ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала

іменем україни

10 серпня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ

у складі колегії суддів:

головуючого ОСОБА_7,

суддів: ОСОБА_8, ОСОБА_9,

розглянувши касаційну скаргу із доповненням до неї засудженого ОСОБА_1 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 червня 2015 року щодо нього,

в с т а н о в и в:

За вироком місцевого суду, залишеним без змін ухвалою суду апеляційної інстанції, визнано винуватим та засуджено

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця м. Івано-Франківська, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, раніше не судимого,

- за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки;

- за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік;

- за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;

- за ч. 4 ст. 358 КК України до покарання у виді арешту на строк 5 місяців.

За ч. 4 ст. 296 КК України ОСОБА_1 виправдано.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, ОСОБА_1 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Вирішені питання про стягнення судових витрат, часткове задоволення цивільного позову та долю речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим та засуджено за те, що він 10 серпня 2013 року приблизно о 08:00 год., перебуваючи в автомобілі марки «Тойота Ауріс», номерний знак НОМЕР_1, належного потерпілій ОСОБА_6., на вул. Тринітарській у м. Івано-Франківську, таємно викрав із сумки потерпілої банківську картку, за допомогою якої заволодів грошовими коштами на суму 7915,57 грн та інше майно потерпілої, спричинивши їй матеріальну шкоду на загальну суму 15 169 грн.

31 серпня 2013 року ОСОБА_1, перебуваючи неподалік ресторану «Вулик», розташованого на вул. Пасічна, 43 в м. Івано-Франківську, знайшов пістолет з маркуванням «Zoraki Mod. 914-S», який є нетиповою вогнепальною зброєю, та носив його при собі до моменту вилучення працівниками правоохоронних органів 02 вересня 2013 року близько 21:30 год.

У період із 15 по 18 серпня 2013 року ОСОБА_1 при невстановлених слідством обставинах, заволодів паспортом громадянина України серії НОМЕР_2, що належав ОСОБА_4

13 грудня 2013 року близько 14:30 год., переслідуючи корисливі мотиви, з метою заволодіння чужим майном шляхом обману, з метою підписання договору оренди та заволодіння таким чином відбійним молотком «Дасс» моделі РК 160, в приміщенні магазину ПП «ІНФОРМАЦІЯ_2», що по АДРЕСА_2 видаючи себе за громадянина ОСОБА_4, пред'явивши паспорт вказаного громадянина з вклеєною своєю фотографією, ОСОБА_1 надав його працівнику магазину та уклав договір оренди вказаного відбійного молотка, на підставі чого заволодів зазначеним відбійним молотком вартістю 7784 грн, тобто заволодів чужим майном шляхом обману, використавши підроблений документ.

У касаційній скарзі засуджений зазначає про незаконність постановлених судових рішень щодо нього у частині кваліфікації його дій та засудження за ч. 1 ст. 263 КК України. Зазначає, що він добровільно видав зброю працівникам міліції, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_5, а тому його дії необхідно кваліфікувати за ч. 3 ст. 263 КК України. Просить змінити оскаржувані судові рішення щодо нього, звільнити його від кримінальної відповідальності на підставі ч. 3 ст. 263 КК України та застосувати до нього положення Закону України «Про амністію у 2014 році».

Перевіривши доводи касаційної скарги, надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що немає підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній.

Засудженим не оскаржуються доведеність винуватості, правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України, а також відповідність покарання тяжкості злочинів та даним про його особу. У касаційній скарзі не наведено доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для скасування або зміни постановлених судових рішень щодо останнього.

Доводи про неправильну кваліфікацію дій засудженого за ч. 1 ст. 263 КК України та необхідність їх перекваліфікації на ч. 3 ст. 263 КК України є неспроможними, оскільки були ретельно перевірені та спростовані судами попередніх інстанцій із наведенням докладних мотивів такого рішення.

Так, ч. 3 ст. 263 КК України регламентовано, що звільняється від кримінальної відповідальності особа, яка вчинила злочин, передбачений частинами першою або другою цієї статті, якщо вона добровільно здала органам влади зброю, бойові припаси, вибухові речовини або вибухові пристрої.

Відповідно до п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 26.04.2002 року «Про судову практику в справах про викрадення та інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами», підставою для звільнення від кримінальної відповідальності необхідно розуміти такі дії, коли особа, маючи можливість і надалі зберігати будь-який із зазначених предметів, незалежно від мотивів за власним бажанням передає його відповідному державному органу.

При цьому, показаннями свідків та самого засудженого, які детально викладені у вироку суду, підтверджується відсутність наміру у ОСОБА_1 добровільно у встановленому законом порядку заявити та здати незаконно отриману вогнепальну зброю. Зокрема, як видно із вироку, ОСОБА_1 заволодів вогнепальною зброєю 31 серпня 2013 року і протягом трьох днів не звертався до правоохоронних органів із повідомленням про це та наміром її здати. Лише 02 вересня 2013 року після його зупинення працівниками правоохоронних органів, ОСОБА_1 дав схвальну відповідь на запитання останніх про наявність у нього вогнепальної зброї, оскільки мав обґрунтовані підстави вважати, що вона буде виявлена у нього.

Зі змісту ухвали суду апеляційної інстанції видно, що доводи касаційної скарги засудженого про необхідність перекваліфікації його дій із ч. 1 ст. 263 на ч. 3 ст. 263 КК України, аналогічні тим, які висловлювались ним у суді апеляційної інстанції були ретельно перевірені, а висновки суду про безпідставність цих доводів сторони захисту належним чином обґрунтовані.

Зокрема, суд апеляційної інстанції у своїй ухвалі, окрім іншого, вказав, що твердження колишнього працівника міліції свідка ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_1 видав зброю добровільно носить характер особистого враження останнього.

Висновки судів в частині відсутності підстав для його звільнення від кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 263 КК України належним чином вмотивовані та узгоджуються з вимогами кримінального закону, а його твердження в цій частині є безпідставними.

Окрім того, суд касаційної інстанції погоджується із правильними висновками судів першої та апеляційної інстанцій про неможливість застосування до ОСОБА_1 Закону України «Про амністії у 2014 році», оскільки відповідно до положень вказаного нормативно-правового акту, не можуть бути звільненими від призначеного судом покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов'язаних з позбавленням волі, особи, засуджені за умисні тяжкі або особливо тяжкі злочині. При цьому, ОСОБА_1 вчинив кілька кримінальних правопорушень, одне з яких, передбачене ч. 1 ст. 263 КК України, відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

З огляду на викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою з доповненням до неї засудженого ОСОБА_1 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 червня 2015 року щодо нього.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9