У Х В А Л А

29 березня 2016 року м. Київ

Суддя Верховного Суду України ОСОБА_2, розглянувши заяву засудженого ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2015 року щодо нього Верховним Судом України,

в с т а н о в и л а:

Шевченківський районний суд м. Києва вироком від 15 листопада 2012 року засудив ОСОБА_1 за частиною другою статті 368 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк п'ять років з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, на строк два роки і на підставі статті 75 КК звільнив його від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки та з покладенням обов'язків, передбачених пунктами 2-4 частини першої статті 76 цього Кодексу.

Апеляційний суд м. Києва вироком від 1 квітня 2015 року зазначений вирок місцевого суду щодо ОСОБА_1 у частині призначеного покарання скасував і призначив йому за частиною другою статті 368 КК покарання у виді позбавлення волі на строк п'ять років з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, на строк два роки та з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. На підставі статті 54 КК позбавлено ОСОБА_1 11 рангу державного службовця.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 17 листопада 2015 року вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_1 у частині кваліфікації його дій змінив та постановив вважати його засудженим за частиною другою статті 368 КК у редакції від 5 квітня 2001 року. В решті вирок залишено без зміни.

Засуджений ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд на підставі пункту 1 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) вищевказаної ухвали суду касаційної інстанції щодо нього, просив її скасувати, а справу направити на новий касаційний розгляд. На підтвердження зазначеної підстави долучив до заяви копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 серпня 2012 року, 18 червня 2013 року та 22 вересня 2015 року, а також постанову Верховного Суду України від 8 жовтня 2015 року.

Однак заява, крім іншого, не містила належного обґрунтування на користь підстави для перегляду судового рішення касаційного суду, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 445 КПК, на яку посилався засуджений ОСОБА_1, а доводи заяви щодо неоднакового застосування норми матеріального права були не конкретизовані та суперечливі за змістом.

Ухвалою судді Верховного Суду України від 22 лютого 2016 року засудженого ОСОБА_1 було повідомлено про невідповідність його заяви вимогам статей 448 і 449 КПК та встановлено строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків - до 22 березня 2016 року. Також заявнику було роз'яснено, що у разі, якщо зазначені в ухвалі недоліки заяви не буде усунуто в установлений строк, заяву буде йому повернуто.

У межах зазначеного строку на виконання ухвали судді від засудженого ОСОБА_1 надійшло доповнення до його попередньої заяви про перегляд судового рішення щодо нього Верховним Судом України, хоча усунення недоліків передбачає подання нової заяви, яка би за змістом і формою відповідала вимогам кримінального процесуального закону.

В указаному доповненні заявник стверджує про неоднакове застосування судом касаційної інстанції норми права, передбаченої частиною першою Примітки до статті 364 КК, щодо розуміння поняття «службова особа», що, на його думку, зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. Для порівняння з оскаржуваною ухвалою суду касаційної інстанції від 17 листопада 2015 року щодо нього ОСОБА_1 долучає до своєї заяви копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від: 9 серпня 2012 року, 14 серпня 2012 року, 18 червня 2013 року, 1 жовтня 2013 року, 18 листопада 2014 року, 14 липня 2015 року та 22 вересня 2015 року. Проте у заяві засуджений лише частково відтворює зміст перелічених судових рішень, але не наводить їх аналізу з погляду подібності правовідносин у зіставленні з оспореним судовим рішенням, не порівнює наведені у них висновки з огляду на встановлені судами фактичні обставини вчинених кримінальних правопорушень, хоча на необхідності відповідного обґрунтування наголошувалося в ухвалі судді Верховного Суду України від 22 лютого 2016 року.

Доводи заявника містять певні суперечності. Так, у тексті заяви засуджений ОСОБА_1 стверджує, що не використовував свого службового становища при вчиненні інкримінованих йому дій, кваліфікованих як отримання хабара. Водночас зазначає, що за змістом своїх посадових обов'язків взагалі не був наділений владою, на нього не покладалося виконання організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій. Суд касаційної інстанції визнав правильною кваліфікацію дій ОСОБА_1 за частиною другою статті 368 КК у редакції від 5 квітня 2001 року. Але доводів щодо неоднакового застосування касаційним судом зазначеної норми кримінального закону у правовідносинах, подібних до тих, які було встановлено в оспореному рішенні щодо ОСОБА_1, заява останнього не містить.

На суперечливість позиції заявника вказують також судові рішення, копії яких долучено до його заяви для порівняння. Зокрема, в ухвалах від 18 червня 2013 року та від 22 вересня 2015 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність в діях обвинувачених осіб складу кримінального правопорушення, передбаченого окремими частинами статті 368 КК, у зв'язку з чим кримінальні провадження щодо цих осіб було закрито. В ухвалах від 9 серпня 2012 року, 1 жовтня 2013 року та від 14 липня 2015 року касаційний суд підтвердив правильність рішень судів попередніх інстанцій, з огляду на встановлені ними фактичні обставини вчинених кримінальних правопорушень, про перекваліфікацію дій засуджених осіб з певних частин статті 368 КК на відповідні частини статті 190 КК, а в ухвалі від 18 листопада 2014 року - на сукупність злочинів, передбачених відповідними частинами статей 190 та 364 КК.

Отже, як убачається зі змісту заяви, засуджений ОСОБА_1 не усунув недоліків, зазначених в ухвалі судді Верховного Суду України від 22 лютого 2016 року, у зв'язку з чим заява підлягає поверненню заявнику на підставі пункту 1 частини четвертої статті 450 КПК.

Відповідно до частини п'ятої статті 450 КПК повернення заяви на підставах, передбачених у частині четвертій цієї статті, не перешкоджає повторному зверненню у разі належного оформлення заяви або на інших підставах, ніж ті, які були предметом розгляду.

Керуючись статтею 450 Кримінального процесуального кодексу України,

у х в а л и л а:

заяву засудженого ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2015 року щодо нього Верховним Судом України повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Верховного Суду України ОСОБА_2