УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" січня 2016 р. слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі судових засідань ОСОБА_2 , за участю сторін: заявника/захисника ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві клопотання ОСОБА_3 , в інтересах ОСОБА_5 , про повернення майно, -

в с т а н о в и в:
Заявник звернувся до суду з вказаним клопотанням виходячи з того, що слідчим управлінням фінансових розслідувань ДПІ у Дніпровському ГУ ДФС у м. Києві проводилося розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000013 від 22.11.2012 року.

У ході розслідування вказаного кримінального провадження 30-31.03.2012 році за адресою: АДРЕСА_1 під час проведення обшуку вилучено грошові кошти у національній та іноземній валюті в сумі 41 150 (сорок одна тисяча сто п`ятдесят) доларів США та 647 591 (шістсот сорок сім тисяч п`ятсот дев`яносто одна) гривня 00 копійок, які належать ОСОБА_5 .

На цей час, слідчим управлінням фінансових розслідувань ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві кримінальне провадження № 0000013 від 22.11.2012 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, однак майно власнику так і не повернуто по цей день, а тому заявник просить повернути останнє законному володільцю ОСОБА_5 ..

У судовому засіданні ОСОБА_3 клопотання підтримав, просив задовольнити, з вказаних в останньому підстав.

Прокурор ОСОБА_4 у судовому засіданні вважав за необхідне клопотання задовольнити та повернути майно власнику, яке дійсно було вилучено 30-31.03.2012 році за адресою: АДРЕСА_1 під час проведення обшуку, а саме кошти у національній та іноземній валюті в сумі 41 150 (сорок одна тисяча сто п`ятдесят) доларів США та 647 591 (шістсот сорок сім тисяч п`ятсот дев`яносто одна) гривня 00 копійок враховуючи, що кримінальне провадження було закрито, однак дане питання постановою слідчого не врегульовано.

У судове засідання інші учасники процесу, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду даного клопотання, не з`явилися, про поважні причини неявки, регламентовані ст. 138 КПК України, суд не повідомили, тож враховуючи думку учасників процесу про можливість продовження розгляду у їхню відсутність та того, що сторони є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб передбачений КПК України, вважає за можливе, з урахуванням норм ст.ст. 22, 26 КПК України, розглянути справу у їх відсутність та заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали провадження, приходить до наступного.

Процесуальна дія провадиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями кримінального процесуального закону, чинного на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення (ст. 5 КПК України).

У відповідності до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові № 9 від 01.11.1996 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», виходячи з принципу верховенства права та гарантування Конституцією судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ. При цьому слід мати на увазі, що згідно зі ст.22 Конституції, закріплені в ній права і свободи людини й громадянина не є вичерпними. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ст. 124 Конституції), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Суд не вправі відмовити особі в прийнятті заяви чи скарги лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку. Статтею 55 Конституції кожній людині гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, а тому суд не повинен відмовляти особі в прийнятті чи розгляді скарги з підстав, передбачених законом, який це право обмежує.

Зважаючи на викладене, це клопотання підлягає вирішенню в порядку визначеному положеннями Кримінального процесуального Кодексу України, з безпосереднім урахуванням положень ст. 100 цього Кодексу та норм ст. 41 Конституції України.

Зокрема, у судовому засіданні судом встановлено, що у ході розслідування вказаного кримінального провадження 29.03.2012 за адресою: АР Крим, в банківській ячейці № 8 Філії «Кримська дирекція» АБ «Кліринговий дім» вилучено майно ОСОБА_5 та останнє було визначено речовими доказами.

При цьому, 21.08.2015 року слідчим управлінням фінансових розслідувань ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві ОСОБА_6 кримінальне провадження № 0000013 від 22.11.2012 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Частиною 1 першою статті 100 КПК України передбачено, що речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Однак, у даному випадку, випадків передбачених статтями 160-166, 170-174 КПК України відносно вищевказаного майна встановлено не було.

В той же час, за змістом положень КПК України при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження має бути забезпечено дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Окрім того, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно положень статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Таким чином, клопотання заявника підлягає задоволенню, адже лише у даний спосіб буде забезпечено ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, а майно поверненню власнику, оскільки, на цей час, він даного майна фактично позбавлений, що є не припустимим, враховуючи положення ч. 1 ст. 100 КПК України, яка прямо передбачає, що речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, адже випадки, передбачені статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу, у даному випадку, відсутні.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 1-29, 100, 369-372, 376 КПК України, слідчий суддя, -

п о с т а н о в и в :
Клопотання задовольнити.

Речові докази у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000013 від 22.11.2012, які були вилучені 30-31.03.2012 році за адресою: АДРЕСА_1 під час проведення обшуку, а саме грошові кошти у національній та іноземній валюті в сумі 41 150 (сорок одна тисяча сто п`ятдесят) доларів США та 647 591 (шістсот сорок сім тисяч п`ятсот дев`яносто одна) гривня 00 копійок - повернути володільцю ОСОБА_5 .

Ухвала оскарження не підлягає та є обов`язковою до виконання на всій території України.

Слідчий суддя : ОСОБА_1