АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1906/16 Справа № 208/5475/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 жовтня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора, який приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції та обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 грудня 2014 року , яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська, Дніпропетровської області, громадянина України, який зареєстрований та проживав в кв. АДРЕСА_1 , який працював на Дніпродзержинському сталеливарному заводі вибивальником гарячого відливу, який має професійно технічну освіту, офіційно не одруженого, раніше неодноразово судимого, останній раз 16.01.2014 року за ч.3 ст.185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст.ст.75,76 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки;
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
На підставі ст. 71 КК України, до даного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16.01.2014року та остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки 7 місяців позбавлення волі.
Питання про долю речових доказів вирішено у відповідності з ст.100 КПК України.
за участю прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_8
В С Т А Н О В И Л А:

Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винними та засуджено за вчинення злочину за таких обставин.

17 травня 2014 року, приблизно о 23 годині 30 хвилин, він, знаходячись біля буд. №7, по пр. Комсомольському, в м. Дніпродзержинську, побачив раніше незнайому йому ОСОБА_9 , яка у правій руці тримала жіночу сумочку із особистими речами, реалізуючи свій спонтанно виниклий умисел на відкрите викрадення чужого майна, усвідомлюючи протиправний та корисливий характер свого діяння, проходячи повз потерпілу, різким ривком правої руки вихопив із правої руки ОСОБА_9 вказану вище жіночу сумочку, в якій знаходилось майно останньої, а саме: мобільний телефон «Prestigio PAP-5044 DUO» IMEI НОМЕР_1 , вартістю 2200 (дві тисячі двісті) гривень, грошові кошти в сумі близько 100 (сто) гривень, та інше, яке не представляє матеріальної цінності для потерпілої, заволодівши вказаним майном та з місця пригоди втік, завдавши своїми злочинними діями потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 2300 гривень.
В апеляційних скаргах:

прокурор, який приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції, не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненні ним зазначеного кримінального правопорушення, обставин вчинення кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого в зв`язку з м`якістю призначеного покарання, ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_6 у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ч.4 ст.71 КК України до даного покарання частково приєднати не відбуту частину покарання за вироком суду від 16.01.2014 року і остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. Мотивуючи свої вимоги прокурор послався на ті обставини, що при призначенні покарання обвинуваченому за ч.2 ст.186 КК України суд першої інстанції не врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставин його вчинення, дані про особу ОСОБА_6 , який має не зняту та непогашену судимість, вчинив новий корисливий злочин в період іспитового строку, визначеного попереднім вироком суду, за місцем проживання характеризується посередньо.

Крім того вказує, що суд, в порушення норм ч. 4 ст. 71 КК України, визначив остаточне покарання, яке є меншим, призначеного за новий злочин, а також не відбутої частини покарання за попереднім вироком, яка становить 5 років позбавлення волі.

обвинувачений ОСОБА_6 вказує на незаконність вироку, посилаючись на порушення вимог закону на досудовому розслідуванні та просить визнати недопустимим доказом протокол впізнання його потерпілою та свідком ОСОБА_10 . Зазначає, що провадження відносно нього органом досудового розслідування сфабриковано, в матеріалах провадження відсутні належні докази його вини, будь-яке майно, яке було викрадене у потерпілої, не вилучене у нього при затриманні працівниками міліції, незважаючи на те, що з моменту нападу на потерпілу минуло лише 15-20 хвилин; свідок ОСОБА_11 , який здав у ломбард викрадений у потерпілої ОСОБА_9 мобільний телефон, описав одяг особи, у якої він придбав той телефон, який не відповідає тому одягу, в якому він (обвинувачений ОСОБА_6 ). перебував на час затримання.

Обвинувачення ґрунтується лише на тому, що він за зовнішнім виглядом схожий на особу, яка здійснила напад на потерпілу (худорлява статура та синя футболка); його впізнання потерпілою ОСОБА_9 та свідком ОСОБА_10 , проведено з суттєвими порушеннями вимог кримінального процесуального закону, а тому просить протокол проведення вказаної процесуальної дії визнати недопустимим доказом. Разом з тим зазначає, що потерпіла та свідок ОСОБА_10 , яка була присутня під час нападу на потерпілу, бачили його на місці затримання працівниками міліції, а тому, як він вважає, і впізнали його під час проведення такої слідчої дії як впізнання особи.

