У Х В А Л А
14 березня 2016 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_5 та апеляційною скаргою потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7
на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2016 року у відношенні
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Бучач Тернопільської області, працює завідувачем 2 акушерським відділенням пологового будинку №1 м. Миколаєва, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
- обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Миколаєва, працює лікарем - терапевтом пологового будинку №1 м. Миколаєва, проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,
- обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.140 КК України,
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки м. Мукачево Закарпатської області, працює заступником лікаря по лікувальним питанням пологового будинку №1 м.Миколаєва, за адресою: АДРЕСА_3 ,
- обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.140 КК України,
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_11
потерпілі ОСОБА_6
ОСОБА_7
представник потерпілої ОСОБА_6 - ОСОБА_12
обвинувачені ОСОБА_8
ОСОБА_9
ОСОБА_10
захисник ОСОБА_13 .
Короткий зміст вимог поданих апеляційних скарг.
Потерпілі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просять ухвалу скасувати та призначити судовий розгляд у відношенні ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 січня 2016 року задоволено клопотання прокурора прокуратури Миколаївської області ОСОБА_14 про звільнення від кримінальної відповідальності обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10
ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , кожна, звільнена від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.140 КК України, закрито.
Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.
Потерпілі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , висловлюючи аналогічні вимоги, вважають ухвалу незаконною через допущені судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.
Зазначають, що під час попереднього судового розгляду прокурор заявив усне клопотання про закриття кримінального провадження та звільнення обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.
На думку апелянтів, судом не перевірено виконання прокурором вимог ст. 287 КПК України щодо оформлення клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, оскільки прокурором заявлено клопотання усно, а не письмово.
Зазначають, що судом не перевірено наявність доказів на підтвердження факту вчинення особами, що звільняються від кримінальної відповідальності, кримінального правопорушення та правової кваліфікації із зазначенням статті закону про кримінальну відповідальність, даних на підтвердження правильності встановлення завданої кримінальним правопорушенням розміру шкоди та даних про добровільне відшкодування завданих матеріальних збитків і моральної шкоди.
Крім того, вважають, що судом не зазначено, якими даними підтверджено факт вчинення особами, що звільняються від кримінальної відповідальності, кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України. На думку апелянтів, зазначене призвело до помилкової кваліфікації протиправних дій обвинувачених. Вважають, що дії обвинувачених, які виразилися у залишенні потерпілої у небезпеці, що спричинило смерть особи, слід кваліфікувати за ч. 3 ст. 135 КК України. Однак, як зазначають апелянти, судом не досліджувалися докази, а тому судом помилково кваліфіковано дії винних осіб за ч. 1 ст. 140 КК України.
Також не зазначено, на підстав яких даних суд вважає, що сплинули строки давності, відсутні посилання на ст. 74 КК України.
Встановлені судом першої інстанції обставини.
Згідно обвинувального акта, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вчинили злочин за наступних обставин.
В ході досудового розслідування встановлено, що 29.12.2008 року до 2 акушерського пологового відділення пологового будинку №1 м.Миколаєва надійшла породілля ОСОБА_15 , яка 26.12.2008 року природним шляхом народила живу доношену дитину. В анамнезі породілля мала оперовану вроджену ваду серця - відкрита артеріальна протока та дефект міжпередсердної перетинки.
Ступінь ризику виникнення перинатальної та материнської патології ОСОБА_15 був встановлений вкрай високий. ОСОБА_15 при надходженні до відділення виказувала скарги на задуху, прискорене серцебиття, у породіллі мав місце акроціаноз, тобто мали місце ознаки наростаючої серцевої недостатності. 31.12.2008 року о 17:35 годині зафіксовано смерть ОСОБА_15 , яка настала внаслідок гострої декомпенсації хронічної серцево-судинної недостатності на фоні вродженого пороку серця.
Обвинуваченій ОСОБА_8 , яка перебувала на посаді завідуючого 2 акушерським відділенням пологового будинку №1 м.Миколаєва, який належить до 2 рівня акредитації, пред`явлено наступне обвинувачення.
