Апеляційний суд Рівненської області
___________________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
22 червня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:
Головуючого судді - ОСОБА_1
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3
з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 матеріали кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000302, щодо
- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, із вищою освітою, непрацюючого, неодруженого, раніше не судимого,
обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України,
на вирок Радивилівського районного суду Рівненської області від 13 квітня 2016 року, з участю:
прокурора - ОСОБА_7
потерпілої - ОСОБА_8
законного представника потерпілої - ОСОБА_9
обвинуваченого - ОСОБА_5
захисника обвинуваченого - ОСОБА_10
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Радивилівського районного суду Рівненської області від 13 квітня 2016 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 /три/ роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 /один/ рік 6 /шість/ місяців.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_8 заподіяну злочином моральну (немайнову) шкоду в розмірі 100 000 /сто тисяч/ гривень, а також судовий збір у розмірі 551 /п`ятсот п`ятдесят одна/ гривня 20 /двадцять/ копійок.
Також з ОСОБА_5 на користь держави стягнуто процесуальні витрати по справі в розмірі 4654 /чотири тисячі шістсот п`ятдесят чотири/ гривні 02 /дві/ копійки.
Судом вирішено питання речових доказів.
Згідно вироку суду, ОСОБА_5 02.09.2015 року, приблизно о 04 год. 30 хв., в порушення вимог підпункту а) пункту 2.9 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306, керуючи автомобілем «ВАЗ 2108», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння, рухаючись автодорогою Батьків-Дружба, що в межах Радивилівського району Рівненської області, зі сторони с.Дружба у напрямку с.Батьків Радивилівського району, зі швидкістю приблизно 85 км/год. та включеним дальнім світлом фар, на 3 км. + 350 м. вказаної автодороги, в порушення підпункту б) пункту 2.3, пунктів 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки, не вибрав в установлених межах безпечної швидкості руху з урахуванням дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно ним керувати, не впорався з керуванням і виїхав на ліве по ходу руху узбіччя, після чого допустив виїзд на праве узбіччя у напрямку с.Батьків в кювет, де перекинувся.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автомобіля «ВАЗ 2108», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_11 спричинено тілесні ушкодження, від яких він помер на місці події, а вказаний транспортний засіб зазнав механічних пошкоджень.

Отже, порушення ОСОБА_5 вимог пунктів 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху, відповідно до яких перед будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху урахувати дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, перебувають у прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо транспортної пригоди і суспільно небезпечними наслідками, що настали у вигляді смертельного травмування потерпілого ОСОБА_11 .

Суд визнав ОСОБА_5 винним за ч.2 ст.286 КК України, в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.
Не погодившись з вироком суду захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_6 оскаржив його в апеляційному порядку.

У поданій ним апеляційній скарзі, він, не оспорюючи відповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_5 , а також доведеність вини останнього, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з призначенням ОСОБА_5 покарання, що не відповідає ступеню тяжкості скоєного ним злочину та особі останнього внаслідок суворості, а також у зв`язку із надмірно великим розміром стягнутої на користь потерпілої моральної шкоди. Просить оскаржуваний вирок в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_5 покарання а також суми стягнутої моральної шкоди змінити, застосувати до останнього положення ст.75 КК України, призначити іспитовий строк тривалістю 2 /два/ роки без позбавлення права керування транспортними засобами, а також зменшити розмір стягненої на користь потерпілої ОСОБА_8 моральної шкоди з 100 000 /ста тисяч/ гривень на 50 000 /п`ятдесят тисяч/ гривень.

Вважає, що оскаржуваний ним вирок суду щодо ОСОБА_5 повинен бути змінений в сторону пом`якшення. Стверджує, що його підзахисний ОСОБА_5 раніше не судимий, по місцю проживання характеризується виключно позитивно, на його утриманні бабця інвалід 2-гої групи, рідний брат інвалід 2-гої групи, мама пенсіонер. Зазначає, що фактично ОСОБА_5 є єдиною працездатною особою в сімї та єдиним годувальником. Також вказує те, що під час досудового слідства обвинувачений повністю визнав свою вину у скоєному, щиро розкаявся, сприяв розкриттю злочину та частково відшкодував потерпілій моральну шкоду у сумі 5000 /п`ять тисяч/ гривень, а також попросив у неї пробачення.

На думку захисника, вищенаведене дає правові підстави для застосування щодо ОСОБА_5 положень ст.75 КК України та призначення іспитового строку.

Додаткову міру покарання позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 /один/ рік 6 /шість/ місяців вважає безпідставною, виходячи з притягнення ОСОБА_5 постановою Радивилівського районного суду Рівненської області від 4.11.2015 року до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП до міри покарання у виді штрафу у розмірі 3400 /три тисячі чотириста/ гривень.

Крім того, вважає визначений судом розмір моральної шкоди у сумі 100 000 /сто тисяч/ гривень таким, що не враховує майновий і матеріальний стан його підзахисного.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника ОСОБА_10 на підтримку поданої захисником обвинуваченого ОСОБА_6 апеляційної скарги щодо зміни вироку суду в частині призначеного покарання та зменшення суми моральної шкоди, думку прокурора про законність вироку суду, заперечення потерпілої та її законного представника проти вимог апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 , дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з вимогами ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Висновки суду про доведення вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину встановлені сукупністю зібраних у справі доказів, яким судом дана повна та всебічна оцінка, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не оспорюються.

