Справа № 358/1606/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/664/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 35 29.06.2016

УХВАЛА
Іменем України
«29» червня 2016 року колегія суддів судової палати в кримінальних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,

при секретарі ОСОБА_6 ,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 , його захисника ОСОБА_11 та прокурора ОСОБА_12 на вирок Богуславського районного суду Київської області від 23 березня 2016 року, за яким

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Києва, не одружений, не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий: 17.12.2003 року Криворізьким районним судом Дніпропетровської області за ч. 4 ст. 185, 69 КК України до 4 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим строком 2 роки; 22.05.2006 року Солом`янським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 289, ст. 71 КК України до 5 років 2 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна; 27.12.2013 року Деснянським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 289 КК України до 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю,

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

На підставі ст. 71 КК України, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано не відбуте покарання за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 27 грудня 2013 року та за сукупністю вироків призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано строк попереднього ув`язнення з 01 липня 2015 року до дня набрання вироком законної сили та зараховано строк попереднього ув`язнення з 22 липня 2013 року по 01 серпня 2013 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 358 КК України визнаний невинуватим та виправданий.

Цим же вироком засуджений

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець с. Саварка Богуславського району Київської області, не одружений, не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий відповідно до ст. 89 КК України,

стосовно якого вирок не оскаржувався.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_15 задоволено, стягнуто солідарно із ОСОБА_10 та ОСОБА_16 на користь ОСОБА_15 11907 гривень за заподіяну майнову шкоду та 40000 гривень за моральну шкоду, всього 51907 гривень.

Колегія суддів,

В С Т А Н О В И Л А :
Згідно з вироком, 13 лютого 2015 року близько 04.00 години, ОСОБА_10 за попередньою змовою з ОСОБА_16 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння, з метою повторного незаконного заволодіння транспортним засобом, перебуваючи на автомобільному майданчику прибудинкової території, що розташована за адресою: вул. 40 Років Перемоги, 1, м. Богуслав, Київська область, скориставшись відсутністю очевидців злочинної діяльності, шляхом розбиття заднього скла автомобіля «ВАЗ 2108» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_15 , проник до салону автомобіля та відчинив дверцята для вільного доступу своєму співучаснику ОСОБА_16 . Після цього діючи умисно з метою завершення умислу на незаконне заволодіння транспортним засобом, за допомогою фізичної сили спільно з ОСОБА_16 з метою уникнення викриття їх злочинної діяльності сторонніми особами, відкотили автомобіль далі від місця його знаходження за межі прибудинкової території, де запустивши двигун вказаного автомобіля, з місця вчинення кримінального правопорушення зникли на цьому автомобілі, чим завдали потерпілому матеріальну шкоду в розмірі вартості автомобіля, а саме 33 683 гривні, та в подальшому розпорядились автомобілем на власний розсуд.
ОСОБА_10 обвинувачувався органом досудового розслідування також в тому, що в 2014 році, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, він перебуваючи на території м. Київ, за попередньою домовленістю з невстановленою досудовим розслідуванням особою придбав у неї завідомо підроблене посвідчення водія, виготовлене з його фотокарткою на ім`я ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , видане ДАІ МВС-УВС м. Києва, серії НОМЕР_2 від 30.04.2002 року, яке в подальшому використовував як власне посвідчення особи при поданні та перевірці документів уповноваженим працівникам державних органів. Зокрема 01.07.2015 року близько 15.20 години, в с. Поташня, Бородянського району, Київської області при затриманні ОСОБА_10 за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та встановленні його особи працівниками Богуславського РВ ГУМВС України в Київській області останній, видаючи себе за іншу особу з метою уникнення кримінальної відповідальності, пред`явив уповноваженим працівникам органів внутрішніх справ посвідчення водія, виготовлене з його фотокарткою на ім`я ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , видане ДАІ МВС-УВС м. Києва, серії НОМЕР_2 від 30.04.2002 року.
Зазначені дії обвинуваченого ОСОБА_10 кваліфіковані органом досудового розслідування за ст. 358 ч. 4 КК України (використання завідомо підробленого документа).
У судовому засіданні даний факт не знайшов свого підтвердження об`єктивними, достовірними та допустимими доказами, а тому ОСОБА_10 в цій частині визнано невинуватим і виправдано.