ОСОБА_8 , яка була завідуючою акушерським відділенням пологового будинку та за сумісництвом лікуючим лікарем ОСОБА_15 , була зобов`язана провести діагностику стану, вести спостереження за вагітними, породіллями, надати рододопомогу, виявляти ранні ускладнення вагітності та пологів, лікувати та наглядати за породіллями. Але, перебуваючи у медичному закладі, маючи достатній досвід та кваліфікацію, усі необхідні умови та засоби для проведення лікування та лабораторних досліджень, провівши огляд ОСОБА_15 , не прийняла заходів, направлених на встановлення та дослідження об`єктивного стану хворої, що спричинило в подальшому тяжкі наслідки для породіллі, а саме смерть останньої.
Ураховуючи показники здоров`я, та з огляду на хворобу в анамнезі стан ОСОБА_15 , обвинувачена ОСОБА_8 , як лікуючий лікар та завідувач відділенням, не організувала та не прийняла заходів для госпіталізації ОСОБА_15 до профільного відділення, як того потребував її стан. Лікування породіллі з екстрагенітальною патологією продовжили в пологовому будинку №1 м.Миколаєва - медичному закладі 2 (другого) рівня.
30 грудня 2008 року стан ОСОБА_15 залишався без змін, тобто мали місце ознаки наростаючої серцевої недостатності. Однак, ОСОБА_8 не надала кваліфіковану медичну допомогу породіллі, не вжила заходів щодо діагностування її стану, проведення консультації спеціаліста. Кардіолог, незважаючи на присутні ознаки серцевої недостатності для консультації ОСОБА_15 , викликаний не був. ОСОБА_8 не організувала та не надала повноцінну спеціалізовану допомогу жінці через відсутність співпраці з лікарем-кардіологом (огляд, надання консультації, призначення лікування).
31.12.2008 року ОСОБА_15 , незважаючи на присутні ознаки серцевої недостатності та погіршення стану, продовжили раніше призначене терапевтом лікування, корекція лікування незважаючи на погіршення стану не проводилася. В той же день, о 10:00 годині стан ОСОБА_15 відмічався як погіршений, мали місце підвищення артеріального тиску та посилення задухи.
Незважаючи на це, ОСОБА_8 , не організувала та не скоординувала діяльність медичних працівників, не забезпечила високу якість лікувального процесу, не проконтролювала правильність діагностики та повноти лікувальних заходів шляхом персонального огляду хворої.
ОСОБА_8 , незважаючи на погіршення стану ОСОБА_15 , з 29 грудня 2008 року до 31 грудня 2008 року не забезпечила її скерування на вищі рівні надання медичної допомоги, а саме лікувальний заклад 3-4 рівня; вчасно не довела до відома заступника головного лікаря з медичної частини про патологію та стан хворої та не прийняла, не організувала заходи, направлені на попередження ускладнення післяродового періоду ОСОБА_15 .
Своєчасне скерування породіллі до спеціалізованого відділення кардіології, достатнє лікування відповідно діагнозу в анамнезі збільшило б шанси на життя ОСОБА_15
31 грудня 2008 року о 12:45 годині у ОСОБА_15 відмічено посилення задухи та відчуття тяжкості в правому підребер`ї, тобто стан продовжував погіршуватись. Однак, лікар-кардіолог для консультації, встановлення стану хворої, питання щодо лікування не викликався, питання щодо госпіталізації до спеціалізованого відділення не вирішувалося. Лише о 13:00 годині 31.12.2008 року було викликана бригаду швидкої медичної допомоги для зняття електрокардіограми (ЕКГ) та викликати для консультації кардіолога. Прийняття такого рішення було запізнілим та несвоєчасним.
О 13:30 годині того ж дня ОСОБА_15 зроблено ЕКГ, відмічалося збільшення ознак перевантаження правого шлуночка серця. Однак, незалежно від погіршення стану, хворій продовжується лікування згідно листка призначень, корекція не застосовувалась. Питання щодо госпіталізації не вирішувалось. ОСОБА_8 не було скликано консиліум лікарів щодо стану породіллі та не прийнято заходів, направлених на госпіталізацію хворої до спеціалізованого відділення для надання медичної допомоги.