Вказує на інші обставини, які він в відносить до суттєвих порушень вимог кримінального процесуального закону, а саме: про його затримання не повідомили його родичів, йому було відмовлено в послугах адвоката. В ході досудового розслідування у слідчого зникли деякі його документи, а саме довідки з місця роботи, а також те, що в нього є малолітня дитина, що його мати інвалід та потребує догляду, медичні документи щодо його стану здоров`я. Крім цього, зникли речові докази, зокрема його синя сумка та речі, які знаходилися в ній. Очна ставка між ним та свідком ОСОБА_12 , який здав телефон потерпілої в ломбард не проводилась, раніше з ним він не був знайомий. Покази цього свідка ніхто не перевіряв, відеозапис з ломбарду зникла.

Потерпіла ОСОБА_9 неодноразово належним чином повідомлялась про місце і час апеляційного розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 , але в судове засідання повторно не з`явилась з невідомих причин. В матеріалах провадження є заява потерпілої ОСОБА_9 про проведення судового засідання без її участі (т.2 а.п.235). Заслухавши думку учасників кримінального провадження, приймаючи до уваги, що відсутність потерпілої в судовому засіданні не перешкодить з`ясуванню та перевірці апеляційних доводів прокурора та обвинуваченого, колегія суддів прийняла рішення про проведення апеляційного судового розгляду без потерпілої.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та заперечували проти апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, в межах поданих апеляційних скарг, обговоривши їх доводи, провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченому, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає з наступних підстав.

На підставі ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції, перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК України, підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді першої інстанції є неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність та згідно до вимог ч.2 цієї ж статті може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновок суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні умисних дій, що виразилися у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчинене повторно за обставин, встановлених судом і викладених у вироку підтверджуються дослідженими у судовому засіданні доказами, викладеними у вироку.

Доводи обвинуваченого про відсутність в матеріалах провадження доказів на підтвердження його вини у вчиненні кримінального правопорушення та обґрунтування висновків суду недопустимими доказами є необґрунтованими та спростовуються доказами, на які суд послався у вироку на підтвердження вини ОСОБА_6 у відкритому викраденні чужого майна, яке належить потерпілій ОСОБА_9 , яке вчинене повторно.

