016 року, в який на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахований строк попереднього ув`язнення з 21.03.2016 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вирішена доля речових доказів на підставі ст. 100 КПК України.

У вироку також зазначено, що ОСОБА_8 раніше судимий:

- 29.02.2008 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 186 КК України до 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік;

- 27.04.2009 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 186, ст. 69, ст. 71 КК України до 1 років 2 місяців позбавлення волі; звільнений 30.12.2009 року по відбуттю строку покарання;

- 10.06.2010 року Керчинським міським судом АР Крим за ч. 4 ст. 296 КК України до 4 років позбавлення волі; звільнений 10.04.2012 року постановою Оріхівського районного суду Запорізької області від 02.04.2012 року із заміною невідбутого строку покарання у виді 1 року 10 місяців 20 днів - на виправні роботи з вирахуванням 10 % від заробітної плати у дохід держави;

- 19.03.2013 року Оріхівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 389, ст. ст. 71, 72 КК України до 1 року 1 місяця обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційної скарги, захисника, яка підтримала апеляційну скаргу, уточнила вимоги і остаточно просить пом`якшити призначене обвинуваченому покарання та застосувати до покарання за ч. 2 ст. 289 КК України ст. 69 КК України; прокурора із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступного висновку.

Апеляційне провадження здійснюється за відсутності обвинуваченого, який подав заяву про розгляд апеляційної скарги захисника, яку він підтримує, без його участі /а.п. 83-84/.

Згідно зі змістом вироку та матеріалів об`єднаних судових кримінальних проваджень, суд визнав винним ОСОБА_8 у вчиненні корисливих кримінальних правопорушень за наступних обставин.

03 вересня 2015 року, приблизно о 18 годині 30 хвилин, ОСОБА_8 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, знаходячись в приміщенні квартири за адресою: АДРЕСА_3 , усвідомлюючи, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи повторно, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу зі столу, який знаходився в лівому дальньому куті кухні, таємно викрав ноутбук марки «Toshiba» чорного кольору із зарядним пристроєм, чим спричинив потерпілій ОСОБА_11 матеріальну шкоду на суму 3 100 гривень.

24 вересня 2015 року, приблизно о 16 годині 50 хвилин, ОСОБА_8 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, знаходячись біля будинку АДРЕСА_4 , підійшов до ОСОБА_10 та наніс йому декілька ударів в область обличчя кулаками обох рук, після чого шляхом ривку відкрито викрав майно потерпілого, а саме: каучуковий ланцюжок, який для потерпілого матеріальної цінності не представляє; золотий хрестик 585 проби, вагою 10 грамів, вартістю 5 000 гривень, чим спричинив останньому матеріальну шкоду на вказану суму.

02 березня 2016 року, приблизно о 19 годині 10 хвилин, ОСОБА_8 , маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, знаходячись біля магазину «Гога», який розташований за адресою: м. Запоріжжя, пр. Леніна 152-б, діючи шляхом обману, під приводом перевірки технічного стану скутера «Navigator EX 50QT-4B» 2007 року випуску № НОМЕР_1 , поїхав на ньому з використанням власного двигуна скутера, тим самим незаконно заволодів транспортним засобом вартістю 4 000 гривень, який належить ОСОБА_9 , чим спричинив останньому матеріальний збиток на вказану суму.

Як вбачається з доводів апеляційної скарги і встановлено під час апеляційного розгляду, зміст вироку в частині наведених фактичних обставин подій, висновків суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочинів, за які він засуджений, та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 та ч. 2 ст. 289 КК України, а також факт застосування судом під час судового розгляду правил ч. 3 ст. 349 КПК України, не оскаржуються, у зв`язку з чим, відповідно до норм, передбачених ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду переглядається в межах апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі в якості підстави для скасування вироку зазначено про допущення судом першої інстанції порушення істотних вимог кримінального процесуального закону в частині того, що судовий розгляд був здійснений за відсутності потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

При цьому, захисник в апеляційній скарзі послалась на позицію потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , висловлену ними в суді, і не заперечувала під час апеляційного розгляду, що вони були в судових засіданнях і подали заяви про розгляд проваджень без їх участі, що підтверджується матеріалами судового провадження /т. 1/3 а.п. 42, 43/.

