справа № 462/3588/13-к
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 липня 2016 року Залізничний районний суд м. Львова в складі

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Скнилів, Пустомитівського району, Львівської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, пенсіонера, проживаючого: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за ч. 2 ст. 286 КК України

встановив:

16.01.2013 року, о 17 год. 00 хв., ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки ВАЗ - 21013 реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись ним у м. Львові по вулиці Городоцькій № 301, в напрямку виїзду з м. Львова, порушив вимоги Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, а саме: п. 1.5 Розділу 1, п.п. "б" та "д" п. 2.3 Розділу 2 та п. 12.3 Розділу 12, що полягало у тому, що ОСОБА_8 був неуважним та не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, створив загрозу безпеці дорожнього руху, при виникненні небезпеки для руху - пішоходів ОСОБА_9 та ОСОБА_5 , які перетнувши край проїзної частини дороги почали рухатись на смугу руху його автомобіля справа на ліво відносно напрямку руху транспортного засобу, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди - наїзду на вказаних пішоходів, внаслідок якої потерпілому ОСОБА_5 спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження, а потерпілому ОСОБА_9 заподіяне тяжке тілесне ушкодження.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 своєї вини не визнав, цивільний позов не визнав, та показав, що він 16.01.2013 року, приблизно о 17 год. 30 хв., знаходячись у своєму автомобілі марки ВАЗ 21013, рухався по вул. Городоцькій в м. Львові в напрямку виїзду з міста. Крім нього в автомобілі знаходилися його дружина ОСОБА_10 . Була темна пора доби, падав дощ. Потерпілих він побачив за 5 метрів до зіткнення, а фактично вже, коли відбувся удар. У ДТП винні потерпілі, оскільки вони були у стані алкогольного сп`яніння, і порушили ПДР при переході проїзної частини дороги. Просить застосувати до нього Закон України «Про амністію у 2014 році».

Незважаючи на те, що обвинувачений не визнав вини, його вина у скоєному злочину доведена в повному об`ємі наступними доказами у справі:

- даними у судовому засіданні показами потерпілого ОСОБА_5 , який показав, що 16.01.2013 близько 17 год. 00 хв. він разом з співробітником ОСОБА_11 поверталися з роботи, при цьому йшли пішки в напрямку вул. Городоцької. Рухалися по тротуару з правої сторони вул. Городоцької, в напрямку виїзду з м. Львова, при цьому знаючи, що неподалік є підземний перехід, однак йшов дощ, в зв`язку з чим у переході завжди повно стоячої води, вони вирішили перетнути проїзну частину вул. Городоцької, яка складалась з двох смуг руху в одну сторону, які відокремлювали суцільні смуги, та з іншого боку також були по дві смуги руху в напрямок м. Львова. Він з ОСОБА_11 , стоячи на тротуарі, з правої сторони в напрямку виїзду з м. Львова, розпочали переходити проїзну частину, у невстановленому місці, та подолавши крайню праву смугу руху, при цьому переходили повільним кроком, вийшовши на ліву внутрішню смугу руху, ОСОБА_12 знаходився з ліва від нього, вони доходили до суцільної смути, при цьому пройшовши близько 7 метрів, він подивився на зустрічну смугу руху, з метою переконатися, чи не має на смугах автомобілів, як раптом з ліва від них появився автомобіль, який здійснив наїзд на нього та ОСОБА_13 , а саме йому автомобіль здійснив наїзд на ліву ногу, та здійснив наїзд на ОСОБА_13 , після наїзду він втратив свідомість, отямився він вже в лікарні. Цивільний позов підтримує повністю, просить стягнути з ОСОБА_6 3400 грн. матеріальної шкоди та 10000 грн. моральної шкоди;

- даними у судовому засіданні показами свідка ОСОБА_14 , який показав, що він 16.01.2013 року, приблизно о 17 год. 30 хв., знаходився в автомобілі марки ВАЗ 21013, яким керував ОСОБА_6 , він сидів в автомобілі на задньому сидінні за пасажиром, вони рухалися по вул. Городоцькій в м. Львові в напрямку виїзду з міста, їх автомобіль рухався в крайній смузі з ліва, погодні умови були погані, йшов дощ. По зустрічній смузі рухався вантажний автомобіль, він побачив тіні двох людей, які зробили крок назад, і після того він відчув удар автомобіля;