Не погоджуючись з даним вироком, обвинуваченим ОСОБА_10 , його захисником ОСОБА_11 та прокурором ОСОБА_12 подано апеляційні скарги, в яких вони просять:

-прокурор вирок скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням кримінального закону та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість; постановити свій вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 358 КК України, призначивши покарання: за ч. 2 ст. 289 КК України у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна, за ч. 4 ст. 358 КК України у виді 2 років обмеження волі; у відповідності до ст. ст. 70, 72 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання визначити ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років та 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна; відповідно до ст. 71 КК України шляхом часткового складання визначити ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна; в решті вирок від 23.03.2016 року, в тому числі щодо призначеного покарання ОСОБА_16 за ч. 2 ст. 289 КК України, залишити без змін. Не оспорюючи доведеність вини обвинувачених та правильність призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_16 , апелянт вважає вирок необґрунтованим. Апелянт вказує, що ухвала суду від 18 лютого 2016 року, якою визнано недопустимими доказами по справі протокол огляду місця події від 1 липня 2015 року під час якого було оглянуто автомобіль марки ГАЗ-24, яким керував обвинувачений ОСОБА_10 та в ході якого вилучено посвідчення водія на ім`я ОСОБА_17 серії НОМЕР_2 від 30 квітня 2002 року та висновок судово-технічної експертизи № 3-03/933 від 21 серпня 2015 року, під час якої досліджувалися недопустимі докази вилучені під час огляду місця події та припинено їх дослідження є незаконною. Істотних порушень прав і свобод людини, при огляді автомобіля ГАЗ-24, на думку апелянта, допущено не було, а тому суд, при ухваленні вироку, мав визнати винуватим ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України і призначити йому відповідне покарання, передбачене санкцією даної статті. Крім цього, апелянт вказує, що при призначенні покарання ОСОБА_10 судом належним чином не враховано особу обвинуваченого ОСОБА_10 , який раніше неодноразово засуджений, переховувався від відбуття покарання за вироком Деснянського районного суду, не враховано його антисоціальні зв`язки, не враховано його поведінку.

-обвинувачений ОСОБА_10 вирок скасувати в частині, що стосується його інтересів, закрити кримінальне провадження відносно нього на підставах п. 5 ч. 1 ст. 407, ст. 417, п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Апелянт вказує, що: досудове розслідування та судовий розгляд були проведені не повно, упереджено та однобічно; висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

-захисник вирок скасувати, закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_10 у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України на підставах п. 5 ч. 1 ст. 407, ст. 417, п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. На думку апелянта, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, не підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому він підлягає виправдуванню.

В запереченнях обвинувачений вказує, що апеляційна скарга прокурора є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який вважав вирок незаконним, просив його скасувати та ухвалити новий вирок, обвинуваченого та його захисника в підтримку поданих ними окремих апеляційних скарг та заперечували з приводу апеляційної скарги прокурора, звернення обвинуваченого до суду в судових дебатах та з останнім словом, апеляційний суд, обговоривши доводи скарги, та вивчивши матеріали справи, знаходить апеляційні скарги такими, що не підлягають задоволенню.

Висновки суду 1-ї інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, за вказаних у вироку обставин, відповідають матеріалам кримінального провадження і ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні доказах, які достатньо викладені у вироку та їм дана належна оцінка, а висновки суду щодо саме спільних дій ОСОБА_10 та ОСОБА_16 під час заволодіння автомобілем знайшли своє об`єктивне відображення та підтверджуються сукупністю доказів.

Так, обвинувачений ОСОБА_10 , вчинив незаконне заволодіння транспортним засобом за попередньою змовою групою осіб, а тому його дії за ч. 2 ст. 289 КК України, судом кваліфіковані вірно.

Доводи викладені в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника про невинуватість у вчиненні злочину не можуть бути визнані належними та спростовуються показаннями обвинуваченого ОСОБА_16 , який пояснив обставини вчинення ним та ОСОБА_10 викрадення автомобіля, показаннями потерпілого, свідків та іншими матеріалами справи, які узгоджуються між собою.

