УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" жовтня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі трьох професійних суддів:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судових засідань ОСОБА_4 ,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
На розгляді у Дніпровського районного суду м. Києва перебуває дане провадження.
На виконання вимог ч. 3 ст. 331 КПК України, судом на обговорення учасників кримінального провадження було поставлено питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою.
У судовому засіданні прокурор вважав за можливе продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому, оскільки підстави для зміни міри запобіжного заходу відсутні, враховуючи наявність ризиків передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, характеризуючі особистість обвинуваченого дані не змінилися.
Захисник, у судовому засіданні зазначила, що вказані ризики, визначені ст. 177 КПК України, у даному випадку, відсутні, а особа обвинуваченого, виходячи з положень ст. 178 КПК України, є такою, що має стійкі соціальні зв`язки та допустиму репутацію, а тому підстави для продовження даного заходу забезпечення кримінального провадження відсутні.
У судовому засіданні обвинувачений підтримав думку свого захисника у повному обсязі.
Тож, суд, заслухавши думку учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали провадження, приходить до наступного.
Згідно ст. 331 КПК України, під час судового розгляду вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу та за наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
При цьому, частинами 3 та 5 ст. 132 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування/продовження заходів забезпечення кримінального провадження (п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України), сторони кримінального провадження повинні подати суду докази обставин, на які вони посилаються.
Так, з матеріалів кримінального провадження слідує, що 31.10.2013 слідчим суддею Голосіївського районного суду м. Києва було обрано запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою без визначення застави, враховуючи наявність ризиків регламентованих ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: може переховуватись від органів досудового розслідування, впливати на потерпілих та свідків, вчинити інше правопорушення, та даних про його особу, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Станькова Калуського району Івано-Франківської області, з середньою освітою, офіційно не працює, зареєстрований та проживає: АДРЕСА_1 , та з урахуванням того, що менш суворі запобіжні заходи не достатні для запобігання встановленим ризикам.
Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 26.07.2016 запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 було продовжено та визначено заставу в розмірі 80 мінімальних заробітних плат, з покладанням на нього обов`язків: не відлучатися із встановленого пункту в якому він проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання; здати на зберігання суду свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.
В подальшому судовими рішеннями обвинуваченому продовжено строк тримання під вартою по цей час.
Частинами 3 та 5 ст. 132 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування/продовження заходів забезпечення кримінального провадження (п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України), сторони кримінального провадження повинні подати суду докази обставин, на які вони посилаються.
Однак, стороною захисту, у супереч положень ст. 132 КПК України, не надано до суду жодних належних та допустимих доказів, у розумінні ст.ст. 84-86 КПК України (тільки власні усні пояснення без долучення будь-яких доказів на підтвердження викладених даних), які б свідчили про те, що встановлені слідчим суддею ризики та обставини визначені п.п.1-11 ч. 1 ст. 178 КПК України при обранні запобіжного заходу обвинуваченому у вигляді тримання під вартою, на даний час, втратили свою актуальність, а особа останнього перестала бути суспільно небезпечною.
Додаткових характеризуючих даних на обвинуваченого, які б не були відомими слідчому судді при обранні/продовженні запобіжного заходу надано не було як на той момент, так і на цей час, останні жодним чином не змінилися.
Також, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, відображену у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182).
Зокрема, судом враховується те, що згідно рішення Європейського суду з прав людини у справах «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, «Мюррей Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.
За таких умов, суд, враховуючи те, що слідчим суддею було встановлено при обранні запобіжного заходу, що обвинувачений об`єктивно підозрюється, у вчиненні кримінального правопорушення, а його вина підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, та, на цей час, дане судове рішення слідчого судді є чинним, не піддаючи останнє сумніву та не порушуючи принцип правової впевненості, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Салов проти України» від 06.09.2005 року), що є одним із основних аспектів принципу верховенства права, вважає, що у цій справі, об`єктивні обставини встановлені слідчим суддею та, на цей час, не спростовані в ході судового розгляду, враховуючи не дослідження усіх доказів з боку сторони обвинувачення та захисту, що передбачені параграфами 3-5 Глави 4 КПК України (показання, речові докази і документи та інші), свідчать, у даний період, про обґрунтованість підозри обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки, на цьому етапі, підтверджують існування фактів та інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що він міг вчинити дані правопорушення.
При цьому, суд звертає увагу сторони захисту на те, що такі об`єктивні дані не повинні бути достатніми для засудження особи, апріорі, останні повинні лише об`єктивно зв`язувати певну особу з певним злочином для можливості застосування заходу забезпечення кримінального провадження при наявності реальних ризиків, а у разі ж не доведеності вини особи за наслідками судового розгляду, останній може бути виправданий судом, у тому числі, з урахуванням положень ст. 62 Конституції України.
В свою чергу, суд вважає, що обраний відносно обвинуваченого запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку, враховуючи, що загальні положення щодо розумних строків у таких випадках викладено у правовій позиції Європейського суду з прав людини в рішенні у справі Харченко проти України, згідно з якою розумність строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватися в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (п. 79 рішення Європейського суду з прав людини у справі Харченко проти України від 10 лютого 2011 року).
Окрім наявної обгрунтованої підозри, застосований запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості вчиненого, а встановлені ризики передбачені п. 2, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України є дійсними та триваючими, і вони виключають, на даний час, можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.
Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, на даному етапі, не встановлено та сторонами не доведено.
За таких обставин, суд, виходячи з положень ст. 331 КПК України, вважає, за необхідне запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою продовжити у межах двох місяців, а саме до 27 грудня 2016 року.
Керуючись ст.ст. 1-29, 131-132, 176-178, 183, 193-194, 196, 205, 331, 369-372, 376 КПК України, суд,
п о с т а н о в и в :
Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою вважати продовженим до 27 грудня 2016 року.
Ухвала окремому оскарженню не підлягає. Заперечення проти неї можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою статті 392 Кримінального процесуального Кодексу України.
Визначити час проголошення повного тексту ухвали о 09:01 год. 03.11.2016.

Головуючий суддя: ОСОБА_1
Суддя: ОСОБА_2
Суддя: ОСОБА_3