Справа № 472/870/15-к
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" березня 2016 р.смт. Веселинове

Веселинівський районний суд Миколаївської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_6

захисника потерпілого ОСОБА_7

розглянувши клопотання захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 про визнання доказів недопустимим та призначення повторної судової автотехнічної експертизи у кримінальному проваджені, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000582 від 19.09.2014 року, по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И В:
На розгляді Веселинівського районного суду Миколаївської області знаходиться кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000582 від 19.09.2014 року, по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

Під час судового розгляду захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 , під час дослідження висновку автотехнічної експертизи №1515 від 24.02.2015 року, заявив клопотання про визнання протоколу слідчого експерименту від 07.12.2014 року, який був покладений в основу вищевказаного висновку автотохнічної експертизи, недопустимим доказом, а також в зв`язку з цим визнання недопустимим доказом самої автотохнічної експертизи №1515 від 24.02.2015 року, та призначення повторної судової автотехнічної експертизи, проведення якої доручити Миколаївському відділенню Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Клопотання обґрунтоване тим, що протокол слідчого експерименту від 07.12.2014 року з участю водія ОСОБА_4 є недопустимим на підставі ст. 87 КПК України, так як під час слідчого експерименту водій ОСОБА_4 надавав свої покази в якості свідка, а в подальшому був визнаний підозрюваним та обвинуваченим у даному кримінальному провадженні. Також просить визнати недопустимим як доказ висновок автотехнічної експертизи №1515 від 24.02.2015 року, так як основу висновку було покладено протокол слідчого експерименту від 07.12.2014 року з участю водія ОСОБА_4 в якому він проходив як свідок, та призначити повторну автотехнічну експертизу, зазначено ряд питань які запропоновано поставити експерту.

Обвинувачені ОСОБА_4 клопотання захисника підтримав з тих же підстав.

Прокурор, потерпілий ОСОБА_5 , захисник потерпілого ОСОБА_7 заперечували проти задоволення клопотання, вказавши, що у проведенні повторної експертизи не має сенсу, так як висновки експерта є обґрунтованими, а протокол слідчого експерименту від 07.12.2014 року з водієм ОСОБА_4 є допустимим доказом.

Суд, заслухавши думку прокурора, потерпілого, захисника потерпілого, обвинуваченого, захисника обвинуваченого, дійшов до переконання про задоволення клопотання захисника про визнання доказів недопустимими та призначення судової автотехнічної експертизи, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 240 КПК України, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Тобто, під час проведення слідчого експерименту не лише перевіряються покази попередньо надані, а й надаються нові, які уточнюють та доповнюють раніше надані покази іншими фактичними даними, які мають значення для кримінального провадження.

Згідно з протоколом слідчого експерименту від 07.12.2014 року з участю водія ОСОБА_4 , останній надавав свої покази як громадянин якого попереджено про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань за ст. 385 КК України і за дачу завідомо неправдивих показань за ст. 384 КК України, у вказаних статтях мова йде про свідка, потерпілого, експерта, перекладача. ОСОБА_4 не є потерпілим, експертом чи перекладачем, а тому він ці покази надав як свідок.

Відповідно до висновку автотехнічної експертизи №1515 від 24.02.2015 року у кримінальному провадженні за №0000582, одним із доказів та джерела отримання інформації був протоколом слідчого експерименту від 07.12.2014 року з участю водія ОСОБА_4 .

На даний час ОСОБА_4 є обвинуваченим у кримінальному провадженні за №0000582.

Статтею 7 КПК України, закріплені загальні засади кримінального провадження, зокрема свобода від самовикриття.

Відповідно до ст. 18 КПК України, жодна особа не може бути примушена визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення. Кожна особа має право не говорити нічого з приводу підозри чи обвинувачення проти неї, у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, а також бути негайно повідомленою про ці права.

Доказами в кримінальному провадженні, відповідно до ст. 84 КПК України, є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 87 КПК України передбачено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 87 КПК України, суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: порушення права особи на захист; отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права. Недопустимими є також докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Частиною 3 ст. 17 КПК України передбачено, що підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом.

Згідно ч. 2 ст. 86 КПК України, недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 87 КПК України, докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.

Частинами 2, 3 ст. 89 КПК України, передбачено, що у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Отже, показання надані особою, яка фактично підозрюється у вчиненні злочину і яка допитувалася про обставини причетності її до цього злочину як свідок з попередженням про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань (ст. 385 КК України), а також за завідомо неправдиве показання (ст. 384 КК України), не мають доказової сили та є недопустимими доказами. Вказане твердження випливає із суттєвих відмінностей у процесуальному становищі та порядку допиту свідка і підозрюваного (обвинуваченого), це виявляється у тому, що свідок зобов`язаний давати показання під загрозою кримінальної відповідальності, у той час як підозрюваний чи обвинувачений не лише не зобов`язані давати показання, але й має право відмовитись від надання показів. Отже, допит фактично підозрюваної особи як свідка, а також використання показів, даних під час такого допиту в інших слідчих діях, в тому числі слідчому експерименті, як доказів істотно порушують право особи на захист.