О 15:20 годині ОСОБА_15 була оглянута кардіологом. Відмічено прогресування погіршення стану хворої та рекомендовано лікування та нагляд в палаті інтенсивної терапії у відділенні кардіології міської лікарні №1. О 16:30 годині стан ОСОБА_15 погіршився та потребував нагляду і лікування в реанімаційному відділенні. О 17:05 годині на непристосованому для госпіталізації легковому автомобілі ОСОБА_15 доставлено та госпіталізовано до відділення реанімації міської лікарні №1 м.Миколаєва. Стан ОСОБА_15 при надходженні до реанімації був вкрай тяжкий, реанімаційні заходи позитивного ефекту не дали, та о 17:35 годині настала смерть ОСОБА_15 .
Органом досудового слідства дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч.1 ст. 140 КК України як неналежне виконання медичним працівником своїх професійних обов`язків.
Обвинуваченій ОСОБА_9 пред`явлено наступне обвинувачення.
ОСОБА_9 , будучи лікарем-терапевтом пологового будинку №1 м.Миколаєва, виконувала свої службові обов`язки не в повному обсязі, поверхнево, що призвело до настання тяжких наслідків при наступних обставинах.
02.06.2008 року до жіночої консультації №1 м.Миколаєва, що є структурним підрозділом пологового будинку АДРЕСА_4 , в терміні 7 тижнів вагітності звернулася та своєчасно стала на облік вагітна ОСОБА_15 .
В анамнезі вагітна мала оперовану вроджену ваду серця - відкрита артеріальна протока та дефект міжпередсердної перетинки. Захворювання в анамнезі потягло за собою встановлення ОСОБА_15 вкрай високого ступеню ризику виникнення перинатальної та материнської патології та зумовило необхідність постійного обліку та контролю з боку лікаря-терапевта ОСОБА_9 , яка фактично була лікуючим лікарем ОСОБА_15 з терапевтичного боку.
В терміні 26-27 тижнів вагітності лікарем-терапевтом ОСОБА_9 вагітну ОСОБА_15 направлено на консультацію до Національного інституту педіатрії, акушерства та гінекології для вирішення питання щодо можливості виношування вагітності. Згідно висновку інституту, ОСОБА_15 рекомендовано госпіталізацію на пологи в терміні 37-38 тижнів до інституту, як до медичного закладу вищої акредитації.
15.12.2008 року з терміном 34-35 тижнів вагітності, з метою підготовки до пологів у НІПАГ м.Києва, ОСОБА_15 направлено терапевтом до відділення патології вагітних пологового будинку №1 м.Миколаєва.
22.12.2008 року ОСОБА_15 з терміном 35-36 тижнів вагітності була оформлена на лікування у відділення патології вагітних пологового будинку №1 м.Миколаєва. При госпіталізації у відділення у ОСОБА_15 також був встановлений вкрай високий ступінь ризику виникнення перинатальної та материнської патології, про що терапевт ОСОБА_9 була обізнана. Зі свого боку, ОСОБА_9 в усній формі переконала вагітну, що пологовий будинок №1 м.Миколаєва оснащений усіляким необхідним обладнанням для надання медичної допомоги вагітним та породіллям з вродженими вадами серця.
З 23.12.2008 року вагітна стала виказувати скарги на загальну слабкість, посилення задухи. Незважаючи на хворобу в анамнезі, проведення повного обстеження, постійний моніторинг стану та консультація кардіолога вагітній терапевтом ОСОБА_9 забезпечено не було.
В терміні 36-37 тижнів у вагітної ОСОБА_15 передчасно розпочалася пологова діяльність. 26.12.2008 року о 04:00 годині вагітна ОСОБА_15 прибула до пологового будинку №1 м.Миколаєва з відходженням навколоплідних вод. З огляду на наявність пороку серця та на передчасний початок пологової діяльності, а також на те, що план пологів терапевтом заздалегідь розроблений не був, було скликано консиліум лікарів за участю терапевта, на якому було розроблено план ведення пологів, вирішено вести пологи консервативно, в операційній під постійним кардіомоніторингом та наглядом лікарів. Лікар-кардіолог терапевтом на пологи не викликався.
26.12.2008 року о 09:35 годині ОСОБА_15 самостійно природним шляхом народила живу доношену дитину-хлопчика. Після пологів, у ОСОБА_15 проявилися та зберігалися клінічні ознаки недостатнього кровообігу, задуха при незначних фізичних навантаженнях, тахікардія.