Так, суд обґрунтовано послався на покази потерпілої ОСОБА_9 , яка докладно розповіла суду про обставини вчинення відносно неї злочину, при цьому пояснила, що 17.05.2014 року, близько 24.00 години, вона йшла по пр. Комсомольському разом зі своєю подругою ОСОБА_10 . На зустріч їм йшов раніше не знайомий їй обвинувачений, який тримав у своїй руці спортивну сумку. Пізніше вона дізналася, що його прізвище ОСОБА_6 . Чоловік, який йшов назустріч, одразу викликав в неї підозру, а тому вона звернула на нього увагу, розгледіла його обличчя, сильніше стала тримати в руці свою сумку, в якій знаходилося її майно. Коли ОСОБА_6 порівнявся з нею, проходячи з правого боку, то різко смикнув її сумку, від чого ручки сумки обірвалися та залишилися у її руці, а сумка, з обірваними ручками, опинилася в руках ОСОБА_6 , який міцно тримаючи її став від неї тікати в сторону дворів, в напрямку до стадіону. Вона з ОСОБА_10 одразу ж побігли за ОСОБА_6 , але той втік. Після чого вона зразу ж подзвонила до міліції і повідомила про скоєний злочин, дочекалися з ОСОБА_10 співробітників міліції, з якими на службовому автомобілі стали їздити по району та біля зупинки «Зоря», вона впізнала ОСОБА_6 як особу що скоїла викрадення її майна. Вона не має сумнівів, що злочин відносно неї вчинив саме ОСОБА_6 , якого вона добре розгледіла, та впізнала за зовнішніми ознаками, в тому числі за статурою і одягом.
Як вбачається з матеріалів провадження. сумка потерпілої ОСОБА_9 була згодом знайдена саме на стадіоні.
Показання потерпілої ОСОБА_9 співпадають з показами свідка ОСОБА_10 , яка була очевидцем вчинення кримінального правопорушення, і яка підтвердила, що ОСОБА_6 є та особа, яка відкрито викрала майно потерпілої.
Свої покази потерпіла та вказаний свідок підтвердили під час проведення слідчого експерименту ( т.2 а.п.95-99).
У суду не було підстав не довіряти показанням потерпілої та свідка ОСОБА_10 , оскільки раніше вони не були знайомі з обвинуваченим, а тому у них відсутні підстави для обмови останнього.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано послався у вироку на протоколи впізнання, проведеного за участю потерпілої ОСОБА_9 та за участю свідка ОСОБА_10 , із яких вбачається, що останні впізнали ОСОБА_6 , як особу, яка 17.05. 2014 року об 23.30 годин біля буд. №7 по пр.. Комсомольському в м. Дніпродзержинську шляхом ривка відкрито заволоділа жіночою сумкою потерпілої з її майном.
Порушень вимог ст.228 КПК України при проведенні вказаної процесуальної дії колегією суддів не установлено. Протокол, складений за результатами її проведення відповідає вимогам ст.231 КПК України. Будь-яких зауважень , як від ОСОБА_6 так і від нонятих, не надходило, в тому числі і клопотання ОСОБА_6 про надання йому захисника.
Вина ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення також підтверджується показами свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , із показань яких вбачається, що всі вони були працівниками міліції та в ніч з 17 на 18 травня 2014 року перебували на чергуванні в патрулі, Коли черговий по райвідділу повідомив про те, що невідомий чоловік вирвав із рук дівчини жіночу сумочку, та за описом потерпілої були передані прикмети цього невідомого чоловіка, саме за цими прикметами ними поблизу трамвайної зупинки «Зоря» було зупинено невідомого чоловіка, яким виявився ОСОБА_6 , і якого потерпіла ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_10 , впізнали як особу, яка вчинила цей злочин. При обвинуваченому дійсно була сумка спортивного типу.
Відповідно до протоколу огляду предмету ( т.3 а.п. 48), яким є спортивна сумка синього кольору, яка вилучена у ОСОБА_6 і оглянута з його дозволу, в ній знаходилась ще одна спортивна сумка меншого розміру чорного кольору з синіми вставками, сорочка джинсова темно-синього кольору, ключ гайковий рожковий, ніж кустарного виробництва, відкрутка цільнометалева, запальничка зеленого кольору, ключ дверний з білого металу. Огляд сумки проводився за участю понятих та ОСОБА_6 , який підписав протокол огляду без будь-яких зауважень.
Цими даними спростовуються доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 , що в нього була сумка із інструментом загальною вагою близько 20 кг і частина цього інструменту зникла.
Із показів свідка ОСОБА_11 вбачається, що він у травні 2014 року, точної дати не пам`ятає, після сварки з дружиною, будучи в стані алкогольного сп`яніння в нічний час у м. Дніпродзержинську, у раніше незнайомого йому чоловіка, придбав мобільний телефон Престижіо за 400 гривень, який був без документів. Після цього здав цей телефон до ломбарду за 600 гривень на свої документи, так як йому потрібні були гроші. Чоловік який продав йому телефон, схожий на ОСОБА_6 ..
Неточності в описанні одягу ОСОБА_6 вказаним свідком, а саме, що він був одягнений в шорти, є не суттєвою обставиною, оскільки свідок під час описаних подій, з його слів, знаходився у стані алкогольного сп`яніння, а тому не міг в повній мірі усвідомлювати всі обставини події та зосередитись конкретно на одязі обвинуваченого.
Суперечать матеріалам провадження твердження обвинуваченого, що при затриманні працівниками міліції він був одягнений в джинсову сорочку синього кольору, оскільки сорочка знаходилась в його спортивній сумці, яка вилучена у нього та оглянута працівниками міліції.
Покази свідка ОСОБА_11 підтверджуються даними, що містяться в протоколі огляду мобільного телефон «Prestigio PAP-5044 DUO» від 26.06.2014 року (т. 3 а.п.122), згідно до якого зазначений телефон виданий представником ломбарду як закладений.
Відповідно до протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 26.06.2014 року (т. 3 а.с. 76-77), в ПРАТ «Київстар» отримано доступ до речей і документів, а саме інформацію про роботу мобільного терміналу ІМЕІ НОМЕР_2 абонента мобільного зв`язку НОМЕР_3 в період часу з 17.05.2014 року по 18.05.2014 року поміщеного на СД-Р диск з позначенням вх1823 1-КС/208/727/14 від 26.06.2014 року;

За змістом оглянутого в ході судового слідства СД-Р диску з позначенням вх1823 1-КС/208/727/14 від 26.06.2014 року встановлено, що в період 17.05.2014 року з телефонного номеру НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_6 , що підтверджено ним в ході судового слідства, здійснювалися вихідні дзвінки в період 23.01 годин, 23.02 годин, 23.21 годин, 23.38 годин, 23.55 годин, з району скоєння злочину.

