Справа № № 585/2505/15-к
Номер провадження 1-в/585/1/16
У Х В А Л А
І М Е Н ЕМ У К Р АЇ Н И
06 квітня 2016 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області в складі: головуючого-судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , з участю прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Ромни клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_5 про заміну покарання з довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі , -

В С Т А Н О В И В:

Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням і просить пом`якшити кримінальну відповідальність ОСОБА_5 за санкцією ст. 93 КК України (1960 р.) у спосіб застосування зворотної дії кримінального закону у часі в частині зменшення призначеного покарання із «довічного позбавлення волі», з призначенням покарання за санкцією ст. 93 КК України (1960 р.) чинної на період дії з 29.12.1999 року по 29.03.2000 року у виді позбавлення волі на певний строк 15 років. В обґрунтування заяви вказав, що вироком від 25 грудня 2001 року Апеляційного суду Черкаської області його було засуджено за санкцією ст. 93 КК України (1960 р.) за сукупністю злочинів до довічного позбавлення волі. 29 грудня 1999 року рішенням Конституційного Суду України № 11-рп/99 встановлено, що вид покарання - «смертна кара» втратив чинність. 29 березня 2000 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального, та Виправно-трудового Кодексу України», яким кримінальне законодавство України доповнено новим видом покарання «Довічне позбавлення волі». 5 червня 2008 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Кримінально-процесуального Кодексу України щодо гуманізації кримінальної відповідальності», яким у законодавчому порядку закріплено положення та правові вимоги щодо конкретизації застосування зворотної дії кримінального закону у часі. З огляду на те, що закон про кримінальну відповідальність за санкцією ст. 93 КК України (1960 р.) за період з 28.06.1996 року по 29.03.2000 року змінювався декілька разів, виникає правова необхідність на забезпечення виконання вимог закону. Проводячи правовий аналіз та співставляючи юридичні події (факти), беззаперечним є ствердження, що кримінальний закон за санкцією ст. 93 КК України (1960 р.), з часу інкримінованих йому злочинних дій (04.11.1999 року та 30.11.1999 року) зміни основного покарання в межах кримінального закону змінювався декілька разів. Зазначені висновки дають правові підстави обґрунтовано стверджувати: - застосоване до нього, як до особи засудженого кримінальне покарання «довічне позбавлення волі», перевищує максимальне покарання, межу санкції покарання за ст. 93 КК України (1960 р.) у виді позбавлення волі на певний строк, яка була єдино чинна на період часу інкримінованих діянь 04.11. 1999 року та 30.11.1999 року, про що встановлено Рішенням КСУ № 11-рп/99 від 29.12.1999 р., що надає право у відповідності до вимог Перехідних положень Конституції України та КК України просити суд про приведення відносно нього ОСОБА_5 судових рішень про піддання до кримінального покарання, згідно вимог кримінального законодавства України, шляхом застосування зворотної дії кримінального закону у часі до санкції ст. 93 КК України (1960 р.), чинної на період дії з 29.12.1999 року по 29.03.2000 року.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 своє клопотання підтримав, посилаючись на викладені у ньому обставини.

Захисник підтримав клопотання вказавши при цьому, що особа відповідає за злочин відповідно того закону, який діяв на час вчинення злочину. На час вчинення злочину ОСОБА_5 не було передбачено такого покарання як довічне позбавлення волі.

Прокурор вважав, що підстави для задоволення клопотання відсутні, оскільки покарання у виді смертної кари було змінене на довічне позбавлення волі.

Згідно вироку колегії судової палати по кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області від 25.12.2001 року ОСОБА_5 засуджений за ч.3 ст. 142, п. «а», «е» «і», «з» ст. 93, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, належного йому на праві власності.

Ухвалою колегії суддів судової палати Верховного суду України з кримінальних справ від 16.07.2002 року даний вирок був залишений без змін.

ОСОБА_5 визнаний винним та засуджений за вчинення умисного вбивства при обтяжуючих обставинах (ст. 93 КК України 1960 року) за злочини, вчинені ним в листопаді 1999 року.

В період до 29.12.1999 року санкція статті 93 КК України передбачала покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років позбавлення волі або смертної кари.

При вирішенні клопотання ОСОБА_5 , суд виходить з того, що рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини КК України (в редакції 1960 року), які передбачали смертну кару як вид покарання та запроваджено мораторій на її застосування.

В подальшому, 22.02.2000 року до ст. 93 КК України внесено зміни відповідно до Закону України № 1483-11 «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» в частині зміни виду покарання зі «смертної кари» на «довічне позбавлення волі».

Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29.12.1999 і до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року, щодо смертної кари і набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень КК України 1960 року щодо смертної кари.

Вироком суду ОСОБА_5 призначено покарання у виді довічного позбавлення волі, яким замінено покарання у виді смертної кари, яке було передбачене санкцією статті 93 КК України, що діяла на момент вчинення ОСОБА_5 злочину.

В рішенні Конституційного суду України від 26.01.2011 № 1-рп/2011 Конституційний Суд України виходить з того, що з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року ( v011p710-99 ) і до набрання чинності Законом N 1483 ( 1483-14 ) існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кодексу 1960 року ( 2001-05 ) стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями Кодексу 1960 року ( 2001-05, 2002-05 ) щодо смертної кари і набранням чинності Законом N 1483 ( 1483-14 ) стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України ( 254к/96-ВР ) положень Кодексу 1960 року ( 2001-05, 2002-05 ) щодо смертної кари. Однак наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кодексу 1960 року ( 2001-05, 2002-05 ) втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що Кодекс 1960 року ( 2001-05, 2002-05 ) встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94) ( 2001-05 ). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 Кодексу 1960 року) ( 2001-05 ).

За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року ( 2001-05, 2002-05 ), які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Крім того, Конституційний Суд України вважає, що після Рішення від 29.12.1999 року КК України 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки в ч. 4 ст. 5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. Таким чином, зіставлення положень ст.ст. 8, 58, 92, 152, п. 1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України та ст. 5 КК України дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Крім того, новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом України № 1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Даний висновок ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин.

Таким чином, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення ОСОБА_5 особливо тяжких злочинів. Положення КК України 1960 року із змінами, внесеними Законом України № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище ОСОБА_5 а його посилання на те, що він в даний час отримав право на пом`якшення йому міри покарання на 15 років позбавлення волі є необґрунтованими.

До того ж ч. 2 ст. 87 КК України передбачено, що актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, що виходячи зі змісту даної статті, є можливістю дострокового звільнення, і наявністю можливого строку обмеження даного виду покарання.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що заява засудженого ОСОБА_5 задоволенню не підлягає, оскільки суд при постановленні вироку щодо нього призначив покарання у відповідності до положень Конституції України та чинного на той час Кримінального кодексу України.

Керуючись ст. 537 КПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну покарання з довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком на 15 років відмовити.

Постанова може бути оскаржена до апеляційного суду Сумської області через Роменський міськрайонний суд протягом 7-ти діб з моменту проголошення, засудженим - з моменту отримання копії постанови.

Апеляція на ухвалу суду може бути подана до Апеляційного суду Сумської області через Роменський міськрайонний суд протягом 7 - ми днів з дня її оголошення.

Суддя… підпис
Копія вірна:
СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ ОСОБА_1