Однак, обвинуваченою ОСОБА_9 , як лікарем-терапевтом, не було забезпечено та організовано направлення породіллі для подальшого обстеження і лікування в спеціалізоване кардіологічне відділення. Нагляд кардіолога хворої з серцевою патологію був відсутній як під час пологів та і після. 28.12.2008 року стан породіллі погіршився. Терапевтом викликана ЛШМД, знято ЕКГ. Госпіталізації до спеціалізованого відділення та консультація кардіолога проведена не була.
ОСОБА_9 повинна була розуміти, що під час пологів та в подальшому у ОСОБА_15 можливе настання тяжких наслідків чи ускладнень, викликаних важкістю діагнозу, однак не надала певної уваги погіршенню стану породіллі, а госпіталізація до профільного відділення третього рівня для надання медичної допомоги проведена не була.
29.12.2008 року ОСОБА_15 , з триваючими скаргами на задуху, прискореним серцебиттям та присутнім акроціанозом, переведена до 2-го акушерського відділення пологового будинку №1. Стан залишався без змін, тобто була присутня наростаюча серцева недостатність. ОСОБА_15 продовжували застосовувати лікування призначене лікарем-терапевтом. Лікар-кардіолог для консультації не викликався. 30.12.2008 року ОСОБА_15 продовжили інфузійну терапію, раніше призначену терапевтом. Корекція лікування лікарем не проводилася. О 08:00 годині ОСОБА_15 , незважаючи на ознаки наростаючої серцевої недостатності, за призначенням терапевта був введений препарат, який показано не було, консультація кардіолога впродовж 5 діб після пологів проведена не була.
Тобто, ОСОБА_9 , як терапевт пологового будинку та ЖК №1, не організувала та не надала повноцінну спеціалізовану допомогу жінці.
31.12.2008 року, з огляду на обставини та хворобу в анамнезі, терапевт повинен був прийняти заходи для організації негайної госпіталізації хворої до спеціалізованого відділення, але ОСОБА_9 стан ОСОБА_15 в медичних документах відмічається як задовільний, та ОСОБА_9 призначила хворій препарат, що понижує артеріальний тиск, що є суперечним між призначеним лікуванням та станом, відміченим терапевтом. Тактика зниження артеріального тиску не була обґрунтованою.
31.12.2008 року о 12:45 годині лікарем - терапевтом у ОСОБА_15 відмічено погіршення стану. Однак лікар-кардіолог для консультації не був викликаний, питання щодо госпіталізації до спеціалізованого відділення терапевтом не вирішувалося. О 13:00 годині 31.12.2008 року терапевтом викликано бригаду швидкої медичної допомоги, але прийняття такого рішення було запізнілим та несвоєчасним. О 13:30 годині ОСОБА_15 продовжили терапію в пологовому будинку згідно раніше призначеного лікування, корекцію терапевтом проведено не було, питання щодо необхідності госпіталізації не вирішувалося.
О 16:30 годині стан ОСОБА_15 погіршився та потребував нагляду і лікування в реанімаційному відділенні. Того ж дня, о 17:05 годині, на непристосованому для госпіталізації легковому автомобілі ОСОБА_15 доставлено та госпіталізовано до відділення реанімації міської лікарні №1 м.Миколаєва.
Стан ОСОБА_15 був вкрай важкий, реанімаційні заходи позитивного ефекту не дали, та о 17:35 годині настала смерть ОСОБА_15 .
Органом досудового слідства дії ОСОБА_9 кваліфіковані за ч.1 ст. 140 КК України як неналежне виконання медичним працівником своїх професійних обов`язків.
Обвинуваченій ОСОБА_10 пред`явлено наступне обвинувачення.
ОСОБА_10 , будучи лікарем акушером-гінекологом Миколаївського міського пологового будинку №1, та являючись заступником головного лікаря з медичної частини, зобов`язана організовувати роботу пологового будинку, надавати лікувально-діагностичну допомогу вагітним, роділлям, породіллям, новонародженим, та безпосередньо керувати лікувально-профілактичною і санітарно-протиепідемічною роботою всіх структурних підрозділів пологового будинку.
