Ухвала
іменем україни

06 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000448, щодо

ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та мешканця

АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Тарутинського районного суду Одеської області від 27 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 08 жовтня 2015 року,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

в с т а н о в и л а:

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не погоджуючись із ухваленими щодо ОСОБА_5 судовими рішеннями через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та порушення норм матеріального права, просить їх скасувати та закрити кримінальне провадження. Свої вимоги захисник мотивує тим, що в ході судового розгляду кримінального провадження потерпілим ОСОБА_8 не було підтверджено права власності чи користування територією, на яку проник його підзахисний, та майном, яке було викрадено. Також вказує на порушення при залученні ОСОБА_9 сестри засудженого у якості законного представника неповнолітнього ОСОБА_5 . Крім того, захисник заявляє про те, що судами в повній мірі не було враховано психічний стан засудженого та його обмежену осудність, й залишили поза увагою невідповідність обвинувального акту вимогам КПК України.

Вироком Тарутинського районного суду Одеської області від 27 липня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 08 жовтня 2015 року, ОСОБА_5 визнано винуватим за ч. 3 ст. 185 КК України та призначено йому за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбуте покарання за вироком Тарутинського районного суду Одеської області від 16 липня 2012 року та остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 2 місяці.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 94, ст. 96 КК України до ОСОБА_5 застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку в місцях позбавлення волі.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за те, що він в ніч з 14 на 15 серпня 2013 року умисно, повторно, проник на територію, яка пристосована для вирощування й зберігання в нічний час овець та яка була в користуванні потерпілого ОСОБА_8 , у с. Весела Долина Тарутинського району Одеської області, звідки таємно викрав чотири вівці загальною вартістю 1346,15 грн.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримання поданої скарги, пояснення прокурора, який заперечив проти скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України неповнота судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, про що порушує питання захисник, перегляду в касаційному порядку не підлягають, а отже, при касаційному розгляді кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом.
Разом із цим згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку.

При перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та кваліфікацію його дій за даною нормою кримінального закону судом зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що у судовому рішенні наведено докладні мотиви.

Той факт, що засуджений ОСОБА_5 повторно, з проникненням до іншого сховища, таємно викрав майно ОСОБА_8 , підтверджується показаннями потерпілого, свідків, даними, що містяться у протоколах огляду місця події, речовими доказами.
Крім того, сам засуджений у судовому засіданні підтвердив свою причетність до викрадення майна потерпілого ОСОБА_8 .

На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину належним чином обґрунтовані та вмотивовані.

Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами кримінального провадження не встановлено та судом правильно вирішено питання про їх допустимість.

Обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на певний строк та застосовуючи примусові заходи медичного характеру, суд першої інстанції, як убачається з вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про його особу, зокрема те, що він вчинив злочин у стані обмеженої осудності, наявність обставини, що пом`якшує покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, тобто суд дотримався вимог ст.ст. 20, 65-67 КК України.

Крім того, доводи захисника, аналогічні наведеним у його касаційній скарзі, були ретельно перевірені судом апеляційної інстанції, який, розглядаючи апеляційну скаргу на вирок суду першої інстанції, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
Суд апеляційної інстанції, як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час перегляду вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 за апеляційною скаргою захисника дотримався положень статей 404, 405, 407 КПК України та постановив рішення у відповідності до вимог ст. 419 цього Кодексу.
Разом із тим, колегія суддів уважає, що з мотивувальної частини вироку та ухвали необхідно виключити посилання на протокол проведення слідчого експерименту від 06 лютого 2014 року з фототаблицею до нього як на доказ винуватості засудженого, оскільки зазначена слідча дія була проведена з порушенням права засудженого на захист, і цей доказ є недопустимим згідно з п. 3 ч. 2 ст. 87 КПК України.
При цьому, виключення посилання на вказаний доказ, на думку колегії суддів, не має вирішального значення для прийняття рішення щодо правильності кваліфікації дій засудженого, оскільки його вина підтверджується іншими належними та допустимими доказами у провадженні, які узгоджуються між собою.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, в тому числі й тих, на які вказує захисник, колегією суддів не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу захисника залишити без задоволення.
В порядку ст. 433 КПК України вирок Тарутинського районного суду Одеської області від 27 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 08 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_5 змінити.
Виключити з мотивувальної частини цих судових рішень посилання на протокол проведення слідчого експерименту від 06 лютого 2014 року з фототаблицею до нього як на доказ винуватості ОСОБА_5 .
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3