АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Єдиний унікальний номер справи: 648/830/15-к
ПРОВАДЖЕННЯ № 11-КП/791/63/16 ГОЛОВУЮЧИЙ В 1-Й ІНСТАНЦІЇ
КАТЕГОРІЯ: СТ. 286 Ч. 1 КК УКРАЇНИ ОСОБА_1
ДОПОВІДАЧ: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 березня 2016 року м. Херсон
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_3

суддів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

при секретарі ОСОБА_6 ,

за участі прокурора ОСОБА_7 ,

представника

потерпілого - адвоката ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

в режимі відеоконференції

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002066, щодо:

ОСОБА_10
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця с.Васильків Шполянського

району Черкаської області, українця,

громадянина України, з середньою

освітою, одруженого, має на утриманні

неповнолітню дитину, не працюючого,

раніше не судимого, проживаючого за

адресою: АДРЕСА_1 , -

у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України,

за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 на вирок Білозерського районного суду Херсонської області від 24 квітня 2015 року,

встановила:
Цим вироком ОСОБА_10 , визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України та призначено покарання у виді 1 року обмеження волі.

На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 1 рік.

Згідно ст. 76 КК України покладено на обвинуваченого обов`язки не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Постановлено стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_9 78377 грн. 18 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 30000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Накладено арешт на майно ОСОБА_10 в межах стягнутої суми.

Вирішено питання про стягнення процесуальних витрат.
Вироком суду ОСОБА_10 визнаний винним і засуджений за злочин, вчинений ним за таких обставин.

03.11.2014 року близько 03-00 год. керуючи автомобілем «FIAT Doblo» державний номер НОМЕР_1 на 4 км +600 м автошляху Херсон-Каховка-Генічеськ, в порушення вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху, під час руху в темний час доби не обрав безпечну швидкість руху та не врахував дорожньої обстановки, внаслідок чого не впорався з керуванням та виїхав на смугу зустрічного руху де вчинив зіткнення з автомобілем «ГАЗ 2705» державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_11 , в результаті чого останньому були спричинені середньої тяжкості тілесні ушкодження по критерію тривалості розладу здоров`я.

В апеляційній скарзі від 17.06.2015 року представник потерпілого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 посилається на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а також невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що суд зробив хибний висновок про щире каяття обвинуваченого ОСОБА_10 , оскільки останній під час судового розгляду намагався перекласти вину на потерпілого, а також давав суду недостовірні показання, заявляючи що дорожньо-транспортній пригоді сприяли фактори, які не залежали від нього.

Суд також при призначені покарання не врахував той факт, що обвинувачений не здійснив повного відшкодування понесених потерпілим матеріальних та моральних збитків.

Крім того судом проігноровано думку потерпілого та його представника про доцільність застосування до ОСОБА_10 більш суворого основного покарання, ніж те, яке запропонував прокурор, а також додаткової міри покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк. У своєму рішенні суд достатньо не обґрунтував та не розкрив доцільність не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, хоча на такому виді покарання наполягали потерпілий та представник.

Окрім того, судом безпідставно відмовлено потерпілому в задоволенні вимоги про відшкодування йому 60 000 грн. упущеної вигоди. Так суд відмовляючи у задоволенні зазначеної вимоги зазначив, що вона є необґрунтованою та не доведеною у судовому засіданні, оскільки відшкодування втраченого заробітку внаслідок ушкодження здоров`я регулюється іншими нормами діючого законодавства.

Крім того суд не обґрунтував достатньо рішення про стягнення на користь потерпілого лише половини суми заявленої моральної шкоди.

Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок.

В апеляційній скарзі від 21.05.2015 року представник потерпілого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 наводячи доводи аналогічні викладеним у своїй апеляційній скарзі від 17.06.2015 року просить вирок скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, представника потерпілого - адвоката ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_9 , які підтримали доводи апеляційної скарги від 17.06.2015 року просили вирок скасувати та ухвалити новий вирок за підставами зазначеними у скарзі, думку прокурора, про залишення вироку без зміни; пояснення обвинуваченого, який визнав свою вину, розкаявся й просив вирок залишити без зміни, заслухавши аналогічні прохання в судових дебатах, останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали провадження й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні злочину, за який він засуджений, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджується зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме:

Показаннями обвинуваченого ОСОБА_10 , який визнав свою вину в тому, що він дійсно в ніч на 03.11.2014 року, керуючи автомобілем, на автошляху зі сторони Криму на під`їзді до м.Херсона не впорався з керуванням, виїхав на смугу зустрічного руху, де зіткнувся з автомобілем потерпілого ОСОБА_9 , якому в результаті зіткнення були спричинені середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Цивільний позов визнав в межах вартості автомобіля, витрат на його евакуацію та лікування потерпілого, підтверджених документально.

Такі показання обвинуваченого узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_12 , даними, які містяться в протоколі огляду місця події від 03.11.2014 року та висновках експертів №549 від 19.02.2015 року й №312 від 27.12.2014 року, які докладно викладені у вироку і фактично не оспорюються апелянтом.

Доводи в апеляційній скарзі про хибний висновок суду про щире каяття обвинуваченого ОСОБА_10 та недостовірність його показів є безпідставними, із матеріалів справи істотних суперечностей, які би впливали на правильність установлення фактичних обставин справи та ролі обвинуваченого при скоєнні злочину у цих показаннях не вбачається.

