УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів за участю прокурора при секретарі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні 29 вересня 2016 року в м. Києві кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2016 року щодо

ОСОБА_6 ,
в с т а н о в и в:

Зазначеним вироком
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 1 ст. 296 КК України до покарання у виді арешту на строк 6 місяців.
За ч. 2 ст. 186 КК України виправдано за недоведеністю його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за те, що він 7 липня 2014 року близько 13.00 год. знаходячись в пункті прийому вторинної сировини по АДРЕСА_1 , грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, діючи з особливою зухвалістю, безпричинно нецензурно висловлювався на адресу ОСОБА_7 та штовхаючи намагався вчинити бійку і спричинити їй тілесні ушкодження, однак указані злочинні дії були припинені сторонніми особами.

Крім того, ОСОБА_6 виправданий у тому, що він 4 липня 2014 року близько 21.30 год по АДРЕСА_2 , повторно із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для здоров`я, завдав ОСОБА_8 удар рукою по потилиці та зірвав із шиї потерпілої золотий ланцюжок із кулончиком, спричинивши останній матеріальну шкоду на суму 7 000 грн.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2016 року вирок щодо засудженого залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Зазначає, що судом першої інстанції допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, оскільки безпідставно виправдано ОСОБА_6 у зв`язку з недоведеністю його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України. Вважає, що судом безпідставно визнано недопустимим доказом протокол пред`явлення для впізнання, а також у мотивувальній частині вироку не зазначено мотивів, із яких суд відкидає докази обвинувачення. Крім того, посилається, що суд апеляційної інстанції належного аналізу та оцінки доказам не надав, доводи апеляційної скарги прокурора щодо незаконного виправдання засудженого ОСОБА_6 не перевірив належним чином, а обмежився лише загальними висновками щодо недоведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Заслухавши доповідача, пояснення прокурора про відсутність підстав для задоволення скарги та необхідність залишення судових рішень без зміни, перевіривши кримінальне провадження та обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, підтверджений дослідженими у судовому засіданні доказами, яким суд дав належну оцінку, і є правильним та в касаційній скарзі прокурора не заперечується.

Доводи прокурора про безпідставність виправдання ОСОБА_6 у зв`язку з недоведеністю його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, не заслуговують на увагу.

Суд першої інстанції, виправдовуючи ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, дійшов до висновку, що протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 8 липня 2014 року, є недопустимим доказом, оскільки слідча дія впізнання, проведена з грубим порушенням вимог КПК України.

При перевірці матеріалів кримінального провадження встановлено, що згідно даних зазначеного протоколу, потерпіла ОСОБА_8 упізнала ОСОБА_6 , як особу, що 4 липня 2014 року вчинила кримінальне правопорушення злочин відносно неї за ознаками: «за фігурою, одежою, ознаками обличчя, одежі». При цьому, суд у вироку вказав на те, що відповідно до протоколу для впізнання надавались фотознімки розміром 3см х 4см, де зображені портрети осіб, які пред`являлися для впізнання. Сама потерпіла вказувала на впізнання ОСОБА_6 , яке відбувалося 7 липня 2014 року, при тому, що протокол датований 8 липня 2014 року, і дана обставина вказує на проведення впізнання ОСОБА_6 по фотознімкам потерпілою ОСОБА_8 після того, як вона побачила обвинуваченого 7 липня 2014 р. в приміщенні райвідділу.

Окрім того, згідно даних, що містяться у протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 8 липня 2014 року за участю потерпілої ОСОБА_8 , нею на фото № 1 впізнаний ОСОБА_6 , як особа, яка вчинила щодо неї злочин (ап. 75-76 т.1). При цьому, у протоколі наявний запис про те, що потерпіла впізнає його за фігурою, одягом, ознаками обличчя.

Також із протоколу прийняття заяви від 4 липня 2014 року про вчинене кримінальне правопорушення вбачається, що зі слів потерпілої зазначено про те, що невідомий чоловік вдарив ОСОБА_8 іззаду по голові та зірвав із неї золотий ланцюжок із кулончиком (ас. 68 т.1).

Разом із тим, у протоколі прийняття заяви від 4 липня 2014 року, як і в інших доказах, наявних у матеріалах провадження, відсутні будь-які дані про прикмети нападника.

При цьому, оцінюючи зазначені докази, суд першої інстанції у вироку послався на те, що відповідно до показань потерпілої ОСОБА_8 в день події 4 липня 2014 року вона була допитана як потерпіла. 7 липня 2014 року вона знову перебувала в приміщення Деснянського РУ, де їй пред`явили фотознімки ОСОБА_6 для впізнання, про що був складений відповідний протокол. Після проведення слідчої дії потерпілій був пред`явлений ОСОБА_6 , який перебував у черговій частині РУ, але відповідний протокол у відповідності до вимоги КПК України складений не був, а потерпіла була знову допитана.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано вказав про те, що дані протоколу прийняття заяви ОСОБА_8 від 4 липня 2014 року про вчинене кримінальне правопорушення відносно неї не містять відомостей щодо можливості впізнання потерпілою особи, яка вчинила відносно неї злочин, а також прикмети злочинця.

Також у матеріалах кримінального провадження містяться і інші докази в обґрунтування невинуватості ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, яким суд першої інстанції, в їх сукупності з іншими доказами по справі дав належну оцінку.

Покарання засудженому за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, призначено відповідно до вимог ст. 65 КК України.

Доводи, наведенні у касаційній скарзі прокурора, аналогічні доводам апеляційної скарги, були предметом перевірки судом апеляційної інстанції та вони обґрунтовано визнанні безпідставними, і суд 2-ї інстанції навів у ухвалі переконливі мотиви прийнятого рішення.

Із таким висновком погоджується колегія суддів і не знаходить підстав для скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 , як про це ставить питання у касаційній скарзі прокурор.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть скасування чи зміну судових рішень, не встановлено.

Керуючись ст. ст. 434-436 КПК України суд,

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2016 року щодо

ОСОБА_6 без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3