ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-2646кМ16 У х в а л а
02 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 , засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 5-2646КМ16 за касаційними скаргами з доповненнями засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2015 року та на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2015 року,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2015 року

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, та призначено за вказаною нормою кримінального закону покарання:
- ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією частини майна, яке є його власністю;
- ОСОБА_6 у виді позбавлення волі на строк 9 років і 6 місяців з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_10 , щодо якого судові рішення не оскаржуються.
Стягнуто з ОСОБА_6 :
- на користь потерпілого ОСОБА_11 490 гривень 98 копійок у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 16750 гривень відшкодування моральної шкоди.
Вироком вирішено питання про процесуальні витрати і речові докази.
За вироком суду ОСОБА_7 і ОСОБА_6 визнано винуватими у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.
23 березня 2014 року ОСОБА_6 , достовірно знаючи, що у подружжя ОСОБА_11 та ОСОБА_12 можуть зберігатися кошти у сумі 100 000 гривень, запропонував ОСОБА_7 і ОСОБА_10 заволодіти цими коштами, на що останні погодилися і вирішили вчинити напад на подружжя ОСОБА_13 .

Реалізуючи свій спільний злочинний умисел, 24 березня 2014 року, близько 02 години, ОСОБА_7 , ОСОБА_6 і ОСОБА_14 , маючи при собі заздалегідь підготовлені знаряддя шапки з прорізами для очей, рукавиці, металевий прут і дерев`яні палиці, на автомобілі ВАЗ-2108 прибули до місця проживання подружжя ОСОБА_13 у село Грушевато-Криничне Синельниківського району Дніпропетровської області, з метою заволодіння коштами потерпілих шляхом розбійного нападу з проникненням у житло.

Одягнувши маски, рукавиці, взявши металевий прут і палиці, засуджені проникли через хвіртку на територію домоволодіння будинку АДРЕСА_3 .

Коли ОСОБА_11 відчинив двері на стукіт ОСОБА_7 , співучасники злочину проникли в житло. При цьому для подолання опору потерпілих ОСОБА_7 наніс ОСОБА_11 кілька ударів металевим прутом по голові і тулубу, а ОСОБА_10 аналогічні удари ОСОБА_12 , заподіявши ОСОБА_11 легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, а ОСОБА_12 тілесні ушкодження середньої тяжкості. У подальшому ОСОБА_7 і ОСОБА_10 утримували потерпілих на підлозі, з погрозами застосування фізичного насильства вимагали гроші, при цьому ОСОБА_7 завдав ОСОБА_11 кілька ударів в обличчя, а ОСОБА_15 у цей час обшукував будинок. Не знайшовши грошей, засуджені заволоділи майном подружжя ОСОБА_13 загальною вартістю 1250 гривень, завдавши їм матеріальної шкоди на вказану суму.

Ухвалою колегії суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2015 року вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2015 року щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_10 у частині призначення покарання ОСОБА_10 змінено - пом`якшено призначене йому покарання до 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

У касаційних скаргах з доповненнями засуджені ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , захисник засудженого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 у касаційній скарзі, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, порушують питання про скасування судових рішень і призначення нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог автори касаційних скарг зазначають, що, всупереч вимогам ст. ст. 193, 314, 331 КПК України, суд першої інстанції 30 липня 2014 року у підготовчому судовому засіданні, а також 16 вересня та 23 жовтня 2014 року під час судового розгляду приймав рішення про продовження всім обвинуваченим строків тримання під вартою без їх участі.

Крім цього, засуджений ОСОБА_6 у касаційній скарзі з доповненнями та його захисник ОСОБА_8 у своїй касаційній скарзі посилаються на недопустимість як джерела доказів відеозапису допиту ОСОБА_6 під час досудового розслідування, оскільки вказаний допит проведено без участі захисника, а оригінал запису до матеріалів провадження не долучений. Засуджений і захисник ведуть мову про недоведеність участі ОСОБА_6 у розбійному нападі, вказуючи, що він мав намір лише викрасти метал з подвір`я чи гаража потерпілих, до їх будинку не заходив і до насильницьких дій інших засуджених непричетний. Крім цього, ОСОБА_6 та його захисник оспорюють законність участі у кримінальному провадженні, як захисника ОСОБА_6 , адвоката ОСОБА_16 , стверджуючи про залучення його до кримінального провадження шляхом обману ОСОБА_6 , підроблення відповідної заяви від його імені та договорів про надання правової допомоги. Засуджений і захисник вважають необґрунтовано суворим призначене ОСОБА_6 покарання, звертаючи увагу, що він на диспансерних наркологічному і психіатричному обліках не перебуває, позитивно характеризується, має на утриманні малолітню дитину і батьків похилого віку, до затримання працював.

