Справа №636/2415/16-к
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 липня 2016 року м. Чугуїв
Чугуївський міський суд Харківської області у складі:
головуючої судді ОСОБА_1
за участю прокурора ОСОБА_2
обвинуваченого ОСОБА_3
секретаря ОСОБА_4
Згідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.
21 липня 2014 року Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» №607/2014, затвердженим Законом України №1595-УІІІ від 22 липня 2014 року оголошено проведення протягом 45 діб часткової мобілізації, у зв`язку з чим, відповідно до положень зазначених вище законів України, в державі діє особливий період.
02 серпня 2014 року на підставі зазначеного Указу Президента України солдат запасу ОСОБА_3 призваний ІНФОРМАЦІЯ_2 на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. В цей же день, наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 №156 від 02 серпня 2014 року солдата ОСОБА_3 призначено на посаду старшого стрільця 1 механізованого відділення 3 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини польова пошта НОМЕР_1 та поставлено на всі види забезпечення.
Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.
Являючись військовослужбовцем, призваним під час мобілізації на особливий період, солдат ОСОБА_3 у відповідності до вимог ст.ст. 9, 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців.
Проте, солдат ОСОБА_3 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, та маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення та виявив небажання проходити військову службу і тимчасово ухилитись від її проходження. Так, близько 08 години 11 червня 2015 року солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, реалізуючи свій злочинний намір, діючи умисно, в умовах особливого періоду, порушив вимоги зазначеного вище законодавства та самовільно, без поважних причин залишив військову частину польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 . Цього ж дня, солдат ОСОБА_3 , діючи з метою тимчасово ухилитись від військової служби убув за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Незаконно перебуваючи поза місцем служби за вказаною адресою солдат ОСОБА_3 проводив час вільно, на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням службових обов`язків. 02 листопада 2015 року солдат ОСОБА_3 вирішив припинити ухилятись від військової служби та цього ж дня самостійно прибув до військової частини польова пошта НОМЕР_1 і приступив до виконання своїх обов`язків.
Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 №240 від 06 листопада 2015 року ОСОБА_3 звільнено з військової служби у запас.
Таким чином, ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період і проходячи її на посаді старшого стрільця 1 механізованого відділення 3 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини польова пошта НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», близько 08 години 11 червня 2015 року, в умовах особливого періоду, самовільно залишив військову частину польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , та продовжував ухилятися від військової служби до 02 листопада 2015 року.
Обвинувачений ОСОБА_3 у судовому засіданні свою вину в інкримінованому йому злочині визнав повністю, щиро розкаявся та підтвердив обставини вчинення кримінального правопорушення, як вони зазначені в обвинувальному акті.
За згодою сторін, згідно ч. 3 ст. 349 КПК України, судом було визнано недоцільним дослідження всіх доказів по справі, що були зібрані в ході досудового розслідування стосовно фактичних обставин справи, оскільки обвинувачений та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин, немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, а також фактичні обставини справи ніхто не оспорює, крім того учасникам судового провадження роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Тому суд обмежив дослідження фактичних обставин справи, а саме: допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого:
- згідно службової характеристики від 05.11.2015 року - обвинувачений під час проходження військової служби зарекомендував себе з позитивного боку; відповідно до характеристики Кам`янопотоківської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області обвинувачений за місцем мешкання теж характеризується позитивно (а.к.п.40, 111);
- довідки головного лікаря Кременчуцького обласного наркологічного диспансера від 10.08.2015 року за №900 та головного лікаря Кременчуцького обласного психоневрологічного диспансера від 03.08.2015 року свідчить про те, що обвинувачений на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває (а.к.п.44, 46);
- копії свідоцтв про народження серія НОМЕР_2 від 22.07.2015 року, серія НОМЕР_3 від 28.07.2006 року, серія НОМЕР_4 від 20.12.2012 року свідчать про те, що обвинувачений має трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.к.п.113, 115, 116).
Дослідивши, співставивши та проаналізувавши вивчені в справі докази, суд приходить до висновку, що покази обвинуваченого мають характер логічних, послідовних та таких, що в сукупності з іншими наведеними доказами дозволяють суду зробити обґрунтований висновок про те, що обвинувачений своїми діями вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 407 КК України, а саме: самовільне залишення військової частини, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби) в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує характер та суспільну небезпеку скоєного, особу обвинуваченого, позитивно характеризуючи особу дані, пом`якшуючою покарання обставиною є щире каяття, обтяжуючих покарання обставин суд не вбачає, судом враховане те, що ОСОБА_3 має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, те, що вже був 14.06.2016 року засуджений за кримінальне правопорушення,
передбачене ст. 407 ч.2 КК України до покарання у виді штрафу, який 26.07.2016 року обвинуваченим сплачений повністю, відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, згідно якої особі, що скоїла злочин повинно бути призначене покарання необхідне та достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, суд вважає, що обвинуваченому необхідно обрати покарання у вигляді позбавлення волі із застосуванням ст. ст. 75 та 76 КК України, оскільки інші види покарання не будуть мати впливу на його виправлення, і саме в такому випадку буде досягнута передбачена ч. 2 ст. 50 КК України мета покарання у вигляді виправлення особи та попередження скоєння нових злочинів як обвинуваченим так і іншими особами.
Ухвалою слідчого судді Чугуївського міського суду Харківської області від 14.06.2016 року відносно обвинуваченого було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, заборони залишення житла будинку АДРЕСА_1 , без дозволу слідчого, прокурора, суду з 20-00 години до 07-00 годин строком на 2 місяці, тобто до 14.08.2016 року з покладанням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.
У зв`язку з призначенням обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст. ст. 75 та 76 КК України, суд вважає за необхідне продовжити ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту до набрання вироком законної сили.
Відповідно до вироку від 14 червня 2016 року Чугуївського міського суду Харківської області ОСОБА_3 був визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 407 КК України та йому призначене покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян 850 грн., який засудженим був сплачений в дохід держави 26.07.2016 року.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 374 - 376 КПК України, суд
Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
Згідно ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 2 роки.
На підставі ст. 76 КК України зобов`язати засудженого не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти їй про зміну місця мешкання, періодично з`являтися на реєстрацію. Контроль за поведінкою засудженого ОСОБА_3 покласти на кримінально-виконавчу інспекцію за місцем його проживання.
Продовжити ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту до набрання вироком законної сили.
Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Харківської області через Чугуївський міський суд протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення, а для особи, що перебуває під вартою - з моменту вручення копії судового рішення. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.
Головуюча: