Ухвала
іменем україни

28 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 11 серпня

2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від

07 червня 2016 року щодо нього ж,

в с т а н о в и л а:

зазначеним вироком, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду,

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, жителя

АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, останнього разу за вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 2012 року за ч. 2

ст. 185 КК України із застосуванням ст. 71 цього ж Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 2 місяці, звільненого 17 квітня 2014 року після відбуття строку покарання,

засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 185 КК України на строк 4 роки, за ч. 2 ст. 190 КК України на строк 2 роки, а також засуджено за ст. 395 КК України до покарання у виді арешту на строк 6 місяців.
На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Згідно з судовими рішеннями ОСОБА_5 визнаний винним та засуджений за те, що він 04 червня 2014 року приблизно о 18.00 год. в квартирі АДРЕСА_2 шляхом зловживання довірою, запевнивши ОСОБА_6 , що візьме її монітор для ремонту, насправді не маючи таких намірів, повторно заволодів монітором «Samsung», завдавши ОСОБА_6 матеріальної шкоди у розмірі 350 грн.
Цього ж дня приблизно о 23.50 год. у приміщенні кафе «Південна», розташованому на площі «Привокзальній» у м. Марганці, шляхом зловживання довірою, попросивши у ОСОБА_6 мобільний телефон, щоб подзвонити, запевнивши, що поверне його, насправді не маючи таких намірів, повторно заволодів телефоном «Samsung S5250», сім-карткою і картою пам`яті, завдавши ОСОБА_6 матеріальної шкоди у розмірі 450 грн, після чого зник з місця вчинення протиправного діяння.

Також, 04 лютого 2015 року приблизно о 23.00 год. ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_3 , скориставшись тим, що власниця майна ОСОБА_7 знаходилася в іншій кімнаті, повторно таємно викрав мобільний телефон «Lenovo», завдавши ОСОБА_7 матеріальної шкоди у розмірі 1070 грн.

Крім того, згідно з постановою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2014 року ОСОБА_4 було встановлено адміністративний нагляд, відповідно до якого йому були встановлені певні обмеження, з якими він був ознайомлений. При цьому, при звільненні з місць позбавлення волі ОСОБА_4 був попереджений про кримінальну відповідальність за порушення правил адміністративного нагляду та несвоєчасне прибуття до обраного місця проживання та реєстрації в органах внутрішніх справ. Однак ОСОБА_4 з метою ухилення від адміністративного нагляду умисно самовільно без поважних причин на профілактичний огляд до Марганецького міського відділку не став, на реєстрацію не з`являвся, а 24 квітня 2014 року покинув своє місце проживання та поїхав у особистих справах у м. Дніпропетровськ, де проживав до 21 травня 2014 року, чим порушив правила адміністративного нагляду.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений ставить питання про зміну оскаржуваних судових рішень у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість та просить призначити йому більш м`яке покарання.

На думку ОСОБА_4 , суди повною мірою не врахували всіх даних, які характеризують його особу та пом`якшуючих покарання обставин, а саме те, що він є інвалідом, хворіє, має на утриманні малолітніх дітей, вину у вчиненому визнав повністю, щиро розкаявся. Крім того, засуджений стверджує, що має хвору матір, яка потребує його підтримки та опіки.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що необхідно відмовити у відкритті провадження за скаргою, оскільки з наведених документів убачається, що підстави для задоволення скарги відсутні.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні зазначених у вироку кримінальних правопорушень та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190, 395 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи засудженого про невідповідність призначеного йому покарання тяжкості кримінальних правопорушень та його особі внаслідок суворості, а також щодо необхідності застосування до нього положень ст. 69 КК України колегія суддів вважає безпідставними.
При призначенні ОСОБА_4 покарання суд першої інстанції врахував тяжкість вчинених ним кримінальних правопорушень, дані про його особу, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів, не працює, а також відсутність обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання.
На підставі цих даних у їх сукупності суд першої інстанції призначив ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі у розмірах, передбачених санкціями інкримінованих йому кримінальних правопорушень.
Аналогічні доводи щодо суворості призначеного ОСОБА_4 покарання та необхідності застосування до нього положень ст. 69-1 КК України були наведені в апеляційній скарзі засудженого та перевірялися судом апеляційної інстанції, який визнав їх безпідставними.

При цьому, свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним підстав немає. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
До того ж, суд апеляційної інстанції детально мотивував підстави з яких обставини, наведені ОСОБА_4 у його апеляційній скарзі (що є аналогічними, наведеним у касаційній скарзі) не було визнано такими, що пом`якшують покарання винного. У тому числі до цього переліку входить і спосіб життя засудженого, який неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних злочинів діянь, що свідчить про його схильність до вчинення кримінальних правопорушень.
З огляду на наведене та з урахуванням мети покарання, що несе в собі, крім кари, ще й виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, кількості вчинених протиправних діянь, а також того, що нові кримінальну правопорушення ОСОБА_4 вчинив через короткий проміжок часу з моменту звільнення з місць позбавлення волі, колегія суддів вважає, що призначене засудженому покарання є справедливим і повністю відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання несправедливим унаслідок суворості, як на цьому наполягає засуджений, а також підстав для його пом`якшення шляхом застосування до нього ст. 69 КПК України колегія суддів не вбачає.

Таким чином, підстави для задоволення касаційної скарги засудженого відсутні.

Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2016 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________ ОСОБА_1 ________________ ОСОБА_2 __________________ ОСОБА_3