Засуджений ОСОБА_6 у своїй касаційній скарзі з доповненнями, як на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, додатково посилається на проведення початкового огляду місця події особою, що не входила до складу слідчо-оперативної групи, застосування щодо нього недозволених методів слідства та участь, як понятої у допиті під час досудового розслідування ОСОБА_7 , працівника міліції ОСОБА_17 . Посилається засуджений і на безпідставне відхилення судом заявлених на його захист клопотань про допит додаткових свідків.

Захисник ОСОБА_8 у своїй касаційній скарзі також вказує про відсутність у матеріалах кримінального провадження розписки ОСОБА_6 про вручення йому копій обвинувального акта, позовної заяви потерпілих і реєстру матеріалів досудового розслідування.

Окрім наведеного, засуджений ОСОБА_7 у доповненнях до своєї касаційної скарги, як на порушення права ОСОБА_6 на захист, посилається на необґрунтовану відмову суду у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про відкладення судового розгляду для надання йому додаткового часу для підготовки до судових дебатів.

На касаційні скарги з доповненнями засуджених ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_12 подали заперечення, в яких наводять доводи щодо законності й обґрунтованості судових рішень, просять залишити їх без зміни, а касаційні скарги без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , їх захисників, які підтримали касаційні скарги з доповненнями, просили судові рішення скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції, думку прокурора, який вважав за необхідне залишити касаційні скарги з доповненнями без задоволення, а вирок і ухвалу без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарг, колегія суддів вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду щодо винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, кваліфікації його дій та призначення цьому засудженому покарання у касаційних скаргах з доповненнями не оспорюються.
Вирішення судом цих самих питань щодо засудженого ОСОБА_7 також по суті не оспорюється у касаційних скаргах, поданих в його інтересах.
Викладені в оскаржуваному вироку висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, всупереч доводам касаційних скарг цього засудженого і його захисника, є законними, обґрунтованими і вмотивованими.
Відповідно до вимог ст. ст. 370, 373, 374 КПК України у вироку належним чином викладено формулювання обвинувачення, висунутого ОСОБА_6 і визнаного судом доведеним, висновки суду про доведеність обвинувачення обґрунтовано на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
При цьому предметом перевірки суду були доводи захисту на заперечення участі ОСОБА_6 у розбійному нападі і його проникнення у житло потерпілих, аналогічні викладеним у касаційній скарзі.
Перевіряючи такі доводи у ході судового розгляду, суд першої інстанції зробив детальний аналіз поданих сторонами і досліджених у судовому засіданні доказів в їх сукупності і взаємозв`язку, на підставі чого обґрунтовано спростував відповідні свідчення ОСОБА_6 і дійшов правильних висновків про те, що цей обвинувачений за попередньою змовою з ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , з метою заволодіння майном подружжя ОСОБА_13 , з проникненням у житло вчинив напад на них із застосуванням насильства, небезпечного для здоров`я.
В обґрунтування своїх висновків суд послався, зокрема, на свідчення у судовому засіданні засудженого ОСОБА_10 , а також на показання ОСОБА_10 і ОСОБА_7 у ході слідчих експериментів, проведених за участі захисників, і відеозаписи таких процесуальних дій. З наведених свідчень вбачалося, що саме ОСОБА_6 вказав іншим співучасникам про можливу наявність у помешканні потерпілих значної суми коштів, запропонував заволодіти цими грошима, а під час розбійного нападу заходив у кімнату будинку, де знаходилася ОСОБА_12 і шукав матеріальні цінності (т. 3, а. к. п. 183-188, т. 4, а. к. п. 32-37).
Наведені свідчення узгоджувалися з послідовними показаннями потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у судовому засіданні, а також у ході слідчого експерименту. Згідно із зазначеними показаннями у будинок потерпілих увірвалися троє нападників, озброєних металевою арматурою, з них один бив і тримав на підлозі ОСОБА_11 , другий застосовував таке ж насильство щодо ОСОБА_12 , а третій обшукував кімнату (т. 3, а. к. п. 52-53). При цьому ОСОБА_11 стверджував, що з трьох обвинувачених лише ОСОБА_6 , будучи кумом їх сина і перебуваючи у близьких стосунках з їх родиною, знав про наявність у них з дружиною коштів на придбання будинку, безпосередньо перед нападом потерпілий чув голос ОСОБА_6 , а вже в їх помешканні останній заходив у кімнату слідом за нападником, який бив ОСОБА_12 .