Таким чином, показання ОСОБА_4 викладені в протоколі слідчого експерименту від 07.12.2014 року, на підставі ст.ст. 7, 17, 18, 84, 86, 87 КПК України є недопустимими доказами і суд визнає вказаний протокол слідчого експерименту недопустимим доказом.

Оскільки протокол слідчого експерименту від 07.12.2014 року за участю ОСОБА_4 є недопустимим доказом, то висновок автотехнічної експертизи №1515 від 24.02.2015 року у кримінальному провадженні за №0000582, в основу якого одним із доказів та джерелом отримання інформації був покладений вищезазначений протокол, в силу ч. 5 ст. 101 КПК України, є також недопустимим доказом.

Відповідно до ч. 5 ст. 101 КПК України, висновок експерта не може ґрунтуватися на доказах, які визнані судом недопустимими.

Експертам при проведені повторної судової автотехнічної експертизи взамін визнаного судом недопустимого доказу протоколу слідчого експерименту від 07.12.2014 року за участю водія ОСОБА_4 потрібно взяти протокол слідчого експерименту від 09.06.2015 року за участю підозрюваного ОСОБА_4 .

Також експертам потрібно взяти при проведені експертизи уточнюючий протокол слідчого експерименту від 09.06.2015 року за участю свідка ОСОБА_8 , в якому зафіксовано довжину гальмівного шляху мотоциклу «HONDA» до зіткнення з автомобілем «AUDI-100», та відстань від зіткнення з автомобілем «AUDI-100» до моменту зупинки мотоциклу «HONDA» в кюветі та прив`язані до меж проїжджої частини дороги. Вихідні дані, що зазначені в уточнюючому протоколі слідчого експерименту від 09.06.2015 року за участю свідка ОСОБА_8 експертові під час проведення автотехнічної експертизи не надавалися, тому на деякі поставлені питання попередній експерт не зміг відповісти, посилаючись на відсутність вищевказаних вихідних даних.

Також у висновку експерта №1515 від 24.02.2015 року є взаємовиключні висновки, а саме:

Експерт ОСОБА_9 зазначає, що водій автомобіля «Ауді 100» при під`їзді до перехрестя доріг де відсутні будь-які дорожні знаки та дорожня розмітка повинен був діяти відповідно до пункту 16.12 Правил дорожнього руху, тобто пропустити транспортний засіб який наближається праворуч. І одночасно експерт надає свої роздуми, що водій автомобіля «Ауді 100» ОСОБА_4 повинен був пропустити водія ОСОБА_5 , який рухався на мотоциклі зліва, так як ОСОБА_4 є місцевим мешканцем та бувшим працівником ДАІ та кожен день їздив на роботу по вул. Набережна у ДАІ, який розташований на вул. Набережна, а тому повинен знати, що вул. Одеська є головною відносно вул. Набережної, навіть тоді коли на момент ДТП знак 2.1 «Дати дорогу» на вул. Набережна був відсутній.

З даного висновку не зрозуміло та в описовій частині не зазначено на джерело походження відомостей, звідки експерту відомо, що ОСОБА_4 кожен день їздив на роботу у ДАІ по вул. Набережна, тим паче відділ ДАІ не розташований по вул. Набережна, а розташований по вул. Леніна, з чим всі сторони кримінального провадження погодились. Таким чином, експерт стверджує, що єдиним шляхом яким можливо дістатися Веселинівського відділу ДАІ це по вул. Набережна, не навівши будь-яких обґрунтувань. Тим паче, працівником ДАІ ОСОБА_4 був з 1994 року по 2003 рік, більше 10 років тому та експерт упускає той момент, що дислокація дорожніх знаків може змінюватися, в певний період часу дорога може бути головною по відношенню до іншої, в інший період часу навпаки.

Отже експерт фактично стверджує, що для ОСОБА_4 , як місцевого мешканця смт. Веселинове Правила дорожнього руху у смт. Веселинове одні, а для іншої особи, яка не є мешканцем смт. Веселинове правила інші, що суперечить основним принципам закладеним в ст. 24 Конституції України.

Відповідно до ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ч. 10 ст. 101 КПК України, висновок експерта не є обов`язковим для особи або органу, яка здійснює провадження, але незгода з висновком експерта повинна бути вмотивована у відповідних постанові, ухвалі, вироку.

Згідно ст. 332 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених статтею 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 КПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.

Статтею 242 КПК України передбачено, що експертиза проводиться експертом за зверненням сторони кримінального провадження або за дорученням слідчого судді чи суду, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права.

Суд при визначені питань, які необхідно поставити на вирішення експертизи, керується Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5.