Однак ОСОБА_10 виконувала свої службові обов`язки не в повному обсязі, поверхнево, що призвело до настання тяжких наслідків при наступних обставинах.
02.06.2008 року до жіночої консультації № НОМЕР_1 АДРЕСА_4 , що є структурним підрозділом пологового будинку АДРЕСА_4 , в терміні 7 тижнів вагітності звернулася та своєчасно стала на облік вагітна ОСОБА_15 . В анамнезі вагітна мала оперовану вроджену ваду серця. Захворювання в анамнезі потягло за собою встановлення ОСОБА_15 вкрай високого ступеню ризику виникнення перинатальної та материнської патології та зумовило необхідність постійного обліку та контролю з боку лікаря-терапевта та лікаря акушера-гінеколога, які повинні були організовувати лікувально-діагностичний процес, надавати лікувально-діагностичну допомогу вагітній та вирішити питання про можливість виношування вагітності і пологорозрішення.
ОСОБА_10 , як заступник головного лікаря з медичної частини, організовувала та проводила медичні наради, конференції для спеціалістів пологового будинку та структурних підрозділів, та відповідно була проінформована щодо перебування на обліку вагітної з екстрагенітальною патологією. ОСОБА_10 зі свого боку повинна була організувати лікувально-діагностичний процес, надати лікувально-діагностичну допомогу вагітній, вирішити питання про можливість виношування вагітності та полого розрішення, організувати роботу підпорядкованого їй підрозділу, що зроблено не було.
Лише в терміні 26-27 тижнів вагітності лікарями жіночої консультації вагітна ОСОБА_15 була направлена на консультацію до Національного інституту педіатрії, акушерства та гінекології (НІПАГ) , згідно висновку якого ОСОБА_15 була рекомендована госпіталізація на пологи в терміні 37-38 тижнів до НІПАГ м. Києва. Тобто, направлення на консультацію було запізнілим. Заступник головного лікаря своєчасно не організувала, не проконтролювала роботу підпорядкованого їй персоналу, не провела аналіз стану вагітної ОСОБА_15 та не надала їй лікувально-діагностичну допомогу. Таким чином, ОСОБА_10 повністю поклалася на підпорядкований їй персонал, тим самим не виконуючи свої основні професійні обов`язки.
15.12.2008 року з терміном 34-35 тижнів вагітності з метою проведення метаболічної терапії та підготовки до пологів у НДІ м. Києва ОСОБА_15 терапевтом направлено до відділення патології вагітних пологового будинку АДРЕСА_4 . У ОСОБА_15 мав місце вкрай високий рівень ризику, а тому акушерська допомога вагітним (породіллям) з високим прогнозованим ступенем ризику надається в акушерських стаціонарах 3 рівня.
ОСОБА_10 було відомо, що пологовий будинок №1 належить до 2 (другого) рівня акредитації, тобто не відповідає вимогам наказів МОЗ щодо надання акушерської та гінекологічної допомоги вагітним (породіллям) з екстрагенітальними патологіями та вкрай високим ступенем ризику.
ОСОБА_10 повинна була надати вагітній ОСОБА_15 конкретні рекомендації, організувати консультування відповідних фахівців та госпіталізувати вагітну до лікувального закладу 3 рівня надання акушерської та неонатологічної допомоги, тобто вирішити питання щодо виникнення найменшого ризику для ОСОБА_15 під час вагітності та пологорозрішення. Зазначені вимоги виконані не були. ОСОБА_10 була обізнана щодо неготовності пологового будинку в разі необхідності надання невідкладної медичної допомоги хворим з екстрагенітальними патологіями. Однак, лікування ОСОБА_15 було продовжено в пологовому будинку 2 (другого) рівня акредитації, госпіталізація вагітної у лікувально-профілактичні заклади третього рівня надання акушерської допомоги здійснена не була.