Відповідно до ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.
Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про осіб винних. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
При призначенні покарання ОСОБА_5 суд першої інстанції в повній мірі врахував обставини вчинення ним злочину, особу винного, який розкаявся у вчиненому /критично оцінив свою злочинну поведінку шляхом визнання вини і готовності нести кримінальну відповідальність/, активно сприяв розкриттю злочину даючи правдиві покази, частково відшкодував заподіяну моральну шкоду в сумі 5 000 /п`ять тисяч/ гривень, позитивну характеристику за місцем проживання, відсутність попередніх судимостей, думку потерпілої щодо міри покарання, а також те, що злочин, скоєний ним за ч.2 ст.286 КК відноситься до категорії тяжких злочинів та скоєний при перебуванні у стані алкогольного сп`яніння.
Щодо покликань захисника обвинуваченого ОСОБА_6 про призначення обвинуваченому несправедливого, й на його думку, занадто суворого покарання через недостатнє врахування особи обвинуваченого та підстав, з якими закон пов`язує можливість застосування положень ст.75 КК України, то такі твердження колегія суддів розцінює критично виходячи з наступного.

В роз`ясненнях, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року з послідуючими змінами «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено, що суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК стосовно загальних засад призначення
покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу
винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.
Виходячи з роз`яснень п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Колегією суддів у ході апеляційного розгляду матеріалів провадження встановлено, що безпосередньо у ході судового засідання 13.04.2016 року давалася оцінка особі обвинуваченого.

Так, судом дано оцінку як особі обвинуваченого ОСОБА_5 так і обставинам, які пом`якшують та обтяжують покарання останнього за скоєний злочин та призначено покарання у межах санкції інкримінованої обвинуваченому статті кримінального закону, а також врахувавши тяжкість злочину, тяжкі наслідки що настали, особу винного та інші обставини справи, прийнято обґрунтований висновок про призначення покарання пов`язаного з позбавленням волі обвинуваченого з застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

На думку колегії суддів, призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_5 є необхідним й достатнім для його виправлення, а також для запобігання скоєнню нових злочинів, повністю враховуючим усі обставини скоєння злочину та доведеності вини обвинуваченого.

Щодо покликань апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 стосовно надмірно великого розміру стягнутої з обвинуваченого на користь потерпілої моральної шкоди, необхідності зменшення суми такої шкоди з 100 000 /ста тисяч/ гривень до 50 000 /п`ятдесяти тисяч/ гривень, то наведені доводи на увагу не заслуговують.

Так, колегією суддів встановлено, що потерпілою ОСОБА_8 у кримінальному провадженні під час судового засідання суду першої інстанції було заявлено цивільний позов про відшкодування моральної шкоди у розмірі 300 000 /трьохсот тисяч/ гривень.

Суд першої інстанції, виходячи з засад розумності, доведеності факту заподіяної моральної шкоди, а також справедливості та обґрунтованості позовних вимог, враховуючи тяжкі наслідки скоєного злочину, а також особу обвинуваченого та обставини скоєного, частково зменшив заявлені потерпілою позовні вимоги та визначив суму відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілої у розмірі 100 000 /ста тисяч/ гривень.

Згідно з положеннями ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка правомірно володіє транспортним засобом.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Отже, колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції про часткове задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 , стягнення моральної шкоди з обвинуваченого (відповідача) ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_8 обґрунтованої та виваженої суми у розмірі 100 000 /ста тисяч/ гривень в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Зокрема, суд першої інстанції врахував характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) яких зазнала потерпіла, характер немайнових втрат. Зокрема те, що внаслідок протиправних дій обвинуваченого, потерпіла втратила сина, після загибелі останнього змінився спосіб її життя, остання зазнала й сильного психологічного стресу.

Тому, на думку колегії суддів, саме така сума моральної шкоди, яку суд першої інстанції стягнув на користь потерпілої, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 в контексті наведеного, колегія суддів розцінює як безпідставні.

Стосовно твердження захисника обвинуваченого ОСОБА_6 про необґрунтованість призначення згідно вироку його підзахисному додаткової міри покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 /один/ рік 6 /шість/ місяців, виходячи з притягнення ОСОБА_5 постановою Радивилівського районного суду Рівненської області від 4.11.2015 року до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП до міри покарання у виді штрафу в розмірі 3400 /три тисячі чотириста/ гривень, то з наведеними доводами колегія суддів погодитися не може.

Так, за ч.1 ст.130 КУпАП ОСОБА_5 притягнутий до адміністративної відповідальності за «керування транспортним засобом перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння», а інкримінований йому згідно ч.2 ст.286 КК України злочин передбачає кримінальну відповідальність за «порушення правил безпеки дорожнього руху, або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого» та є додатковою мірою покарання.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить достатньо аргументованих підстав для задоволення вимог апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 з мотивів призначення ОСОБА_5 покарання, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та його особі внаслідок суворості, а також стягнення з обвинуваченого у користь потерпілої надмірно великого розміру моральної шкоди, висновки суду першої інстанції в даному контексті розцінюються як об`єктивні, відповідаючі фактичним обставинам вчинення інкримінованого ОСОБА_5 злочину, останні ґрунтуються на доказах, яким судом дана вірна юридична оцінка та в повній мірі стверджуються дослідженими матеріалами кримінального провадження.

За вимогами ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, зокрема, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність. Які порушення закону визначаються істотними зазначено в ст.412 КПК України. Як вбачається із змісту апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 та досліджених у ході апеляційного провадження матеріалів, на думку колегії суддів, переконливих доводів щодо порушень кримінального та кримінального процесуального законів, як вважає скаржник, допущених судом, що стали б підставою для зміни вироку, не наведено.

Беручи до уваги вищенаведені доводи, колегія суддів підстав для зміни вироку Радивилівського районного суду Рівненської області від 13 квітня 2016 року, по обвинуваченню ОСОБА_5 за ч.2 ст.286 КК України, не вбачає.

Керуючись ст.ст.376, 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Вирок Радивилівського районного суду Рівненської області від 13 квітня 2016 року, ухвалений щодо ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення.

Ухвала суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

____________ ___________ ________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3