Відповідно до ч. 4 ст. 332 КПК України, після постановлення судом ухвали про доручення проведення експертизи судовий розгляд продовжується, крім випадків, якщо таке продовження неможливе до отримання висновку експерта.

Суд вважає, що в даному випадку судовий розгляд повинен бути зупинений до отримання висновку експерта, так як висновок експерта є одним із головних доказів у даному кримінальному проваджені та значною мірою може вплинути на результати розгляду справи, так як встановить наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно ст. 122 КПК України, залучення стороною обвинувачення експертів спеціалізованих державних установ, а також проведення експертизи за дорученням слідчого судді або суду здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 101, 122, 242, 332, 370-372 КПК України, суд -
П О С Т А Н О В И В:
Клопотання захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати недопустимим доказом протокол слідчого експерименту від 07.12.2014 року за участю водія ОСОБА_4 .

Визнати недопустимим доказом висновок автотехнічної експертизи №1515 від 24.02.2015 року у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000582 від 19.09.2014 року.

Призначити у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000582 від 19.09.2014 року, по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, автотехнічну експертизу, проведення якої доручити експертам Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз (адреса: 54038, м. Миколаїв, вул. Г. Карпенко, 27).

На вирішення експертам поставити питання:

1.Як відповідно до правил дорожнього руху повинен був діяти водій автомобіля «AUDI-100» д/н НОМЕР_1 ОСОБА_4 у даній дорожній ситуації та чи є в діях водія ОСОБА_4 невідповідність вимог Правил дорожнього руху України?

2.Як відповідно до Правил дорожнього руху України повинен був діяти водій спортивного мотоциклу «HONDA» без державної реєстрації ОСОБА_5 у даній дорожній ситуації та чи є в діях водія ОСОБА_5 невідповідність вимог Правил дорожнього руху України?

3.Чи мав водій автомобіля «AUDI-100» д/н НОМЕР_1 ОСОБА_4 у дорожній обстановці, що склалася технічну можливість запобігти ДТП?

4.Чи мав водій спортивного мотоциклу «HONDA» без державної реєстрації ОСОБА_5 у дорожній обстановці, що склалася технічну можливість запобігти ДТП?

5.Чи знаходяться дії водія автомобіля «AUDI-100» д/н НОМЕР_1 ОСОБА_4 , з технічної точки зору, в прямому причинному зв`язку з наслідками ДТП?

6.Чи знаходяться дії водія спортивного мотоциклу «HONDA» без державної реєстрації ОСОБА_5 , з технічної точки зору, в прямому причинному зв`язку з наслідками ДТП?

7.Чи знаходився водій спортивного мотоциклу «HONDA» без державної реєстрації ОСОБА_5 в дорожній обстановці що склалася в аварійній ситуації?

8.Чи створив водій автомобіля «AUDI-100» д/н НОМЕР_1 ОСОБА_4 своїми діями для водія спортивного мотоциклу «HONDA» без державної реєстрації ОСОБА_5 аварійну ситуацію?

9.Хто конкретно з водіїв порушив Правила дорожнього руху, які конкретно пункти вимог, та чиї дії знаходяться в прямому причинному зв`язку з наставшими наслідками?

10.Якою була швидкість спортивного мотоцикла «HONDA» без державної реєстрації під керуванням водія ОСОБА_5 виходячи зі сліду гальмівного шляху і наступного його бокового ковзання до повної зупинки в кюветі?

11.Яка максимально припустима швидкість спортивного мотоциклу «HONDA» без державної реєстрації за умов даної видимості?

12.Чи мав водій спортивного мотоциклу «HONDA» без державної реєстрації ОСОБА_5 технічну можливість шляхом екстреного гальмування зупинитись до місця зіткнення у момент виникнення небезпеки для руху?

13.Чи відповідали дії водія спортивного мотоциклу «HONDA» без державної реєстрації ОСОБА_5 вимогам Правил дорожнього руху України, в тому числі щодо керування незареєстрованим транспортним засобом?

14.Як повинен був діяти водій автомобіля «AUDI-100» д/н НОМЕР_1 ОСОБА_4 у даній дорожній ситуації, тобто при виїзді з вилиці Набережна на вулицю Одеську за відсутності знаку 2.1. «Дати дорогу» Правил дорожнього руху України та відсутності дорожньої розмітки, та чи є в діях водія ОСОБА_4 невідповідність вимог Правил дорожнього руху України?
Попередити експертів про кримінальну відповідальність за ст. ст. 384, 385 КК України за завідомо неправдивий висновок експерта та за відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків.

В розпорядження експертів надати матеріали кримінальної справи № 472/806/15-к.

Учасникам судового провадження на вимогу експертів, в разі необхідності для проведення експертизи, надати запитувану експертами інформацію та документи.

Провадження по справі зупинити до отримання висновку експертів.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Веселинівського районного суду Миколаївської області ОСОБА_1