У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання прокурора потерпілої захисників засудженого ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши в судовому засіданні у режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000407, за обвинуваченням

ОСОБА_9 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 125 КК, за касаційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 23 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

За цим вироком ОСОБА_9 засуджено:
- за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців;
- за ч. 2 ст. 125 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.
На підставі ст. 70 КК ОСОБА_9 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців.
Постановлено стягнути з ОСОБА_9 : на користь ОСОБА_10 4130,26 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 100 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та 20 500 грн витрат на правову допомогу; на користь ОСОБА_6 100 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди; на користь ОСОБА_11 100 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди; на користь ОСОБА_12 5000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 23 червня 2015 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_9 засуджено за те, що він 25 червня 2013 року приблизно о 23.00 год. у стані алкогольного сп`яніння на селищній дорозі в смт. Верхньому Синьовидному Львівської області під час словесного конфлікту, що виник між ним з однієї сторони та ОСОБА_13 і ОСОБА_12 з іншої, на грунті раптово виниклих неприязних відносин умисно ударив рукою по обличчю ОСОБА_12 , а потім ще раз дерев`яною палкою по правій частині голови, від чого останній упав на землю. Зазначеними діями ОСОБА_9 завдав потерпілому ОСОБА_12 легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Крім цього, ОСОБА_9 під час цього ж конфлікту на грунті раптово виниклих неприязних відносин після того, як ОСОБА_13 , намагаючись припинити його протиправні дії стосовно ОСОБА_12 , штовхнув ОСОБА_9 , останній у відповідь умисно ударив рукою ОСОБА_13 в обличчя, від чого той упав на дорогу і вдарився головою об тверде бетонне покриття. Після цього під час обопільної бійки з потерпілим, гойдаючись по землі і продовжуючи свої дії, ОСОБА_9 завдав ОСОБА_13 декількох ударів руками по голові, шиї та грудях, чим у сукупності заподіяв останньому тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, від якого той ІНФОРМАЦІЯ_2 помер у лікарні.

У касаційній скарзі захисник порушує питання про скасування судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Захисник зазначає, що діяння, інкриміноване ОСОБА_9 , має бути кваліфіковано за ч. 1 ст. 119 КК, а не ч. 2 ст. 121 КК, як неправильно визначив суд. Обґрунтовуючи таке твердження, захисник посилається на те, що у його підзахисного був відсутній умисел на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, він не передбачав і не бажав настання тяжких наслідків, а висновок експерта не дає чіткої відповіді про механізм утворення тяжкого тілесного ушкодження у потерпілого; стверджує, що суд дав неправильну оцінку доказам і не врахував усіх обставин справи. Вказаних порушень апеляційний суд не усунув, крім того, безпідставно відхилив клопотання сторони захисту про проведення комісійної судово-медичної експертизи. Також захисник указує на суворість призначеного засудженому покарання.

На касаційну скаргу потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_6 подали заперечення, в якому вони просять залишити судові рішення без зміни.

Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого та його захисників, які підтримали скаргу, думку прокурора та потерпілої, котрі заперечували проти задоволення скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні. Відповідно до вимог ст. 433 КПК при розгляді доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисник не оспорює фактичних обставин справи, доведеності винуватості ОСОБА_9 та кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 125 КК, однак стверджує про неправильну кваліфікацію дій його підзахисного за ч. 2 ст. 121 КК і зазначає, що останній не мав умислу на завдання тяжких тілесних ушкоджень, а отже, на думку захисника, дії засудженого в цій частині слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 119 КК.

З такими доводами колегія суддів погодитися не може.

Розмежування злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121 та ч. 1 ст. 119 КК, здійснюється за їх суб`єктивною стороною, виходячи з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно - небезпечного діяння, зокрема способу, знаряддя злочину, кількості, характеру й локалізації тілесних ушкоджень.

Умисне тяжке тілесне ушкодження є злочином із матеріальним складом та змішаною формою вини умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно - небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю стосовно настання смерті потерпілого. При цьому винний усвідомлює можливість настання такого наслідку. Суб`єктивна сторона вбивства через необережність характеризується лише необережною формою вини у вигляді злочинної самовпевненості чи злочинної недбалості.