Знаходячись на лікуванні, з 23.12.2008 року, незважаючи на погіршення стану потерпілої, проведення обстеження, консультація кардіолога та постійний моніторинг стану їй забезпечено не було. Під час проведення систематичних нарад медичного персоналу ОСОБА_10 була проінформована щодо стану та лікувально-діагностичних заходів відносно вагітної. У терміні 37-38 тижнів у ОСОБА_15 передчасно розпочалася пологова діяльність, 26.12.2008 року о 04:00 годині вагітна надійшла до пологового будинку АДРЕСА_4 . З огляду на наявність пороку серця та на передчасний початок пологової діяльності, а також на те, що план пологів терапевтом заздалегідь розроблений не був, було скликано консиліум лікарів за участю ОСОБА_10 , на якому розроблено план ведення пологів. Консиліумом було вирішено вести пологи консервативно в операційній під постійним кардіомоніторингом та наглядом лікарів.
26.12.2008 року о 09:35 годині ОСОБА_15 , в присутності акушер-гінеколога, анестезіолога, терапевта та ОСОБА_10 самостійно природним шляхом народила живу доношену дитину-хлопчика. Після пологів, 26.12.2008 року о 10:20 годині та 20:00 годині у ОСОБА_15 проявилися та зберігалися клінічні ознаки недостатнього кровообігу, що було першими ознаками некомпенсованої серцево-судинної діяльності, зумовлене фізичною та емоціональною напругою, пов`язане з пологами.
Незважаючи та присутню серцеву недостатність, ОСОБА_10 не забезпечено та не організовано направлення породіллі для подальшого обстеження і лікування в спеціалізоване кардіологічне відділення. Нагляд кардіолога хворої з серцевою патологією був відсутній як під час пологів, так і після них. ОСОБА_10 не забезпечила спадкоємність між підрозділами пологового будинку та іншими лікувально-профілактичними закладами (у даному випадку кардіологічного відділення) щодо своєчасного обстеження, лікування та госпіталізацію ОСОБА_15
28.12.2008 року стан породіллі погіршився. Госпіталізація до спеціалізованого відділення та консультацію кардіолога не проведено. Ураховуючи показники здоров`я та з огляду на хворобу в анамнезі стан ОСОБА_15 потребував її негайної госпіталізації для подальшого обстеження і лікування в спеціалізоване кардіологічне відділення. Однак ОСОБА_10 не забезпечила організацію лікувально-профілактичної діяльності персоналу та своєчасне скерування направлення лікуючим лікарем, або завідуючим відділенням патології чи терапевтом для надання акушерської допомоги ОСОБА_15 у спеціалізоване відділення закладу третього рівня та не організувала кваліфіковану акушерсько-гінекологічну допомогу вагітній.
29.12.2008 року ОСОБА_15 , з триваючими скаргами на задуху, прискореним серцебиттям та присутнім акроціанозом, переведено до другого акушерського відділення пологового будинку №1. Ураховуючи показники здоров`я ОСОБА_15 та з огляду на хворобу в анамнезі, в ранній післяпологовий період потребував її негайної госпіталізації для подальшого обстеження і лікування в спеціалізоване кардіологічне відділення, чого керівництвом пологового будинку, а саме - ОСОБА_10 як заступником головного лікаря з медичної частини, організовано не було, медична допомога ОСОБА_15 надавалася неякісно.
30 грудня та 31 грудня 2008 року ОСОБА_15 , незважаючи на присутні ознаки серцевої недостатності та погіршення стану, продовжили раніше призначену терапевтом інфузіонну терапію в відділенні акушерської патології пологового будинку. Лікар-кардіолог упродовж 5 днів для консультації, встановлення стану хворої, питання щодо лікування не викликався, питання щодо госпіталізації до спеціалізованого відділення не вирішувалося. Корекція лікування з моменту пологів, незважаючи на стан породіллі, не проводилася, про що ОСОБА_10 була обізнана під час звітів медичного персоналу.
31.12.2008 року о 10:00 годині стан ОСОБА_15 погіршився, про що повідомлено ОСОБА_10 , яка не організувала та не провела консиліум лікарів відносно тактики ведення хворої та проведення необхідних для надання медичної допомоги заходів.
31.12.2008 року о 12:45 годині стан ОСОБА_15 значно погіршився, та лише о 13:00 годині вирішено викликати бригаду швидкої медичної допомоги для зняття ЕКГ та для консультації кардіолога, однак прийняття такого рішення було запізнілим та несвоєчасним. О 13:30 годині того ж дня ОСОБА_15 зроблено ЕКГ, відмічалось збільшення ознак перевантаження правого шлуночка серця. Однак, хворій продовжено лікування та корекцію не застосовано. Питання щодо госпіталізації не вирішувалось. Тяжкий стан хворої потребував негайного скликання консиліуму лікарів для визначення тактики ведення хворої за участю лікарів-консультантів суміжних спеціальностей.