У сукупності і взаємозв`язку з наведеними доказами висновки суду про участь у розбійному нападі ОСОБА_6 ґрунтуються також на даних: рапорту оперуповноваженого Синельниківського міського відділу ГУ МВС України у Дніпропетровсьькій області про встановлення за результатами оперативно-розшукових заходів причетності до вказаного злочину ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_10 ; протоколу огляду місця події від 24 березня 2014 року, висновку судово-імунологічної експертизи № 604 від 26 червня 2014 року, про виявлення на узбіччі дороги до села Грушевато-Криничне вовняної шапки з саморобними прорізами для очей, походження слідів слини на якій від ОСОБА_6 і ОСОБА_10 не виключається як від кожного окремо, так і в суміші у разі почергового використання шапки (т. 3, а. к. п. 67, 77, т. 5, а. к. п. 95-99).
На підставі зазначених та інших доказів, зміст яких докладно наведений у вироку, судом встановлено спільний та узгоджений характер дій ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_10 у ході розбійного нападу. При цьому кожен із них, виконуючи свою роль, здійснював частину обсягу дій для реалізації спільного умислу на заволодіння майном подружжя ОСОБА_13 у застосований за згодою всіх співучасників спосіб. Враховуючи викладене, суд дійшов обґрунтованих висновків про вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_7 і ОСОБА_10 .
Доводи захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 про відсутність доказів вручення цьому засудженому копій обвинувального акта, реєстру матеріалів досудового розслідування і позовної заяви потерпілих не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, в яких міститься розписка ОСОБА_6 від 25 липня 2014 року про одержання ним копій обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування (т. 1, а. к. п. 15). На момент направлення обвинувального акта до суду цивільний позов потерпілими ОСОБА_11 і ОСОБА_12 не заявлявся, а був заявлений ними під час судового провадження (т. 1, а. к. п. 63-68, 192-193). Відповідно до технічного запису судового процесу, у судовому засіданні ОСОБА_6 підтвержував вручення йому копії відповідної позовної заяви з уточненнями, як і інших, передбачених п. 3 ч. 4 ст. 291 КПК України, процесуальних документів.
Не можуть вважатися обґрунтованими посилання у касаційних скаргах, як на підстави для скасування судових рішень, на вирішення судом першої інстанції питань про продовження ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_10 строків тримання під вартою без участі обвинувачених.
Згідно з ч. 2 ст. 314 КПК України підготовче судове засідання відбувається за участю прокурора, обвинуваченого, захисника, потерпілого, його представника та законного представника, цивільного позивача, його представника та законного представника, цивільного відповідача та його представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, згідно з правилами, передбаченими цим Кодексом для судового розгляду.
Виходячи з вимог ч. 2 ст. 318, ст. 323 КПК України, судовий розгляд здійснюється у судовому засіданні з обов`язковою участю сторін кримінального провадження, у тому числі обвинуваченого, за винятком випадків, визначених частиною 3 статті 323 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу, що включає у себе й дотримання вимог ст. 193 КПК України про участь у судовому засіданні обвинуваченого.
З матеріалів справи вбачається, що судове провадження в цілому здійснено за участі обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_10 , а тому передбачена п. 3 ч. 2 ст. 412 КПК України безумовна підстава для скасування судових рішень відсутня.
Судом вживалися передбачені законом заходи для забезпечення прибуття у всі судові засідання обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_10 , які трималися під вартою.
Однак у підготовче судове засідання 30 липня 2014 року, а також під час судового розгляду 08, 16 вересня та 23 жовтня 2014 року обвинувачених до суду доставлено не було у зв`язку з неможливістю доставити їх у Синельниківський ІТТ через відсутність ліміту встановлених місць утримання спецконтингенту, про що повідомлено у рапортах працівників міліції і листах Синельниківського міськрайвідділу ГУ МВС України в Дніпропетровській області (т. 1. а. к. п. 38, 90, 100-103, 136).
30 липня, 16 вересня і 23 жовтня 2014 року судом дійсно за клопотаннями прокурора приймалися рішення про продовження ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_10 строків тримання під вартою, оскільки такі строки спливали і відповідне питання згідно зі ст. 331 КПК України підлягало невідкладному вирішенню. При цьому клопотання про продовження строків тримання під вартою розглядалися судом за участю захисників обвинувачених, із заслуховуванням їх заперечень і доводів в обґрунтування своїх позицій, чим реалізовано закріплені у ст. 22 КПК України засади змагальності сторін і забезпечено передбачене ч. 1 ст. 20 цього Кодексу право обвинувачених на захист за допомогою залучених у встановленому законом порядку захисників.