- висновком судової автотехнічної експертизи технічного стану транспортного засобу № 1/279 від 25.03.2013 року з якого вбачається, що на момент огляду робоча гальмівна система досліджуваного автомобіля ВАЗ-21013 реєстраційний номер НОМЕР_1 знаходиться в працездатному стані та може виконувати функції, передбачені конструкцією (по зменшенню швидкості та утриманню автомобіля на місці). Будь-яких технічних несправностей вказаної системи виявлено не було. На момент огляду система рульового управління досліджуваного автомобіля ВАЗ-21013 реєстраційний номер НОМЕР_1 знаходиться в працездатному стані та може виконувати функції, передбачені конструкцією (по збереженню та зміні напрямку руху автомобіля). Будь-яких технічних несправностей вказаної системи виявлено не було /Т-1 а.с.50-53/;

- висновком автотехнічної судової експертизи обставин і механізму ДТП № 1/303 від 28.03.2013 року з якого вбачається, що в ситуації, що склалася на дорозі безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою - наїздом на пішоходів, водій автомобіля

ВАЗ-21013 реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_6 повинен був, у

відповідності до вимог Правил дорожнього руху України (ПДРУ) та з технічної точки зору, з того моменту, як пішоходи ОСОБА_5 та ОСОБА_12 перетнули правий край проїзної частини дороги і почали рухатися на його смугу руху (з заданого слідством моменту виникнення

небезпеки для руху), негайно вжити заходів до гальмування аж до повної

зупинки, згідно з технічними вимогами п. 12.3 ПДРУ. Водій автомобіля ВАЗ-21013 реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_8 , мав технічну можливість уникнути наїзду на пішоходів ОСОБА_5 та ОСОБА_9 шляхом застосування своєчасного

екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху. З технічної точки зору, причиною настання ДТІП стали дії водія автомобіля ВАЗ-21013 реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_6 , які полягали в невиконанні ним вимог п. 12.3 ПДРУ /Т-1 а.с.59-61/;

- висновком судової транспортно-трасологічної експертизи № 1/341 від 19.04.2013 року з якого вбачається, що контактування автомобіля ВАЗ-21013 реєстраційний номер НОМЕР_1 з одним з двох пішоходів ( ОСОБА_5 та ОСОБА_15 ) відбулося передньою частиною автомобіля в районі лівої фари. Місце наїзду автомобіля ВАЗ-21013 реєстраційний номер НОМЕР_1 на пішоходів ОСОБА_5 та ОСОБА_9 знаходиться на лівій смузі руху сторони проїзної частини дороги, що призначена для руху за місто, на її ділянці, що безпосередньо передує осипу скла /Т-1 а.с.66-68/;

- наданим у судовому засіданні усним висновком судового експерта ОСОБА_16 , який висновки судових автотехнічних експертиз № 1/303 від 28.03.2013 року, № 1/303 від 28.03.2013 року, № 1/341 від 19.04.2013 року у судовому засіданні підтримав повністю;

- висновком комісійної судово-медичної експертизи № 122 від 25.06.2014 року з якого вбачається, що згідно записам медичної документації, даних первинного судово-медичного огляду у січні 2013 року та рентгенобстеження гр-ну ОСОБА_9 була спричинена важка поєднана травма з наступними тілесними ушкодженнями: забій серця з накопиченням крові в порожнині навколосерцевої сумки, закритий злам середньої третини лівої стегнової кістки із зміщенням, крововилив в паренхіму селезінки, закрита черепно-мозкова травма у вигляді струсу головного мозку, синці, поверхневі рани та садна на лівій нозі, синець на лівій сідниці. Травма серця, травма селезінки та травма лівої нижньої кінцівки супроводжувались важким травматичним шоком, а тому комісія вважає, що ці ушкодження відносяться до тяжкого тілесного ушкодження по ознаці небезпеки для життя в момент їх спричинення. Закрита черепно-мозкова травма відноситься до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, а синці, садна та поверхневі рани до легкого тілесного ушкодження. Тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_9 утворились від дії тупих предметів і могли бути спричинені від контакту з виступаючими частинами автомобіля та послідуючого падіння на дорогу під час дорожньо-транспортної пригоди 16 січня 2013 року. Враховуючи матеріали кримінального провадження, локалізацію перелому обох кісток лівої гомілки та характер перелому слід вважати, що ОСОБА_9 міг бути повернутий лівою половиною тіла до автомобіля в момент первинного контакту з ним /Т-2 а.с.161-169/;

