Справа № 192/2277/16-к
Провадження № 1-в/192/1632/16
Ухвала
"08" липня 2016 р.смт.Солоне

СОЛОНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

в особі головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 ,
представника СВК-21 ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 (приймає участь у режимі відеоконференції), розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду клопотання засудженого ОСОБА_5 , що народився 1975 року, про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 судимий 02.09.2014 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за ч.1 ст.263, ч.1 ст.321, ч.4 ст.70 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки 6 мысяцыв.

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 09.03.2016 року на підставі ч.5 ст.72 КК України у строк покарання ОСОБА_5 зарахований строк попереднього ув`язнення з 11.03.2014 по 24.06.2014 року та з 28.08.2014 року по 02.10 2014 року.

Строк відбування покарання після зарахування закінчується 24.04.2017 року.

ОСОБА_5 відбуває покарання у Солонянській виправній колонії №21 з 26 червня 2014 року.

23 лютого 2016 року ОСОБА_5 відбув 2/3 частини строку покарання, 29 квітня 2016 року адміністративною комісією Солонянської ВК-21 йому відмовлено у підготовці матеріалів про умовно-дострокове звільнення.

10 червня 2016 року засуджений звернувся до суду із заявою про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання на підставі ст.81 КК України.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 заяву підтримав та просив її задовольнити,посилаючись на необґрунтованість відмови адміністрації установи у такому звільненні. Пояснив, що він має одне заохочення, працює у колонії в їдальні, порушень режиму утримання не допускав, навчався у ПТУ при установі. Після відмови йому судом у заміні невідбутої частини покарання більш м`яким: обмеженням волі, продовжує прсацювати

Представник адміністрації Солонянської виправної колонії №21 заперечував проти умовно-дострокового звільнення засудженого. Вказав, що засуджений характеризується посередньо, має лише одне заохочення.
Прокурор заперечував проти задоволення заяви засудженого ОСОБА_5 , оскільки поведінка останнього не свідчить про те, що він довів своє виправлення.
Суд, вислухавши засудженого, представника адміністрації СВК-21, думку прокурора, дослідивши матеріали справи, вивчивши матеріали особової справи засудженого, приходить до наступного.

Згідно положень ст.6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої законослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Відповідно до ст.81 КК України, до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання після відбуття певної частини строку, зазначеної у ст.81 КК України, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, в тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого.

Сумлінна поведінка засудженого характеризується дотриманням режиму відбування покарання, виконанням покладених на засудженого законних обов`язків, стримуванням від порушень режиму відбування покарання, від порушень правил внутрішнього розпорядку, активною участю у суспільному житті і сумлінним виконанням громадських доручень у процесі відбування покарання. При цьому висновок суду про виправлення засудженого повинен ґрунтуватися на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за весь час відбування покарання, а не за час, який безпосередньо передує настанню строку, після відбування якого можливо умовно-дострокове звільнення.
Як убачається з матеріалів з особової справи засудженого, 12.02.2016 року ОСОБА_5 ухвалою Солонянського райсуду Дніпропетровської області було відмовлено у заміні невідбутої частини покарання більш м`яким: обмеженням волі.

ОСОБА_5 відбуває покарання в СВК-21 за злочин, який, згідно ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів.

Згідно довідки про стягнення та заохочення, засуджений за весь період відбування покарання був заохочений лише один раз, порушень режиму утримання не допускав.

Згідно характеристики, засуджений в установі виконання покарань працевлаштований до їдальні, до праці ставиться посередньо, не бере участь в жодній з програм диференційованого виховного впливу, участі у роботі самодіяльних організацій не приймає, не бере участі в організації виховних заходів, не проявляє соціально-корисну активність в організації їх роботи, не входить до складу ради колективу засуджених, до виконання обов`язків, передбачених ст.107 та 118 КВК України, відноситься не завжди сумлінно.
Згідно характеристики, до праці на даний час ОСОБА_5 відноситься посередньо. І хоча робота засуджених у колонії не є обов`язковою, засуджені залучаються до праці за їхнім бажанням, ставлення засудженого до праці є обов`язковою підставою для умовно-дострокового звільнення засудженого, зазначеною у ст.81 КК України.

Враховуючи викладене, суд уважає, що поведінка засудженого ОСОБА_5 на протязі усього строку відбування покарання не є такою, що може слугувати прикладом для інших засуджених, а також не свідчить про його виправлення.

Із матеріалів справи не убачається, що після відмови ОСОБА_5 судом у застосуванні до нього положень ст.82 КК України з тих підстав, що засуджений не став на шлях виправлення, у його поведінці відбулися такі системні зміни, які свідчать про його виправлення та готовність до стабільної самокерованої поведінки.

Із досліджених у судовому засіданні доказів не убачається, що засуджений сумлінно ставився до праці, та мав зразкову поведінку, тому немає і підстав вважати, що він довів своє виправлення, отже, клопотання ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. 81 КК України, ст.537, 539 КПК України, суд

постановив:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Дніпропетровської області через Солонянський районний суд Дніпропетровської області протягом семи днів з дня її оголошення, а ОСОБА_5 у той же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Головуючий