Жодних інших питань 30 липня, 16 вересня і 23 жовтня 2014 року судом не вирішувалося і судовий розгляд відкладався для забезпечення участі у ньому ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_10 (т. 1, а. к. п. 91-92, 137-138).
29 серпня 2014 року було проведено підготовче судове засідання з дотриманням вимог ст. 314 КПК України, за участю всіх сторін, у тому числі обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_10 .
В зазначеному судовому засіданні ОСОБА_6 заявив клопотання про зміну йому запобіжного заходу, яке вирішено судом згідно зі ст. ст. 331, 350 КПК України, у тому числі заслухано власні пояснення з даного приводу обвинуваченого.
Таким чином, при вирішенні судом питання щодо запобіжного заходу ОСОБА_6 реалізовано, у тому числі, його передбачене п. с) ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 20 КПК України право захищати себе особисто.
Безпідставними слід визнати посилання засудженого ОСОБА_7 , який в обґрунтування своєї позиції щодо незаконності вирішення місцевим судом питання про продовження йому та іншим обвинуваченим строків тримання під вартою, зазначає про порушення положень, викладених у рішенні Європейського Суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України».
У вказаній справі Судом констатовано порушення державою пунктів 1, 3, 4 статті 5 Конвенції з огляду на неодноразові необґрунтовані продовження національними судами строків тримання заявника під вартою, у тому числі на невизначений термін, упродовж тривалого судового розгляду справи, а також допущені зволікання при вирішенні його клопотання про зміну запобіжного заходу. Отже, питання, порушені у касаційній скарзі, не були предметом розгляду при вирішенні ЄСПЛ справи «Харченко проти України».
Доводи скарг засудженого ОСОБА_6 і захисника ОСОБА_8 про незаконність участі у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції адвоката ОСОБА_16 , як захисника ОСОБА_6 , з огляду на залучення його шляхом обману обвинуваченого, підроблення відповідної заяви від його імені і договорів про надання правової допомоги є непереконливими.
Вказані засудженим і захисником обставини не підтверджені жодними належними доказами, зокрема, передбаченими законом процесуальними документами про притягнення винних осіб до відповідальності за підроблення зазначених у скаргах з доповненнями заяви і договорів.
Як вбачається з матеріалів судового провадження і технічного запису судового процесу, під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 добровільно погоджувався на захист його інтересів саме захисником ОСОБА_16 ..
У судовому засіданні 17 листопада 2014 року відбулася заміна захисника ОСОБА_16 на ОСОБА_8 , залученого обвинуваченим ОСОБА_18 , у зв`язку з тривалою хворобою адвоката ОСОБА_16 (т. 1, а. к. п. 160-162). При здійсненні такої заміни ОСОБА_6 не ставив під сумнів дотримання встановленого законом порядку при залученні захисника ОСОБА_16 до участі у кримінальному провадженні, не вів мови про неналежну якість наданої цим адвокатом правової допомоги та про вчинення ним будь-яких дій усупереч інтересам підзахисного.
Наведені у доповненнях до касаційної скарги засудженого ОСОБА_7 доводи про порушення права засудженого ОСОБА_6 на захист у зв`язку з відмовою суду у задоволенні його клопотання про відкладення судового розгляду для надання додаткового часу для підготовки до судових дебатів є безпідставними.
З матеріалів кримінального провадження і технічного запису судового розгляду вбачається, що при виконанні судом вимог ст. 363 КПК України ОСОБА_6 проти закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами і переходу до судових дебатів не заперечував, про недостатність йому часу для підготовки свого виступу мови не вів і клопотань про відкладення судового розгляду з цих причин не заявляв. Відповідно до вимог ст. 364 КПК України у судових дебатах ОСОБА_6 було надано слово і заслухано його виступ, в якому обвинувачений наводив докладні доводи в обґрунтування обраної позиції захисту.
Крім цього, сам ОСОБА_6 в касаційній скарзі не наводить доводів щодо порушення його прав на стадії проведення судових дебатів.
Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що порушень права ОСОБА_6 на захист судом не допущено.
Посилання засудженого ОСОБА_6 у касаційній скарзі з доповненнями на проведення початкового огляду місця події особою, що не входила до складу групи слідчих у кримінальному провадженні, не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону. Згідно з ч. 3 ст. 214 КПК України огляд місця події, як невідкладна слідча дія, може бути проведений до внесення відомостей про вчинене кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, і відповідно, до створення такої групи у даному конкретному кримінальному провадженні.