Твердження обвинуваченого в апеляційній скарзі, що на досудовому розслідування було порушено його права на захист являється безпідставним. Так, при його затриманні, як вбачається з протоколу, був присутній адвокат ОСОБА_16 за призначенням ( а.п.51-53). При пред`явленні підозри ОСОБА_6 роз`яснено право на захист, про що складений протокол, засвідчений особистим підписом останнього, із якого вбачається, що він бажає захищати себе сам.

Після надходження заяви ОСОБА_6 26.06.2014 року про залучення захисника ( т.3 а.п.108)., слідчим був залучений захисник через Дніпропетровський обласний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги та для його захисту призначений адвокат ОСОБА_8 .

За викладених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дослідивши всі зібрані в кримінальному провадженні докази та давши їм оцінку з точки зору належності та допустимості кожного із них та достатності у їх сукупності, обґрунтовано дійшов висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України (відкрите викрадення чужого майна, вчинене повторно), є доведеною.

Доводи обвинуваченого стосовно того, що у нього не було вилучене майно, яке було викрадене у потерпілої ОСОБА_9 , на думку колегії суддів, не спростовує висновків суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.9 ст.224 КПК України, одночасний допит двох чи більше осіб є правом, а не обов`язком слідчого.

Крім того, в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_6 про відмову в проведенні слідчих дій з його участю ( т.3 а.п.126). З цієї заяви вбачається, що на час розгляду кримінального провадження в судовому засіданні у ОСОБА_6 не було будь-яких доказів, які б він міг протиставити доказам його вини, які були йому пред`явлені органами досудового розслідування , як немає цих доказів і в апеляційній інстанції.
З врахуванням викладеного вказівка ОСОБА_17 в апеляційній скарзі, що в ході досудового розслідування слідчим не проведена очна ставка зі свідком ОСОБА_11 не заслуговує на увагу і не може свідчити про неповноту досудового розслідування.

Таким чином, позиція і доводи ОСОБА_6 , заявлені в судовому засіданні, аналогічні його доводам в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження в ході судового слідства і були спростовані сукупністю доказів, покладених судом в основу вироку.
Будь-яких інших обґрунтованих та переконливих доводів про фальсифікацію матеріалів даного кримінального провадження та його непричетності до вказаного кримінального правопорушення, обвинуваченим ОСОБА_6 в апеляційній скарзі наведено не було.
Відповідно до положень ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. Посилання ОСОБА_6 у доповненні до апеляційної скарги про порушення слідчим ОСОБА_18 , допущені при розслідуванні інших кримінальних проваджень, виходять за межі даного кримінального провадження і розгляду судом апеляційної інстанції не підлягають.

Враховуючи викладене, переглянувши вирок суду першої інстанції в межах апеляційних скарг, колегія суддів не вбачає порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість ОСОБА_6 і на кваліфікацію його дій, а тому апеляційна скарга останнього задоволенню не підлягає.

Що ж стосується тверджень прокурора в апеляційній скарзі про неправильне застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, зокрема, невірне застосування вимог ч.4 ст.71 КК України, то вони ґрунтуються на матеріалах провадження і заслуговують на увагу.

Згідно з вимогами ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження скоєння нових злочинів, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Перевіряючи матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_6 в апеляційному порядку, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вимог вищевказаного закону.