ОСОБА_10 , незважаючи на тяжкий стан хворої, консиліум не організувала та не провела, і тим самим, не організувала роботу підпорядкованого їй персоналу, що потягло за собою неякісне та несвоєчасне надання медичної допомоги породіллі. Лише о 15:20 годині ОСОБА_15 , у присутності ОСОБА_10 , оглянуто кардіологом, яким відмічено прогресування погіршення стану хворої. Рекомендовано лікування та нагляд продовжити в палаті інтенсивної терапії під постійним кардіомоніторингом в відділенні кардіології міської лікарні №1.
О 16:30 годині стан ОСОБА_15 погіршився та потребував нагляду та лікування в реанімаційному відділенні. За висновком огляду кардіолога хвору, в присутності заступника головного лікаря ОСОБА_10 , направлено на госпіталізацію до кардіологічного відділення міської лікарні №1. Транспортування ОСОБА_15 проводилося непристосованим автотранспортом без медичного супроводу. Стан ОСОБА_15 при надходженні до реанімації був вкрай важкий, реанімаційні заходи позитивного ефекту не дали та о 17:35 годині зафіксовано смерть ОСОБА_15 , яка настала внаслідок гострої декомпенсації хронічної серцево-судинної недостатності на фоні вродженого пороку серця.
Органом досудового слідства дії обвинуваченої ОСОБА_10 кваліфіковані за ч.1 ст. 140 КК України як неналежне виконання медичним працівником своїх професійних обов`язків.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та представника потерпілої ОСОБА_6 - ОСОБА_12 , на підтримку поданих апеляційних скарг, заперечення обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та їх захисника ОСОБА_13 , які просили ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, думку прокурора, який вважав прийняте судом рішення законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційній суд встановив наступне.
Згідно вимогам п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі.
Як вбачається з обвинувального акта, обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , кожній, пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, який відноситься до злочинів невеликої тяжкості, за який передбачено покарання у виді обмеження або позбавлення волі.
Згідно пред`явленому обвинуваченню, з моменту вчинення кожною з обвинувачених кримінального правопорушення, тобто з 31 грудня 2008 року, минуло три роки.
При розгляді клопотань судом не встановлено, та сторонами обвинувачення не надано даних про ухилення обвинуваченими ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від досудового слідства та суду, вчинення ними нових злочинів середньої тяжкості, тяжкого або особливо тяжкого злочину.
Отже, на момент судового розгляду минули строки давності притягнення обвинувачених осіб до кримінальної відповідальності.
Під час підготовчого судового засідання обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , кожна, звернулися до суду з письмовим клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, та про закриття кримінального провадження (а.п. 115-117).
Судом роз`яснено кожній обвинуваченій суть обвинувачення, а також підстави для їх звільнення, які є нереабілітуючими, проти чого обвинувачені не заперечували.
Судом першої інстанції дотримані вимоги п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК України, якими передбачено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про закриття провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу.
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Як роз`яснено в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23.12.2005 року, особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого. Таке звільнення є обов`язковим, за винятком випадку застосування давності, передбаченого ч. 4 ст. 49 КК.
Тому, з огляду на вимоги ч. 4 ст. 286 КПК України, на підставі п. 2 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд обґрунтовано розглянув подані кожною з обвинувачених клопотання, прийнявши законне та обґрунтоване рішення про звільнення ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 140 КК України, на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, тобто з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.
Зазначене рішення судом першої інстанції належним чином мотивовано, з посиланням на норми чинного законодавства, яке регулює питання звільнення особи від кримінальної відповідальності, що спростовує наведені в апеляційних скаргах доводи апелянтів в цій частині.
Що стосується доводів апелянтів про незаконність прийнятого судом рішення з підстав недотримання прокурором подання та оформлення клопотання про звільнення обвинувачених від кримінальної відповідальності, то ці доводи є помилковими.