Доводи ОСОБА_6 про застосування щодо нього недозволених методів слідства були предметом перевірки суду і не знайшли свого підтвердження. Постановою слідчого прокуратури Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року кримінальне провадження щодо працівників міліції за вказаними обвинуваченим фактами, за ознаками кримінального правопорушення. передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України (т. 1, а. к. п. 243-246).
Окрім наведеного, зазначені доводи не впливають на висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки суд, дотримуючись вимог ч. 4 ст. 95 КПК України, не посилався в обґрунтування винуватості цього обвинуваченого на жодні його показання, дані слідчому, прокурору, або на результати процесуальних дій, проведених за його участю під час досудового розслідування.
З аналогічних підстав не можуть свідчити про незаконність чи необґрунтованість судових рішень і доводи засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 про недопустимість, як джерела доказів, відеозапису даних слідчому початкових свідчень ОСОБА_6 , оскільки дані цього запису не були покладені судом в основу вироку.
Не дають підстав для скасування судових рішень і твердження засудженого ОСОБА_6 у доповненнях до касаційної скарги про незаконність участі як понятої у допиті ОСОБА_7 під час досудового розслідування працівника міліції ОСОБА_17 . Відповідно до приписів ч. 4 ст. 95 КПК України суд не посилався на вказані показання ОСОБА_7 у мотивувальній частині прийнятого рішення.
Водночас, на підставі п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК України, в основу вироку покладено дані, що містяться у протоколах слідчих експериментів за участю ОСОБА_7 і ОСОБА_10 . Зазначені процесуальні дії проведені за участю інших понятих ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 і ОСОБА_22 , законність залучення яких не ставилася під сумнів під час судового розгляду та не оспорюється у касаційних скаргах (т. 3, а. к. п. 183-187, т. 4. а. к. п. 32-36).
Доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 щодо безпідставного відхилення судом заявлених на його захист клопотань про допит окремих свідків по суті стосуються неповноти судового розгляду, що, відповідно до ст. ст. 409, 438 КПК України, не може бути предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, всі заявлені клопотання вирішено судом згідно з вимогами ст. 350 КПК України і порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування судових рішень у касаційному порядку, при цьому не допущено.
Колегія суддів апеляційного суду, перевіряючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинувачених і захисників на вирок суду першої інстанції, ретельно перевірила викладені у них доводи, у тому числі аналогічні наведеним у касаційних скаргах з доповненнями.
За результатами апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність і обґрунтованість вироку щодо ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , виклавши своє рішення в ухвалі, яка відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Колегія суддів суду касаційної інстанції в ході перевірки доводів касаційних скарг з доповненнями засуджених ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , касаційної скарги захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 вважає обґрунтованими висновки суду про винуватість ОСОБА_6 і ОСОБА_7 у вчиненні розбою за попередньою змовою групою осіб з проникненням у житло та правильною кваліфікацію їх дій за ч. 3 ст. 187 КК України.
Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК.
При цьому суд урахував ступінь тяжкості, конкретні обставини вчиненого злочину, роль у ньому ОСОБА_6 , особу засудженого, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, на диспансерних наркологічному і психіатричному обліках не перебуває, до затримання працював, за місцем проживання характеризується посередньо, а за місцем роботи позитивно, має на утриманні неповнолітню дитину.
Обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 , у справі не встановлено, а як обставину, що обтяжує покарання, враховано вчинення злочину щодо осіб похилого віку.
Таким чином, суд узяв до уваги, у тому числі, обставини і дані про особу ОСОБА_6 , на які він і захисник ОСОБА_8 посилаються у касаційних скаргах, і призначив засудженому покарання у межах санкції ч. 3 ст. 187 КК України, на чому наполягали у судовому засіданні потерпілі.
Призначене ОСОБА_6 покарання колегія суддів вважає таким, що за своїм видом і розміром є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових злочинів.
Підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_6 покарання колегія суддів не знаходить.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційна скарга має бути залишена без задоволення, а судові рішення без зміни.
Керуючись ст. ст. 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Касаційні скарги з доповненнями засуджених ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2015 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без зміни.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3