Вирішуючи питання про призначення покарання, мотивуючи своє рішення суд послався на характер і ступінь суспільної небезпеки, тяжкість скоєного злочину, виходячи з положень ст.12 КК України, дані, які характеризують особу обвинуваченого, а саме, наявність не знятої та непогашеної в передбаченому законом порядку судимості, вчинення повторно корисливого злочин в період іспитового строку, встановленого за вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська, Дніпропетровської області від 16.01.2014 року, посередню характеристику за місцем мешкання, наявність на утриманні малолітньої дитину, матері пенсіонерки, яка за станом здоров`я потребує допомоги, його відношення до скоєного.
Згідно до вимог ст. 67 КК України, судом першої інстанції обтяжуючою обставиною покарання за скоєне кримінальне правопорушення визнано рецидив злочину, а згідно до вимог ст.66 КК України, пом`якшуючою обставиною, судом визнано знаходження на утриманні малолітньої дитини.
Виходячи з наведеного, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до правильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, разом з тим, призначивши йому за скоєне кримінальне правопорушення покарання, ближче до мінімальної межі, передбаченої санкцією ч.2 ст.186 КК України, своє рішення не мотивував, не зазначив, які саме обставини враховані судом при призначенні обвинуваченому покарання на зазначений судом строк.

На переконання колегії суддів призначення ОСОБА_6 за ч.2 ст.186 КК України покарання у виді чотирьох років шести місяців позбавлення волі не відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України є необґрунтованим, не відповідає принципам справедливості та індивідуалізації покарання, та не є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Зважаючи на характер вчинення кримінального правопорушення, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції призначив обвинуваченому покарання, яке хоч і не виходить за межі встановлені законом, але за своїм розміром є явно несправедливим, внаслідок м`якості, що відповідно до ст. 409 КПК України є підставою для скасування судового рішення.

За таких обставин, відповідно до ст.420 КПК України, колегія суддів визначає вирок щодо обвинуваченого таким, що підлягає скасуванню за м`якістю призначеного обвинуваченому покарання, з ухваленням свого вироку в частині призначення покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.186 КК України.

Під час перевірки матеріалів справи не підтвердився факт знаходження на утриманні обвинуваченого малолітньої дитини.

Враховуючи обставини, на які послався суд у вироку при призначенні покарання ОСОБА_6 , з врахуванням даних, які характеризують його особу, наявності не знятої та непогашеної в передбаченому законом порядку судимості, вчинення повторно корисливого злочин в період іспитового строку, приймаючи до уваги, що обвинувачений має матір пенсіонерку, яка за станом здоров`я потребує допомоги, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, та обтяжуючої обставини рецидиву злочинів, колегія суддів погоджується з доводами прокурора про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на більш тривалий термін.

Колегія суддів погоджується також з доводами прокурора про порушення вимог закону при призначенні ОСОБА_6 покарання за сукупністю вироків на підставі ч.4 ст.71 КК України,
Так, згідно ч.1 ст.71 КПК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує не відбуту частину покарання за попереднім вироком.
Відповідно до ч.4 ст.71 КК України, остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від не відбутої частини покарання за попереднім вироком.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська, Дніпропетровської області від 16.01.2014 року, ОСОБА_6 був визнаний винним та засуджений за ч.3 ст.185 КК України до 5 років позбавлення волі. На підставі ст.ст.75,76 КК України, він був звільнений від відбуття покарання, з іспитовим строком на 3 роки, але 17.05.2014 року скоїв новий злочин, за який притягується до відповідальності по даному кримінальному провадженню
Разом з тим, суд першої інстанції, призначивши ОСОБА_6 за сукупністю вироків покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки і сім місяців вищезазначених вимог закону не дотримався.
У відповідності до ч.5 ст.72 КПК України , зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі, в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Як вбачається з матеріалів провадження ( т.3а.п.51), ОСОБА_6 був затриманий 18.05.2014 року. Ухвалою суду від 19.05.2014 року йому було обрано міру запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Таким чином, ОСОБА_6 підлягає зарахуванню строк попереднього ув`язнення з 18.05.2014 року по 31.10.2016 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Керуючись ст.ст. 374, 404, 405, 407,409, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора, який приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції задовольнити частково.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська, Дніпропетровської області від 25 грудня 2014 року відносно ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасувати.
Призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.186 КК України у виді 5 років позбавлення волі.
На підставі ч.4 ст.71 КК України до даного покараннячастково приєднати не відбуту частину покарання за вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16.01.2014 року і остаточно призначити йому покарання 5 років 6 місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 обчислювати з 18 травня 2014 року, зарахувавши, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, у строк попереднього ув`язнення перебування його під вартою з 18 травня 2014 року до 31 жовтня 2016 року включно, з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту його проголошення, а засудженим в той же строк з моменту отримання ним копії вироку.

Судді: