У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 жовтня 2016 року слідчий суддя Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в м. Києві скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність посадових осіб Національного антикорупційного бюро України, щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді зі скаргою на бездіяльність посадових осіб Національного антикорупційного бюро України, щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
В обґрунтування доводів скарги зазначає, що 08.09.2016 року він подав до Генеральної прокуратури України заяву про вчинення злочину суддею Господарського суду м. Києва ОСОБА_4 , передбаченого ст.ст. 192, 364, 367 КК України.
26.09.2016 року заявник отримав лист від Генеральної прокуратури України з якого вбачалось, що зазначена заява про злочин була перенаправлена до НАБ України.
30.09.2016 року заявник повторно подав до НАБ України заяву про вчинення злочину суддею Господарського суду м. Києва ОСОБА_4 , передбаченого ст.ст. 192, 364, 367 КК України
Однак, відповідальні особи органу досудового розслідування НАБ України вимоги ст. 214 КК України не виконали, та не внесли відомості по його заявах про злочин від 08.09.2016 року та 30.09.2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
У зв`язку з цим скаржник просить зобов`язати службових осіб НАБ України внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відповідні відомості про вчинене кримінальне правопорушення, зазначене в його заявах від 08.09.2016 року та 30.09.2016 року та розпочати досудове розслідування.
Скаржник у судове засідання 10.10.2016 року не з`явився. У скарзі адресу електронної пошти та засоби факсимільного зв`язку не зазначив.
Згідно ч. 2 ст. 306 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування розглядаються не пізніше сімдесяти двох годин з моменту надходження відповідної скарги, крім скарг на рішення про закриття кримінального провадження, які розглядаються не пізніше п`яти днів з моменту надходження скарги.
З урахуванням викладеного, слідчий суддя вважає за можливе розглянути скаргу без участі скаржника, оскільки в умовах існуючих процесуальних строків це може призвести до штучного затягування розгляду справи
Представник НАБ України в судове засідання не з`явився.
Дослідивши матеріали скарги, враховуючи строки розгляду скарги передбачені ч. 2 ст. 306 КПК України, встановлено наступне.
У відповідності до п.1 ч.1 ст.303 КПК України, на досудовому провадженні може бути оскаржено бездіяльність прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.
Встановлено, що 08.09.2016 року ОСОБА_3 подав до Генеральної прокуратури України заяву про вчинення злочину суддею Господарського суду м. Києва ОСОБА_4 , передбаченого ст.ст. 192, 364, 367 КК України.
26.09.2016 року заявник отримав лист від Генеральної прокуратури України з якого вбачалось, що зазначена заява про злочин була перенаправлена до НАБ України.
30.09.2016 року заявник повторно подав до НАБ України заяву про вчинення злочину суддею Господарського суду м. Києва ОСОБА_4 , передбаченого ст.ст. 192, 364, 367 КК України
Як зазначає скаржник, після отримання його заяви про злочини посадові особи НАБ України не внесли відомості викладені в ній до Єдиного реєстру досудових розслідувань, у зв`язку з чим вважає таку бездіяльність незаконною.
Однак, слідчий суддя не погоджується з такими твердженнями скаржника з огляду на наступне.
Кримінальним процесуальним кодексом України 2012 року, який набрав чинності з 21 листопада 2012 року, законодавцем змінено початок кримінального провадження: досудове розслідування - перша стадія кримінального провадження - починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, не містить визначення поняття «приводів і підстав» до початку кримінального провадження і за їх наявності винесення постанови про порушення кримінальної справи, як це передбачалось статтями 94, 97 98 КПК 1960 р.

Згідно ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.
Пунктом 4 ч. 5 ст. 214 КПК України визначено, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про: короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела.
З наведених положень КПК України вбачається, що реєстрація в ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті з них, які містять достатні та обґрунтовані відомості про кримінальне порушення.
Підставами вважати заяву чи повідомлення саме про злочин є наявність в таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину), а якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до ЄРДР і щодо них не повинно проводитися досудове розслідування.
Наведена правова позиція також закріплена у висновку Верховного Суду України щодо питання про початок кримінального провадження стосовно суддів, яке пов`язане зі здійсненням ними судочинства від 01.07.2013 року.
Проте, заявником у своїй заяві про кримінальне правопорушення від 30.09.2016 року, яка була подана до НАБ України, не було викладено конкретних обставин, що можуть свідчити про вчинення суддею Господарського суду м. Києва ОСОБА_4 кримінального правопорушення.
У своїй заяві скаржник зазначав про обставини, які стосуються процедури судового розгляду справ суддею Господарського суду м. Києва.
Відповідно до положень ст. 47 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом. Вказана норма закону визнана конституційною згідно з рішенням Конституційного Суду України №8-рп/2011 від 12.07.2011 року.
Частиною 2 ст. 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.
Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 24 червня 1999 р. № 6-рп/99, від 20 березня 2002 р. № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 р. № 19-рп/2004, від 1 грудня 2004 р. № 20-рп/2004, від 11 жовтня 2005 р. № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 р. № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 р. № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 р. № 3-рп/2013, послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 р., ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997 р., та в низці інших міжнародних документів, а саме: «Основні принципи незалежності судових органів», ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 р. та 40/146 від 13 грудня 1985 р. Генеральної Асамблеї ООН, «Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів», затверджені 24 травня 1989 р. Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН, Європейська хартія «Про статус суддів» від 10 липня 1998 р.,Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів Ради Європи "Незалежність, дієвість та роль суддів" від 13 жовтня 1994 р. та інших.
Як зазначено в п. 10. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 року №8 «Про незалежність судової влади» відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всі території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийняті позовів та заяв з таким предметом.
Верховний Суд України в постанові від 15.04.2008 року у справі №21-319во07 зазначив: «законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду».
Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.
Втручанням у діяльність судових органів слід розуміти вплив на суддю у будь-якій формі (прохання, вимога, вказівка, погроза, підкуп, насильство, критика судді в засобах масової інформації до вирішення справи у зв`язку з її розглядом тощо) з боку будь-якої особи з метою схилити його до вчинення чи невчинення певних процесуальних дій або ухвалення певного судового рішення. При цьому не має значення, за допомогою яких засобів, на якій стадії процесу та в діяльність суду якої інстанції здійснюється втручання (пункти 10 і 11).
Однак, заявник звернувшись із заявою до Національного антикорупційного бюро України, не виклав в них конкретних обставин, що можуть свідчити про вчинення суддею Господарського суду м. Києва кримінального правопорушення, та в подальшому оскаржуючи бездіяльність посадових осіб органів антикорупційного бюро, намагається оскаржити судове рішення та відповідні дії судді, вчиненні при здійсненні правосуддя, поза передбаченим процесуальним законом порядком, що може мати наслідком втручання у діяльність судді з використанням механізму оскарження бездіяльності слідчого, передбаченого ст. 303 КРК України.
Також, слід звернути увагу на те, що у ст. 383 КК законодавець передбачив відповідальність за завідоме неправдиве повідомлення про злочин, об`єктом якого є інтереси правосуддя і за яке у кожному випадку його вчинення має також наставати передбачена законом відповідальність.
Відтак, скарга є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч. 2 ст. 307 КПК України, слідчий суддя при розгляді скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може постановити ухвалу про відмову у задоволенні скарги.
З огляду за зазначене та керуючись ст.ст. 214, 303, 306, 307 КПК України, слідчий суддя, -
У Х В А Л И В :
У задоволенні ОСОБА_3 на бездіяльність посадових осіб Національного антикорупційного бюро України, щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Слідчий суддя: ОСОБА_1