Як передбачено ч.2 ст. 283 КПК України прокурор зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення особі про підозру здійснити одну з таких дій:
1) закрити кримінальне провадження;
2) звернутися до суду з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності;
3) звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що прокурор відділу прокуратури Миколаївської області ОСОБА_16 звернувся до суду з обвинувальним актом, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 283 КПК України є однією із форм закінчення досудового розслідування. Тому позбавлені підстав доводи апелянтів про недотримання прокурором вимог ст. 287 КПК України щодо оформлення клопотання про звільнення осіб від кримінальної відповідальності, оскільки в даному випадку прокурор звернувся до суду з обвинувальним актом, що відповідає вимогам ч.2 ст. 283 КПК України.
При цьому, звернення до суду з обвинувальним актом не позбавляє можливості прокурора під час проведення підготовчого засідання висловити думку про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.
Як слідує з журналу судового засідання, під час підготовчого судового засідання прокурор висловив думку про можливість закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення обвинувачених до кримінальної відповідальності.
В свою чергу, обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 також просили про звільнення від кримінальної відповідальності, кожна, звернувшись до суду з відповідним письмовим клопотанням, про що суд вказав в мотивувальній частині ухвали, де зазначив, що вислухав думку учасників судового провадження за клопотаннями прокурора та обвинувачених. Зазначене підтверджується даними технічного запису судового процесу.
Тобто, рішення у даному кримінальному провадженні прийнято не лише за клопотанням прокурора, а й за письмовими клопотаннями кожної обвинуваченої. Отже, у резолютивній частині ухвали суд помилково зазначив про задоволення лише клопотання прокурора. Однак, це не впливає на суть рішення, що позбавляє підстав доводи апелянтів в цій частині.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що строки давності притягнення обвинувачених до кримінальної відповідальності, в межах пред`явленого кожній з них обвинувачення, минули як на час складання обвинувального акта, так і на час надходження кримінального провадження до суду.
Суд першої інстанції, отримавши обвинувальний акт, складений 14.07.2015 року, який надійшов до суду 15.12.2015 року, з дотриманням вимог ч.1 ст. 314 КПК України, призначив підготовче судове засідання, в яке викликав учасників судового провадження.
Судом першої інстанції при прийнятті рішення з`ясована думка потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та представника потерпілої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_12 , які заперечували проти закриття кримінального провадження.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 285 КПК України, досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку у разі, якщо підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього.
Тому, висловлена потерпілими думка не є підставою для проведення судового провадження в повному обсязі, оскільки під час підготовчого судового засідання обвинувачені заявили клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності, яке суд відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК України мав невідкладно розглянути.
Крім того, є голослівною висловлена потерпілими думка про можливість подальшого судового провадження за наявності їх заперечень, оскільки такі вимоги не передбачені законом, а, висловлюючи таке заперечення, ні потерпілі, ні їх представник не вказали конкретну норму закону, яка, на їх думку, дає підстави для подальшого розгляду кримінального провадження.
В оскаржуваній ухвалі викладена суть пред`явленого обвинувачення ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , та правова кваліфікація дій кожної обвинуваченої за ч. 1 ст. 140 КК України, відповідно до обвинувального акта, тобто в межах висунутого обвинувачення.
Хоча, на думку потерпілих, в діях обвинувачених міститься склад кримінального правопорушення, передбачений ч. 3 ст. 135 КК України, але таке обвинувачення органом досудового слідства не висунуто, і підозра у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення не повідомлялась.
До Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені лише відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 140 КК України. Крім того, суд розглядає кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення, а під час підготовчого судового засідання питання щодо зміни обвинувачення не вирішується.
Тому є хибними доводи апелянтів, які вважають, що судом невірно кваліфіковані дії обвинувачених за ч. 1 ст. 140 КК України, оскільки суд, вирішуючи у підготовчому судовому засіданні клопотання кожної з обвинувачених про закриття кримінального провадження, вирішив питання в межах висунутого їм обвинувачення, а кожна з обвинувачених просила про звільнення від кримінальної відповідальності, погодившись із закриттям кримінального провадження з нереабілітуючих підстав.
Таким чином, прийняте судом рішення є законним та обґрунтованим, а тому подані апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 22 січня 2016 року у відношенні ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку в колегію суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3