АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/888/16 Справа № 204/1556/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі: ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Апеляційного суду кримінальне провадження щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пневно, Камінь-Каширського району Волинської області, гр.України, освіта середня, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 ,
засудженого 26 квітня 2013 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч.2 ст.121 КК України до 10 років позбавлення волі.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2016 року застосовано ч.5 ст.72 КК України, зараховано у строк відбування покарання у вигляді позбавлення волі строк його попереднього ув`язнення з 10 березня 2011 року по 06 серпня 2013 року, із розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі.
За апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2016 року, якою було відмовлено в задоволенні подання начальника Дніпропетровського слідчого ізолятору про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання на підставі ст.81 КК України засудженого ОСОБА_6 .
За участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_7
ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 вважає ухвалу суду незаконною, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Суд безпідставно послався на характеристику від 23 липня 2014 року та вказав про відсутність щирого каяття. Судовий розгляд проведено упереджено та необ`єктивно, суд дав оцінку його діям.
Просить ухвалу суду скасувати, винести нову ухвалу якою задовольнити подання про умовно-дострокове звільнення.
Як вбачається з ухвали суду, начальник Дніпропетровського СІЗО звернувся до суду з поданням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання на підставі ст.81 КК України засудженого
ОСОБА_6 , яке мотивує тим, що ОСОБА_6 відбуває покарання у виді позбавлення волі, при цьому відбув більш 2/3 строку покарання, довів своє виправлення, критично ставиться до скоєного злочину, приймає участь у суспільно корисній роботі та має сумлінну поведінку, тому є підстави для застосування щодо засудженого ст.81 КК України.
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні подання зазначив, що вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2013 року ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст.121 КК України до 10 років позбавлення волі. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2016 року ОСОБА_6 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 10 березня 2011 року по 06 серпня 2013 року зараховано із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Таким чином, початок строку відбуття покарання 10 березня 2011 року, кінець строку 15 жовтня 2018 року.
Станом на 16 березня 2016 засуджений ОСОБА_6 відбув більше 2/3 строку з призначеного покарання у вигляді позбавлення волі, має невідбуту частину покарання 2 роки 6 місяців 27 днів.
Суд першої інстанції також звертає увагу на те, що при призначенні покарання врахована особа обвинуваченого, скоєння тяжкого злочину у відношенні дитини, інші обставини справи, та призначив покарання у вигляді 10 років позбавлення волі, вважаючи таке покарання необхідним і достатнім для виправлення особи.
Як вбачається з матеріалів особової справи, ОСОБА_6 фактично відбув близько п`яти років із покарання призначеного судом першої інстанції, тому, на тверде переконання суду, мета виправлення засудженого за такий короткий строк не досягнута.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який вважав, що ухвалу суду необхідно залишити без змін, а апеляцію засудженого залишити без задоволення, вивчивши та проаналізувавши доводи, викладені в апеляції, співставивши їх з матеріалами справи, колегія суддів вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою, а апеляцію засудженого ОСОБА_6 такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.81 КК України до осіб, що відбувають покарання у вигляді позбавлення волі може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Відповідно до п.2 ч.3 ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин.
Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» судовий розгляд питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким справляє великий виховний і запобіжний вплив як на самого засудженого, так і на інших осіб, суди під час судового засідання у справах цієї категорії повинні приділяти особливу увагу поясненням засудженого, представників органу, який відає виконанням покарання, спостережної комісії або служби у справах неповнолітніх по суті внесеного подання. Зокрема, слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.
Станом на 16 березня 2016 засуджений ОСОБА_6 відбув більше 2/3 строку з призначеного покарання у вигляді позбавлення волі, має невідбуту частину покарання 2 роки 6 місяців 27 днів.
Так, підставою умовно-дострокового звільнення від відбування покарання є: фактичне відбуття засудженим певної частини призначеного йому покарання та доведенням засудженого свого виправлення. Доведення засудженого свого виправлення означає досягнення ним такого стану, за якого від даної особи не доводиться очікувати вчинення в майбутньому нових злочинів. Виправлення засудженого має бути підтверджене сумліною поведінкою і ставленням до праці.
Отже, сумлінна поведінка та ставлення до праці, як і виконання вимог адміністрації установи, є обов`язком кожного засудженого, а основною причиною для застосування ст.81 КК України щодо засудженого є саме доведення його виправлення.
Крім того, ОСОБА_6 відбуває покарання в СІЗО з 15 серпня 2013 року. При цьому, у відповідності до характеристики від 23 липня 2014 року, засуджений вину хоч і усвідомив, але щиро не каявся. Зазначений факт також спростовує показання засудженого стосовно того, що ще під час слухання справи в суді першої та апеляційної інстанції усвідомив вину та глибоко каявся.
Таким чином, тільки з цього часу адміністрація установи прийшла до висновку щодо глибокого каяття особи. У зв`язку з чим, враховуючи вимоги зазначеної постанови Пленуму ВСУ, суд приходить до висновку, що термін часу з 22 липня 2015 року по день слухання подання у суді не є достатнім терміном для того, щоб твердо впевнитися, що засуджений довів своє виправлення та досяг такого стану, за якого від даної особи не доводиться очікувати вчинення в майбутньому нових злочинів, враховуючи той факт, що він, вчинивши умисний тяжкий злочин, тривалий час не каявся.
Засуджений зазначив, що він мав намір відшкодувати потерпілому матеріальну шкоду, але не зміг цього зробити з причин, що не залежали від його волі. Але суд звертає увагу на той факт, що після засудження за вироком суду від 26 квітня 2013 року та ухвали суду апеляційної інстанції, якою зазначений вирок залишений без змін, засуджений тривалий час відбував покарання, але намір відшкодувати шкоду в нього виник тільки в серпні 2015 року, засудженим не виконано жодних дій, пов`язаних з відшкодуванням шкоди за матеріальним позовом, та матеріальна шкода досі не відшкодована.
Крім того, суд першої інстанції звертав увагу на той факт, що засуджений та адміністрація установи посилалися на наявність заохочення, що підтверджує сумлінне ставлення засудженого до праці. Проте друге заохочення ОСОБА_6 отримав 12 лютого 2016 року, тобто, через два дні після винесення ухвали Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання, якою із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі у строк покарання було зараховано термін з 10 березня 2011 року по 06 серпня 2013 року. Після винесення зазначеної ухвали, засуджений фактично отримав право звернення до суду в порядку ст.81 КК України.
Такі дії засудженого суд вважає пристосуванням до вимог адміністрації колонії з метою отримання в подальшому пільг в порядку ст.81 КК України.
При цьому, Верховний Суд України та Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ неодноразово звертав увагу судів на те, що під час вирішення питання про сумлінну поведінку та ставлення до праці в разі вирішення питання про можливість застосування до засудженого ст.81 КК України, слід відрізняти пристосовування засуджених до вимог адміністрації колонії з метою отримання пільг або уникнення покарання.
Таким чином, з огляду на викладене, суд приходить до висновку, що засуджений не довів своє виправлення, не досяг такого стану, за якого від даної особи доводиться очікувати вчинення в майбутньому нових злочинів, має пристосовницьку поведінку, яка не може свідчити про його виправлення, а тому у задоволенні подання необхідно відмовити.
Керуючись ст.ст.376,405,407,409 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2016 року щодо ОСОБА_6 , якою було відмовлено в задоволенні подання начальника Дніпропетровського слідчого ізолятору про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання на підставі ст.81 КК України - залишити без змін.

Судді:

_______________ ______________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4