Зі встановлених місцевим судом фактичних обставин справи вбачається, що ОСОБА_9 під час конфлікту на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин після того, як ОСОБА_13 відштовхнув його від ОСОБА_12 , умисно завдав ОСОБА_13 удару в обличчя, від якого останній упав і вдарився головою об тверде бетонне покриття. Після цього під час обопільної бійки зі ОСОБА_13 , гойдаючись по землі і продовжуючи свої дії, ОСОБА_9 декілька разів ударив потерпілого руками по голові, шиї та в область грудей. Згідно з висновком експерта своїми діями засуджений заподіяв ОСОБА_13 тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, від якого останній помер у лікарні.

Твердження захисника про відсутність у ОСОБА_9 умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень спростовуються характером та локалізацією ударів у голову як у життєво важливий орган зі значною силою, від чого потерпілий впав на дорогу і вдарився головою об тверду бетонну поверхню. Однак після цього засуджений не припинив своїх протиправних дій і завдав ОСОБА_13 ще кількох ударів по голові. Сила та напрям ударів свідчать про те, що ОСОБА_9 усвідомлював суспільно - небезпечний характер своїх дій, тобто діяв із прямим умислом. Про наявність саме такого умислу свідчить і той факт, що обвинувачений одразу ж після заподіяння ударів залишив місце події, не надавши медичної допомоги потерпілому.

Висновки суду про те, що смерть потерпілого знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку саме із протиправними діями ОСОБА_9 , підтверджується також висновком судово-медичної експертизи від 27 серпня 2013 року № 39 та показаннями у судовому засідання експерта ОСОБА_14 . Згідно з висновком експертизи причиною смерті ОСОБА_13 стала закрита травма голови у складі синців та садна на голові, крововиливів у м`які тканини голови, переламу кісток основи черепа, крововиливів під оболонки та в шлуночки головного мозку забій головного мозку важкого ступеню, що ускладнилася набряком головного мозку зі стисненням життєво важливих центрів, зупинкою дихання та кровообігу (т. 1, а. 141-145). Експерт ОСОБА_14 в судовому засіданні підтвердив свій висновок і зазначив, що всі ці тілесні ушкодження не могли бути отримані внаслідок падіння та від одного удару.

За таких обставин твердження у касаційній скарзі про відсутність у ОСОБА_9 умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження та є безпідставним. Ураховуючи наведене, колегія суддів погоджується з кваліфікацією дій засудженого в цій частині за ч. 2 ст. 121 КК.

Що ж стосується доводів захисника про те, що місцевий суд невмотивовано не взяв до уваги висновків судово-медичної експертизи від 26 липня 2013 року № 84 щодо виявлених тілесних ушкоджень у ОСОБА_9 , то колегія суддів вважає, що місцевий суд дав цьому доказу належну оцінку, з якою у свою чергу погоджується і суд касаційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції розглянув апеляційні скарги захисників та обвинуваченого із дотриманням вимог кримінального процесуального закону і відповідно до ст. 419 КПК постановив ухвалу, яка містить докладні мотиви прийнятого рішення.

Посилання захисника на невмотивованість відмови апеляційного суду в задоволенні клопотання сторони захисту про призначення комісійної судово-медичної експертизи не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження. Так, у судовому засіданні суду апеляційної інстанції захисник ОСОБА_7 заявив клопотання про призначення вказаної експертизи. Ухвалою цього суду від 23 червня 2015 року (т. 4, а. 173) було відмовлено в задоволенні клопотання захисника, оскільки в суді першої інстанції такого клопотання не заявлялось, а отже, відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції не може досліджувати ті докази, про дослідження яких не заявлялося в місцевому суді.

Твердження захисника про суворість призначеного засудженому покарання також є безпідставними.

При призначенні ОСОБА_9 покарання місцевий суд дотримався вимог статей 50, 65 КК, урахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу винного, конкретні обставини вчинення злочинів і дійшов обґрунтованого висновку про призначення покарання у межах санкцій статей, за які його засуджено, а також про призначення остаточного покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим на підставі ст. 70 КК.

Колегія суддів погоджується з цим, оскільки таке покарання відповідає засадам кримінального судочинства, принципам індивідуалізації покарання та є обґрунтованим.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а судові рішення щодо ОСОБА_9 без зміни.

Керуючись статтями 433 - 436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 23 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 23 червня 2015 року щодо ОСОБА_9 без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3