Дата документу 29.08.2016 Справа № 554/4662/16-к

Справа № 554/4662/16-к
Провадження № 1-кс/554/6522/2016

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 серпня 2016 року м. Полтава
В С Т А Н О В И В:
Старший слідчий СУ ГУ НП в Полтавській області ОСОБА_3 19.08.2016 року звернувся до Октябрського районного суду м. Полтави з клопотанням про арешт майна, погодженим з прокурором відділу прокуратури Полтавської області, в обґрунтування якого посилається на наступне.
02.05.2016 року до Новосанжарського ВП ГУНП надійшла письмова заява від ОСОБА_8 , голови Писарівської сільської ради, який прохає притягнути до відповідальності невідомих осіб, які в період часу з 28.04.2016 року по 30.04.2016 року незаконно випиляли дерева породи ,,Дуб,, на території Писарівської сільської ради.
Потерпілим у даному кримінальному провадженні є Писарівська сільська рада в особі голови ОСОБА_8 .
Точний розмір заподіяних збитків на даний час не встановлено, але встановлено факт незаконної порубки 161 деревин породи «Дуб» діаметром від 18 до 78 см, в середньому близько 45 см., що відповідно до такс, затверджених постановою Кабінету міністрів України № 559 від 08.04.1999 року «Про такси для обчислення розміру шкоди, заподіяної зеленим насадженням у межах міст та інших населених пунктів» становить близько 370 тис. грн.
В даному випадку існує сукупність підстав і розумних підозр вважати, що виявлені і вилучені дерева є доказом злочину речовим доказом, а саме матеріальними об`єктами, які зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення (спилювання, його способу, місця випилювання, на стовбурах дерева інші сліди з місця вчинення правопорушення), та можуть бути використані як доказ факту незаконної порубки деревини як предмети, що були об`єктом злочинного посягання. Крім цього, вилучені дерева можуть частково забезпечити відшкодування збитків потерпілій стороні.
В ході проведення обшуку, від присутніх осіб не отримано пояснень звідкіля на території бази деревина дубу та кому вона належить. На даний час у кримінальному провадженні про підозру нікому не повідомлено. Тобто вилучене не є майном підозрюваної особи.
У даному випадку навіть, якщо припустити, що особа, у якої було вилучено дерево добросовісно його набула, - на вилучене дерево необхідно накласти арешт, так як воно має ознаки речових доказів.
У кримінальному провадженні необхідно провести криміналістичні та інші експертизи з метою підтвердження чи спростування походження деревини місця незаконної вирубки біля с. Писарівка Новосанжарського району, а також встановлення походження вилученої деревини.
У судовому засіданні слідчий та прокурор підтримали подане клопотання, просили його задовольнити.
Захисники та ОСОБА_5 в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні клопотання, оскільки воно є безпідставним, немає даних про власників майна, незаконно проведено обшук, пропущено строк для звернення до суду.
Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання та кримінального провадження, суд приходить до наступного.
Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.
За змістом ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цього Кодексу, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ч. 2 ст. 98 КПК України, документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.
Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу).
Як вбачається з матеріалів клопотання постановою слідчого від 18.08.2016 року вищезазначене та вилучене в ході обшуку майно визнане речовими доказами по справі (а.с.26-27).
Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.
Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч. 1 ст. 173 КПК України).
Слідчим доведено, що вищевказане майно, вилучене під час проведення обшуку має значення для забезпечення даного кримінального провадження, за існування розумних підозр вважати, що це майно є доказом злочину, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Що стосується посилань захисників та ОСОБА_5 на невідповідність клопотання слідчого вимогам закону, його безпідставність, то вони є їх особистою суб`єктивною оцінкою, і не обґрунтовують необхідності відмови у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно.
Враховуючи викладене, слідчий суддя приходить до висновку про наявність правових підстав до арешту майна, враховує можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому клопотання про арешт майна підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 132, 98, 167, 170-173, 309, 372 КПК України, слідчий суддя,-

У Х В А Л И В:
Виконання зазначеної ухвали покласти на слідчого в провадженні якого знаходиться кримінальне провадження.
Ухвала про арешт майна підлягає негайному виконанню.

Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання, крім випадків, встановлених КПК України.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Полтавської області на протязі 5 днів з моменту проголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1