УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України:

головуючого ОСОБА_2,

суддів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши в судовому засіданні 23 травня 2016 року в м. Києві заяву ОСОБА_1 про перегляд судових рішень Верховним Судом України щодо нього,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду України із заявою на підставі пункту 4 статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв'язку з тим, що рішенням Європейського суду з прав людини від 9 вересня 2014 року у справі «ОСОБА_1 проти України» встановлено факт порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи національними судами України.

У своїй заяві заявник порушує питання про перегляд вироку Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 вересня 2009 року, ухвали Апеляційного суду Харківської області від 4 березня 2010 року, ухвали Верховного Суду України від 7 липня 2011 року в кримінальній справі стосовно нього та просить скасувати ухвалу касаційного суду, а справу направити на новий розгляд до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи викладені в заяві, дослідивши рішення міжнародної судової установи, юрисдикція якої визнана Україною, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до положень пункту 4 статті 445 КПК підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України є встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом.

Такий перегляд є одним із засобів виконання Україною остаточних рішень Європейського суду з прав людини (далі - Суд) у справах, в яких вона є стороною, і покликаний забезпечити вжиття заходів індивідуального характеру, спрямованих на усунення констатованих у цих рішеннях порушень прав конкретної особи та відновлення її попереднього юридичного стану.

Відповідно до частини 1 статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони зобов'язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Згідно із статтею 44 Конвенції остаточним рішенням є рішення Великої палати.

Стаття 37 Конвенції передбачає, що Суд може на будь-якій стадії провадження у справі прийняти рішення про вилучення заяви з реєстру справ, якщо обставини справи дають підстави дійти одного з висновків, визначених у підпунктах «а», «б» чи «с» пункту 1 цієї статті.

Заявник звернувся до Суду із заявою на підставі пункту 1 статті 6 Конвенції, в якій скаржився на тривалість провадження у справі. Крім того, він скаржився за пунктом 1 статті 6 Конвенції, статтями 7, 13 Конвенції, статтею 1 Першого протоколу та за статтею 2 протоколу №4.

Після невдалих спроб досягти дружнього врегулювання Уряд України (далі - Уряд) повідомив Суд про односторонню декларацію з метою врегулювання питання щодо тривалості провадження у справі. За умовами цієї декларації, Уряд визнає, що державні органи порушили права заявника, гарантовані пунктом 1 статті 6 Конвенції і пропонує виплатити заявнику суми, які є відшкодуванням будь-якої матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат. Сплата цих сум становитиме остаточне вирішення справи. Урядом було запропоновано Суду вилучити заяву з реєстру справ відповідно до статті 37 Конвенції.

Рішенням П'ятої Секції Суду від 9 вересня 2014 року у справі «ОСОБА_1 проти України» вирішено вилучити частину заяви з реєстру справ відповідно до підпункту «с» пункту 1 статті 37 Конвенції, решту скарг оголошено неприйнятними.

Враховуючи викладене, а також те, що вказане рішення про вилучення заяви з реєстру справ на підставі односторонньої декларації Уряду держави-відповідача не приймалося палатою або Великою палатою Суду та не є рішенням по суті, яким констатовано порушення Конвенції, воно не є остаточним.

Отже, рішення Суду від 9 вересня 2014 року в справі «ОСОБА_1 проти України» не містить приписів про те, що стосовно заявника встановлено порушення положень Конвенції із зазначенням меж цих порушень, а отже відсутні підстави для перегляду судових рішень Верховним Судом України щодо нього на підставі пункту 4 статті 445 КПК.

Що стосується посилань заявника при обґрунтуванні своєї заяви на рішення Суду «Жук проти України» від 21 жовтня 2010 року, то зазначені доводи заявника не можуть бути підставою для перегляду Верховним Судом України судових рішень на підставі пункту 4 статті 445 КПК, оскільки не стосуються безпосередньо оскаржуваних ним судових рішень, ухвалених у кримінальній справі щодо нього.

Правом на звернення до Верховного Суду України із зазначеної підстави наділена лише особа, на користь якої ухвалено рішення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, її захисник чи законний представник або представник юридичної особи (частина 2 статті 446 КПК).

За таких обставин колегія суддів вважає, що подана ОСОБА_1 заява про перегляд постановлених стосовно нього судових рішень є необґрунтованою і не вбачає підстав для допуску справи до провадження Верховного Суду України.

На підставі наведеного, керуючись статтями 445, 451 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а:

відмовити ОСОБА_1 у допуску справи до провадження Верховного Суду України за його заявою про перегляд судових рішень щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2ОСОБА_3ОСОБА_4