- висновком комісійної судово-медичної експертизи № 123 від 25.06.2014 року з якого вбачається, що після дорожньо-транспортної пригоди 16 січня 2013 року гр-ну ОСОБА_5 було діагностовано: «Закритий косо-поперечний перелом обох кісток лівої гомілки в середній третині зі зміщенням фрагментів», з приводу чого він перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні. Така травма лівої нижньої кінцівки утворилась від дії тупого предмета, могла виникнути від удару виступаючими частинами автомобіля та відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості по ознаці тривалості розладу здоров`я, терміном більше трьох тижнів, згідно «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», п.2.2.2 Наказу №6 від 17 січня 1995 року «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України». Враховуючи матеріали кримінального провадження, локалізацію перелому обох кісток лівої гомілки та характер перелому слід вважати, що потерпілий міг бути повернутий лівою половиною тіла до автомобіля в момент первинного контакту з ним /Т-2 а.с.171-176/;

- наданим у судовому засіданні усним висновком судово-медичного експерта ОСОБА_17 , яка два висновки комісійних судово-медичних експертиз № 122 від 25.06.2014 року та № 123 від 25.06.2014 року у судовому засіданні підтримала повністю;

- постановою слідчого СЧ СВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області ОСОБА_18 від 23.04.2013 року про визнання ТЗ речовим доказом, якою автомобіль ВАЗ-21013 реєстраційний номер НОМЕР_1 було визнано речовим доказом у кримінальному провадженні /Т-1 а.с.77/;

- протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 17.10.2011 року та схемою ДТП від 16.01.2013 року /Т-1а.с. 6-10/.

Суд, аналізуючи показання обвинуваченого дані ним у судовому засіданні про те, що він не вчиняв злочину, приходить до висновку, що вони непослідовні, суперечливі, розцінює їх як форму самозахисту, та такі, які спрямованні на уникнення кримінальної та цивільної відповідальності за вчинене, та не бере до уваги зазначенні показання обвинуваченого, оскільки вони спростовуються показаннями потерпілого, свідка ОСОБА_14 та іншими вищезазначеними доказами по справі.

Також, суд критично ставиться до показів свідків сторони захисту, а саме: дружини обвинуваченого ОСОБА_10 та ОСОБА_19 , оскільки з показів останніх убачається, що вказані свідки не бачили самого моменту дорожньо-транспортної пригоди, а їх покази будуються на припущеннях та протирічать доказам по справі, зокрема показам свідка ОСОБА_14 та висновкам комісійних судово-медичних експертиз № 122 від 25.06.2014 року та № 123 від 25.06.2014 року, з яких чітко вбачається, що потерпілі були повернуті лівою половиною тіла до автомобіля в момент первинного контакту з ним, а відтак не могли рухатись на смугу руху автомобіля ОСОБА_6 зліва на право відносно напрямку руху транспортного засобу, як це зазначають свідки сторони захисту у своїх показах, і тому вказані покази не береться судом до уваги.

Таким чином винуватість ОСОБА_6 доведена і його дії слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки він скоїв порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження, а потерпілому ОСОБА_5 середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Обираючи обвинуваченому ОСОБА_6 вид і розмір покарання, суд, враховуючи тяжкість скоєного злочину, який відноситься до тяжких злочинів, обставини справи, особу обвинуваченого, який під диспансерним наглядом у наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває /Т-1 а.с.82,83/, позитивно характеризується по місцю свого проживання /Т-1 а.с.81/, є пенсіонером, вважає за необхідним обрати йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України.

Крім того, згідно з даними паспорта громадянина України обвинувачений на час вчинення злочину досяг пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до п. «ґ» ч.1 ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році», що набрав чинності з 19.04.2014 року, осіб, які на день набрання чинності цим Закономдосягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» можливо звільнити від відбування покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, засуджених за злочини, вчинені з необережності, які не є особливо тяжкими відповідно до статті 12 КК України.