Також захисник під час апеляційного розгляду підтвердила, що, як вона, так і її підзахисний, не наполягали на участі потерпілих у судових засіданнях, у тому числі потерпілої ОСОБА_11 , і не просили їх допитати при вирішенні питання про обсяг доказів, що підлягають дослідженню, не заперечували і просили суд застосувати ч. 3 ст. 349 КПК України при вирішенні питання про порядок дослідження доказів.

Відповідно до даних судових кримінальних проваджень (три томи), потерпілі про розгляд проваджень повідомлялись за адресами проживання, зазначеними в обвинувальних актах.

Що стосується повідомлень про судові засідання потерпілої ОСОБА_11 , то вона в телефонному режимі, що зафіксовано телефонограмою від 06.09.2016 року, зазначила, що змінила адресу проживання, тому від судів пошту не отримувала, але з вироком щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , копія якого, як їй, так і іншим потерпілим судом була направлена /а.п. 67 т. 1/3/ та з призначеним йому покаранням згодна і просила апеляційний розгляд здійснювати без її участі.

Отже, виходячи з наведених і встановлених обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку по доводам, наведеним в апеляційній скарзі в цій частині.

Що стосується доводів апеляційної скарги про суворість призначеного обвинуваченому покарання, то вони також не підлягають задоволенню.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При призначенні обвинуваченому покарань, суд враховував характер та ступінь тяжкості скоєних злочинів, які відносяться за ч. 2 ст. 185 КК України до злочинів середньої тяжкості, а за ч. 2 ст. 186 та ч. 2 ст. 289 КК України до тяжких злочинів, розмір завданої шкоди злочином, особу обвинуваченого, який раніше неодноразово був засуджений, має постійне місце проживання, не одружений, має на утриманні одну неповнолітню дитину, офіційно не працевлаштований, характеризується позитивно, всі обставини, у тому числі щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, як обставини, що пом`якшують покарання.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливо лише в умовах ізоляції його від суспільства, і за кожний з вчинених злочинів призначив покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій, передбачених відповідними частинами статей кримінального закону, а саме: за ч. 2 ст. 185 КК України на строк, який межує з мінімальним, а за ч. 2 ст. 186 та ч. 2 ст. 289 КК України на мінімальні строки. Остаточне покарання за сукупністю злочинів згідно з ч. 1 ст. 70 КК України суд призначив шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим.

При призначенні покарання судом були враховані, у тому числі, ті обставини, про які зазначено в апеляційній скарзі.

Що стосується доводів апелянта про неврахування судом першої інстанції думки потерпілих при призначенні обвинуваченому покарання, то колегія суддів не може погодитись з їх обґрунтованістю, виходячи зі строків призначених обвинуваченому покарань, у тому числі остаточного за сукупністю злочинів.

Не вбачає колегія суддів і підстав для застосування до призначених обвинуваченому покарань норм ст. ст. 69 та 75 КК України, оскільки раніше обвинувачений неодноразово засуджувався, у тому числі за корисливі злочини і за ухилення від виконання покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, з призначенням покарань із застосуванням ст. 69 та ст. 75 КК України, що позитивних результатів не дало.

Виходячи з наведених обставин, колегія суддів вважає призначене обвинуваченому покарання справедливим, підстав для зміни вироку суду і пом`якшення покарання, як про це просить захисник, не вбачає.

Під час апеляційного розгляду було досліджено і встановлено, що судом першої інстанції вирок був ухвалений по об`єднаним кримінальним провадженням, внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000772, №0004043, №0003360, по одному з яких, а саме по кримінальному провадженню за №0004043, обвинуваченому був обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою згідно з ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.03.2016 року, який обчислюється з 04.03.2016 року, що судом враховано не було і що вимагає у вироку конкретизації та уточнення в частині рішення про зарахування обвинуваченому в строк покарання за вироком попереднього ув`язнення за період з 04.03.2016 року по день набрання вироком законної сили з розрахункуодин день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07 червня 2016 року щодо обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без змін.

Зарахувати засудженому ОСОБА_8 в строк відбування покарання за вироком строк попереднього ув`язнення за період з 04 березня 2016 року по 06 вересня 2016 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте на неї учасниками провадження може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня отримання ухвали.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4