МИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №480/815/16-к

В И Р О К
Іменем України
Миколаївський районний суд Миколаївської області
в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши 18 серпня 2016 року у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції між Миколаївським районним судом Миколаївської області і Ленінським районним судом м.Кіровоград кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нікополь Дніпропетровської області, українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, раніше не судимого, маючого на утрианні одну малолітню дитину, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , курсанта навчального батальйону військової частини -польова пошта НОМЕР_1 , солдата, демобілізованого з лав Збройних Сил України 21.03.2016 року,
- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 408 КК України,
за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в:
Відповідно до ч. З ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року ОСОБА_3 призвано на військову службу під час мобілізації, на особливий період 27 березня 2015 року ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27 березня 2015 року № 66 з того ж дня солдата ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу зазначеної військової частини, зараховано на всі види забезпечення, а також призначено на посаду курсанта навчального батальйону військової частини - польова пошта НОМЕР_1 .
Будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, солдат ОСОБА_3 , відповідно до ст. ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст. 1, ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, дорожити честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України; додержуватись правил військової поведінки; поважати бойові та військові традиції, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, поважати честь і гідність кожної людини, вести бойові дії ініціативно, наполегливо, до повного виконання поставленого завдання, виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки; завжди пам`ятати, що за його поведінкою судять не лише про нього, ай про Збройні Сили в цілому; не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців.
Разом з тим, солдат ОСОБА_3 , діючи всупереч інтересам служби та наведеним вище вимогам Статутів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання у вигляді самовільного залишення військової частини з метою ухилитися від військової служби в умовах особливого періоду, будучи придатним для проходження військової служби, вирішив самовільно залишити військову частину з метою ухилитися від військової служби в умовах особливого періоду, тобто вчинити дезертирство.
Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на вчинення дезертирства в умовах особливого періоду, солдат ОСОБА_3 20 квітня 2015 року самовільно залишив військову частину з метою ухилитися від військової служби в умовах особливого періоду, що дислокується за адресою: АДРЕСА_3 , та продовжував ухилятися від військової служби з метою ухилитися від військової служби в умовах особливого періоду до моменту затримання працівниками правоохоронних органів 29 березня 2016 року, проводячи службовий час на власний розсуд за адресою реєстрації: АДРЕСА_1 , та адресою фактичного проживання: АДРЕСА_2 , та в інших місцях.
Протягом зазначеного періоду дезертирства в умовах особливого періоду солдат ОСОБА_3 з приводу будь-яких захворювань до медичних закладів не звертався, командування військової частини чи органи військового управління про своє місцезнаходження не повідомляв, органами влади не затримувався, жодних перешкод для прибуття до військової частини не мав, проводячи службовий час на власний розсуд.
За викладених обставин солдат ОСОБА_3 , обвинувачується у тому, що він, будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації військової частини - польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_3 , та проходячи військову службу на посаді курсанта навчального батальйону зазначеної частини, на порушення вимог ст. ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст. 1, ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання у вигляді дезертирства в умовах особливого періоду, будучи придатним для проходження військової служби, 20 квітня 2015 року самовільно залишив військову частину з метою ухилитися від військової служби в умовах особливого періоду, тобто у вчиненні дезертирства, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч. З ст. 408 КК України.
Дії ОСОБА_3 кваліфіковано за ч. З ст. 408 КК України - дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
03.03.2016 року між прокурором військової прокуратури Кіровоградського гарнізону Південного регіону України ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 за участю захисника ОСОБА_5 укладено угоду про визнання винуватості.

Відповідно до угоди про визнання винуватості прокурор, обвинувачений та захисник дійшли згоди щодо формулювання обвинувачення, всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 3 ст.408 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_3 беззаперечно визнав свою вину в обсязі пред`явленого обвинувачення.

При цьому, сторонами угоди визначено узгоджене ними покарання, яке обвинувачений ОСОБА_3 має понести за вчинення кримінального правопорушення, а саме: враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, наявність визначених ст. 66 КК України обставин, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, а також беззастережне визнання обвинуваченим своєї вини, тобто декілька обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, сторони дійшли згоди про можливість застосування ст. 69 КК України та призначення обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.3 ст. 408 КК України , а саме за ч.3 ст. 408 КК України два роки позбавлення волі.

В угоді передбачені наслідки її укладення, затвердження та невиконання, встановлені ст. ст. 473, 476 КПК України, які зрозумілі обвинуваченому, захиснику та прокурору.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 , захисник ОСОБА_5 та прокурор ОСОБА_4 просили затвердити угоду про визнання винуватості та призначити узгоджене сторонами покарання.

Розглядаючи в порядку ч. ч. 3, 4 ст. 474 КПК України питання про можливість затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. ст. 468, 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо: 1) кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів; 2) особливо тяжких злочинів, віднесених до підслідності Національного антикорупційного бюро України за умови викриття підозрюваним чи обвинуваченим іншої особи у вчиненні злочину, віднесеного до підслідності Національного антикорупційного бюро України, якщо інформація щодо вчинення такою особою злочину буде підтверджена доказами.

Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні, в якому бере участь потерпілий, не допускається.

Так, злочин передбачений ч.3 ст. 408 КК України, у вчиненні якого ОСОБА_3 беззастережно визнав свою вину, відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким злочином, внаслідок якого шкоду завдано лише державним та суспільним інтересам.

Заслухавши пояснення сторін кримінального провадження, суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений в присутності захисника цілком розуміє права визначені п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом та наполягає на затвердженні угоди про визнання винуватості.

Умови угоди про визнання винуватості не суперечать вимогам кримінального процесуального закону, міра покарання, узгоджена обвинуваченим, захисником та прокурором, визначена в межах санкції ч.3 ст. 408 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, а тому не суперечить інтересам держави і суспільства. Підстав для відмови в затвердженні угоди про визнання винуватості, передбачених ч.7 ст.474 КПК України, не встановлено

Судом також встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 , захисник ОСОБА_5 та прокурор ОСОБА_4 повністю усвідомлюють зміст угоди про визнання винуватості, цілком розуміють свої права, визначені ч. 4 ст. 474 КПК України, а також наслідки укладення, затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України та наслідки її невиконання, передбачені ст. 476 КПК України.

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги те, що умови угоди про визнання винуватості між прокурором ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 відповідають вимогам КПК України та КК України суд дійшов висновку про наявність правових підстав для затвердження цієї угоди.

За вчинення злочину передбаченого ч.3 ст. 408 КК України обвинувачений ОСОБА_3 підлягає покаранню, яке узгоджене сторонами в угоді про визнання винуватості.

Керуючись ст. ст. 369, 373- 374, 469-470, 472, 475, 476 КПК України, суд, -

ухвалив:
Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 03 березня 2016 року прокурором військової прокуратури Кіровоградського гарнізону Південного регіону України ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 за участю захисника ОСОБА_5 у кримінальному провадженні за обвинувальним актом №0002141 від 17 червня 2015 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 408 КК України.

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 408 КК України та призначити йому узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк два роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Вирок може бути оскаржений з підстав передбачених ч.4 ст. 394 КПК України до Апеляційного суду Миколаївської області через Миколаївський районний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копія вироку після його проголошення підлягає негайному врученню засудженому і прокурору.

Суддя: ОСОБА_1

18.08.2016