Заслухавши висновок прокурора, думку захисника, потерпілого, про задоволення заяви обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження, суд вважає, що ОСОБА_6 , як особу, яка на день набрання чинності Закону України «Про амністію у 2014 році» досягла пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, який є тяжким злочином вчинений з необережності, а також, беручи до уваги, що обвинувачений заявив заяву про застосування до нього Закону України «Про амністію в 2014 році», можливо звільнити від відбування покарання на підставі п. «ґ» ч.1 ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році».

Крім того, беручи до уваги позицію учасників кримінального провадження, які не заявляли про обрання обвинуваченим запобіжного заходу, та те, що під час досудового розслідування такий не обирався, суд вважає, що підстав для обрання запобіжного заходу обвинуваченим немає.

Також, з обвинуваченого слід стягнути на користь держави витрати за проведення НДКЕЦ судових експертиз в розмірі 2568 грн. 90 коп., а саме: 917,70 грн. (висновок судової автотехнічної експертизи від 25.03.2013 року № 1/279 /Т-1 а.с.49-53/); 917,70 грн. (висновок судової автотехнічної експертизи від 28.03.2013 року № 1/303 /Т-1 а.с.58-61/); 733,50 грн. (висновок судової транспортно-трасологічної експертизи від 19.04.2013 року № 1/341 /Т-1 а.с.65-68/).

На підставі ч. 9 ст. 100 КПК України питання про долю речових доказів вирішує судом при ухваленні судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження, а відтак, питання про долю речових доказів слід вирішити у відповідності до ст. 100 КПК України.

Щодо цивільного позову ОСОБА_5 /Т-2 а.с.22/, в якому він просить стягнути з ОСОБА_6 3400 грн. матеріальної шкоди та 10000 грн. моральної шкоди, то суд прийшов до висновку, що такий підлягає задоволенню в повному обсязі з огляду на наступне.

Зі змісту положень нормативних актів України випливає, що кожна сторона має довести ті обставини по справі, на які вона посилається та надати суду докази на підтвердження таких.

Потерпілим ОСОБА_5 на підтвердження своїх вимог про нанесення йому матеріальної шкоди подана квитанція до прибуткового касового ордеру № 74 від 30.09.2013 року /Т-2 а.с.50/, з якої вбачається, що лише на придбання набору для остеосинтезу гомілки потерпілим було витрачено 7900 грн.

Беручи до уваги, що ОСОБА_5 у судовому засіданні не забажав збільшувати позовні вимоги, то суд, виходячи з принципу диспозитивної кримінального та цивільного процесу, приходить до висновку, що з ОСОБА_6 слід стягнути 3400 грн. матеріальної шкоди, оскільки більший розмір нанесення такої підтверджується наявними в матеріалах кримінального провадження документами.

Крім того, суд, беручи до уваги, ступінь тілесних ушкоджень потерпілого, тривалий час лікування, а також те, що ОСОБА_6 навіть не вибачився перед потерпілим за нанесену ним шкоду здоров`ю потерпілого, а також, враховуючи принципи розумності та справедливості, вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки позивачем представлено достатньо доказів того, що внаслідок нанесення тілесних ушкоджень ним були перенесені такий фізичний біль та страждання, які можуть бути виражені у грошовому еквіваленті розміром у 10000 грн.

Керуючись ст.ст. 369-371, 374 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_7 визнати винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначити йому покарання у виді трьох років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.

На підставі п. «ґ» ч.1 ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» звільнити ОСОБА_7 від відбування основного та додаткового покарання, призначеного вироком Залізничного районного суду м. Львова від 19 липня 2016 року у виді трьох років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави витрати за проведення НДКЕЦ судових експертиз в розмірі 2568 (дві тисячі п`ятсот шістдесят вісім) гривень 90 коп.

Речовий доказ /Т-1 а.с.77/: автомобіль марки ВАЗ - 21013 реєстраційний номер НОМЕР_1 - залишити ОСОБА_6 .

Цивільний позов ОСОБА_5 задовольнити. Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 3400 грн. матеріальної шкоди та 10000 грн. моральної шкоди. Всього стягнути 13400 (тринадцять тисяч чотириста) гривень.

Вирок може бути оскаржений шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти з дня його проголошення учасниками процесу до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова. Вирок суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя:

Оригінал вироку.