Деякі розбіжності в показаннях обвинуваченого з іншими особами свідчать про індивідуальне сприйняття кожним події учасниками чи очевидцями якої вони були, і не впливають на висновки суду.

Суд дав оцінку всім зібраним доказам у сукупності, врахував причини зіткнення та дійшов правильного висновку про винність ОСОБА_10 у вчиненні ним за викладених у вироку обставин, злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Дії обвинуваченого за ст. 286 ч. 1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження кваліфіковані правильно.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілого про призначення обвинуваченому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, то колегія суддів приходить до наступних висновків.

Так, стаття 50 КК України визначає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Крім того, положеннями ст. 75 КК України передбачено звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Суд першої інстанції, як вважає колегія суддів, дотримав зазначені вимоги закону.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та слідує з вироку, призначаючи ОСОБА_10 за вчинений злочин покарання у виді обмеження волі без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, та звільняючи обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, наявність обставини, яка пом`якшує покарання - щире каяття у вчиненому та відсутність обставин, які його обтяжують, дані про особу обвинуваченого, який судимостей не має, характеризується позитивно, має постійне місце проживання, сім`ю та неповнолітню дитину, а тому прийшов до обґрунтованого висновку, що заслуговує покарання у виді обмеження волі на строк в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України та його виправлення можливе без реального відбування призначеного покарання.

З огляду на особу обвинуваченого та відсутність обтяжуючих обставин правомірно призначено йому покарання без позбавлення права керувати транспортним засобом, котре згідно ч.1 ст.286 КК України є альтернативним видом покарання.

Не ґрунтуються на вимогах закону і доводи представника потерпілого про відсутність обставини, яка пом`якшує покарання, оскільки щире каяття припускає критичну оцінку особою своєї злочинної поведінки шляхом визнання вини та готовності нести кримінальну відповідальність, а такі обставини судом першої інстанції були встановлені. При цьому добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди є самостійною обставиною, яка пом`якшує покарання, а невідшкодування винною особою матеріальних збитків, хоч і повинно враховуватися судом при призначенні покарання, проте не є перешкодою для визнання щирого каяття обставиною, яка його пом`якшує.

Таким чином, судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_10 покарання, обґрунтовано було враховано обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття та правильно встановлено відсутність обставин, які б обтяжували покарання.

Щодо висновку суду про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, то, на думку колегії суддів, він також є достатньо вмотивований, оскільки судом були враховані всі обставини, з якими закон про кримінальну відповідальність передбачає можливість застосування положень ст. 75 КК України.

У відповідності до п.3ст.23 ЦК України, роз`яснень, що містяться у п.9постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"- розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Задовольнивши цивільний позов потерпілого в частині грошового відшкодування моральної шкоди частково, а саме в сумі 30 000 грн., суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дотримався вищевказаних вимог закону.

Так, як вбачається з вироку суду, вирішуючи питання цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції відповідно до вимог законодавства України, належним чином врахував глибину фізичних та моральних страждань, спричинених потерпілому внаслідок вчинення обвинуваченим правопорушення, яке належить до категорії необережних, величину завданих внаслідок цього душевних страждань.

Відмовляючи в задоволенні вимог про стягнення з обвинуваченого 60000 грн. в якості втраченого заробітку, суд вірно послався на їх необґрунтованість та недоведеність в судовому засіданні, оскільки для вирішення зазначених позовних вимог, в частині стягнення втраченого заробітку, необхідно проведення відповідних розрахунків цивільно-правового характеру та дослідження певних документів, що не позбавляє права останнього звернутися із позовом до суду, в порядку цивільного судочинства.

Що стосується прохання представника потерпілого скасувати вирок та ухвалити новий вирок з зазначених в апеляційній скарзі підстав, то воно протирічить вимогам ч.4 ст.403 КПК України, оскільки внесення до апеляційної скарги змін, які тягнуть за собою погіршення становища обвинуваченого, за межами строків на апеляційне оскарження не допускається.

Згідно ст.395 ч.2 п.1 КПК України апеляційна скарга на вирок може бути подана протягом 30 днів з дня його проголошення.

Між тим, вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_10 був проголошений 24 квітня 2015 року, а зміни до апеляційної скарги про ухвалення нового вироку внесені 17 червня 2015 року, тобто поза межами на апеляційне оскарження, що унеможливлює ухвалення нового вироку апеляційною інстанцією.

Крім того, відповідно до ст.415 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду першої інстанції й призначає новий розгляд в суді першої інстанції у разі підстав, передбачених ч.1 п.п.1;2;3 ст.415 КПК України, перелік яких є вичерпним й зазначені представником потерпілого підстави в цей перелік не входять.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги й вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Оскільки в апеляційній скарзі представника потерпілого від 17.06.2015 року ставиться питання про ухвалення нового вироку за межами строків апеляційного оскарження, апеляційна інстанція не вправі погіршити становище обвинуваченого й ухвалити новий вирок з підстав зазначених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
постановила:
Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Білозерського районного суду Херсонської області від 24 квітня 2015 року щодо ОСОБА_10 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили негайно, але може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: (три підписи)
З оригіналом згідно,

Суддя: ОСОБА_3