Так, обвинувачений ОСОБА_16 в судовому засіданні детально розповів яким саме чином він разом з ОСОБА_10 , розбивши скло, проникли до автомобілю ВАЗ-2108, відкотили його на деяку відстань, після чого запустили двигун, та поїхали на ньому разом до с. Поташня. У вказаному селі він, ОСОБА_16 , вийшов з машини, а ОСОБА_10 поїхав на ньому далі. В подальшому він, ОСОБА_16 , отримав від ОСОБА_10 3000 грн. в якості винагороди за викрадений автомобіль. Свої покази обвинувачений ОСОБА_16 підтвердив під час проведення слідчого експерименту, при цьому його покази в деталях співпали з показами, яки він дав у судовому засіданні.

Саме ОСОБА_10 після затримання у липні 2015 року показав працівникам міліції місце знаходження автомобілю ВАЗ-2108, що належить потерпілому, що підтверджено показами свідків працівників міліції - ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , яким саме ОСОБА_10 в с. Немишаєво на території колишнього заводу показав місце зберігання вказаного автомобілю.

Не визнаючи себе винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, ОСОБА_10 , тим не менш оспорював висновок експерта, який оцінив автомобіль ВАЗ-2108, що належить потерпілому, а також встановив розмір витрат на відновлювальний ремонт. Свої вимоги ОСОБА_10 мотивував тим, що експерт, який проводив дану експертизу, не внесений до єдиного реєстру. Колегія суддів вважає дану експертизу законною та обґрунтованою, оскільки свою кваліфікацію оцінювача експертом підтверджено доданими до висновку відповідними сертифікатами, та, до того ж, Законом України «Про судову експертизу» вимоги щодо внесення до єдиного реєстру оцінювачів не передбачені.

Не залишились поза увагою суду 1-ї інстанції і доводи ОСОБА_10 та його захисника щодо, нібито, здійснення тиску на обвинувачених з боку працівників міліції. Суд перевірив належним чином ці заяви, зробив відповідні запити до прокуратури області, та отримав відповідь, що в результаті проведеної перевірки встановлена відсутність будь-яких незаконних методів впливу на обвинувачених. В свою чергу Апеляційним судом було також зроблено запит щодо наявності кримінального провадження стосовно працівника міліції ОСОБА_18 , та було отримано негативну відповідь, в зв`язку з чим заяви ОСОБА_10 щодо здійснення тиску на обвинувачених колегія суддів розцінює як реалізацію обвинуваченим свого права на захист.

Належним чином дослідивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши їх у сукупності, суд 1-ї інстанції визнав ОСОБА_10 винним у заволодінні автомобілем потерпілого, детально обґрунтувавши своє рішення.

Посилання в апеляційній скарзі прокурора, про необхідність визнання винним обвинуваченого ОСОБА_10 у використанні завідомо підробленого документа, то ухвалою суду від 18 лютого 2016 року визнано недопустимими доказами по справі: протокол огляду місця події від 1 липня 2015 року під час якого було оглянуто автомобіль марки ГАЗ-24 реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , яким керував обвинувачений ОСОБА_10 та в ході якого вилучено посвідчення водія на ім`я ОСОБА_17 серії НОМЕР_4 від 30 квітня 2002 року; висновок судово-технічної експертизи № 3-03/933 від 21 серпня 2015 року, під час якої досліджувалися недопустимі докази вилучені під час огляду місця події від 1 липня 2015 року, та припинено їх дослідження.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання вказаних доказів недопустимим, так як матеріали кримінального провадження не містять відомостей про те, що слідчий після проведення огляду вказаного автомобіля звертався до слідчого судді з поданням про проведення обшуку транспортного засобу, а тому встановлені під час огляду автомобіля докази є недопустимими, так як отримані з порушенням норм КПК України.
Призначаючи винному ОСОБА_10 покарання, суд 1-ї інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про його особу, наявність непогашених судимостей за вчинення корисливих злочинів.

Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, суд не встановив.

Приймаючи до уваги те, що покарання повинно бути необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, суд 1-ї інстанції дійшов до висновку, про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 2 ст. 289 КК України з конфіскацією майна.

З такими висновками, колегія суддів погоджується, а підстав для зміни або скасування вироку не знаходить, а тому приходить до переконання про необхідність залишення апеляційних скарг прокурора, обвинуваченого та його захисника без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду Київської області,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 , його захисника ОСОБА_11 та прокурора ОСОБА_12 залишити без задоволення, а вирок Богуславського районного суду Київської області від 23 березня 2016 року стосовно ОСОБА_21 без зміни.

ГОЛОВУЮЧИЙ

СУДДІ