У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого ОСОБА_6.,
суддів ОСОБА_7., ОСОБА_8.,

розглянувши в судовому засіданні у м. Києві 31 березня 2016 року заяву захисника ОСОБА_4 про перегляд судових рішень у справі засудженого ОСОБА_5,

у с т а н о в и л а:

ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26 листопада 2015 року відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_4 про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження обвинувального вироку Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 березня 2014 року щодо ОСОБА_5 Іншою ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26 листопада 2015 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 повернуто апелянту.

5 січня 2016 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відмовила захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на зазначені ухвали від 26 листопада 2015 року на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК - оскільки не знайшла підстав для задоволення касаційної скарги.

16 лютого 2016 року адвокат ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду із заявою про перегляд зазначених судових рішень. Ухвалою судді-доповідача від 26 лютого 2016 року заявниці вказано на недоліки заяви. Ці недоліки заявниця усунула в межах установленого строку.

У заяві захисник ОСОБА_4 стверджує про неоднакове застосування судом касаційної інстанції норми права, передбаченої ст. 395, 399 КПК, і на цій підставі просить скасувати зазначені вище судові рішення касаційного й апеляційного суду та направити справу на розгляд до суду апеляційної інстанції зі стадії прийняття апеляційної скарги на вирок щодо ОСОБА_5 На підтвердження підстави для перегляду заявниця надає рішення суду касаційної інстанції від 4 вересня 2014 року та від 15 січня 2015 року в інших справах.

Вивчивши заяву і долучені до неї матеріали, заслухавши доповідача, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Норма права, про яку йдеться в заяві адвоката ОСОБА_4, зокрема встановлює строк подання апеляційної скарги на вирок або ухвалу про застосування чи відмову в застосуванні примусових заходів медичного чи виховного характеру (30 днів із дня його проголошення) - п. 1 ч. 2 ст. 395 КПК, та наслідки подання апеляційної скарги після закінчення строку апеляційного оскарження - п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК. Згідно з положеннями п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК, апеляційна скарга повертається, якщо її подано після закінчення строку апеляційного оскарження і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або суд апеляційної інстанції за заявою особи не знайде підстав для його поновлення.

Касаційній суд у даній справі не побачив підстав для задоволення касаційної скарги заявниці, оскільки цілком погодився з висновком апеляційного суду про неповажність наведених нею причин пропущення строку на апеляційне оскарження вироку щодо ОСОБА_5 Заявниця посилалася на те, що її підзахисний не отримав повного тексту вироку, який, до того ж, тривалий час не виконувався. На ці самі обставини адвокат посилається і в заяві до Верховного Суду, проте не надає документів, які б це підтвердили. Відмовляючи в задоволенні клопотання про поновлення строку, суд апеляційної інстанції зазначив, що обставини виконання вироку не впливають на порядок його оскарження, а розписка засудженого ОСОБА_5 свідчить про те, що копію вироку він отримав у день його ухвалення. Апеляційну скаргу заявниці повернуто того ж дня у зв'язку з тим, що скаргу було подано після закінчення строку апеляційного оскарження і суд апеляційної інстанції не знайшов підстав для його поновлення.

У рішеннях, що надані на підтвердження підстави для перегляду, суд касаційної інстанції теж перевіряв правильність застосування положень ст.ст. 395, 399 КПК, однак в іншому аспекті.

Ухвалою від 4 вересня 2014 року задоволено касаційну скаргу захисника на ухвалу про повернення апеляційної скарги на підставі п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК, оскільки апеляційний суд неправильно визначив момент закінчення 30-денного процесуального строку (без врахування святкових і неробочих днів) і дійшов хибного висновку про пропущення апелянтом строку на подання апеляційної скарги.

Ухвалою від 15 січня 2015 року задоволено касаційну скаргу потерпілого на ухвалу про повернення апеляційної скарги на підставі п. 4 ч. 3 ст. 399 КПК у зв'язку з тим, що апеляційний суд проігнорував наявність аргументованого клопотання апелянта про поновлення пропущеного строку та не перевірив, чи поважними були причини його пропущення, тим самим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.

Тобто, наведені судові рішення - і оскаржене, й порівнювані - торкаються різних аспектів норми, про яку йдеться в заяві: 4 вересня 2014 року касаційним судом перевірялося, чи пропустив апелянт строк апеляційного оскарження; 15 січня 2015 року - чи просив апелянт поновити пропущений строк; 5 січня 2016 року - чи знайшов апеляційний суд підстави для поновлення пропущеного строку. Висновки касаційного суду в цих справах не суперечать один одному.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що в заяві не поставлено питання, яке підлягало би вирішенню судом права в порядку, передбаченому главою 33 КПК, а отже підстави для відкриття провадження відсутні.

Керуючись ст. 451 КПК України,

у х в а л и л а:

відмовити захиснику ОСОБА_4 у допуску справи до провадження у Верховному Суді України.

Відмова в допуску справи до провадження не перешкоджає повторному зверненню з інших підстав, ніж ті, що були предметом розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8