Апеляційний суд Житомирської області
Імен е м У к р а ї н и
09 листопада 2010 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Житомирської о:»ласті в складі:
головуючого - судді........ОСОБА_1,
суддів................ ОСОБА_2 і ОСОБА_3,
прокурора................ ........ОСОБА_4,
захисника - адвоката........................ОСОБА_5
та виправданого................................ОСОБА_6,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі кримінальну справу за апеляцією прокурора Глазунова С.В., який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на вирок Корольовського районного суду м. Житомира 19 травня від 2010 року, та апеляціями того ж прокурора і представника потерпілого (цивільного позивача) ВАТ „Лезниківський карєр ОСОБА_7 на постанову того ж суду від 23 вересні 2008 року, -
зазначеним вироком ОСОБА_6, 20 квітня 1953 року
народження, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, не військовозобовязаного, ІНФОРМАЦІЯ_2, працюючого головою правління ВАТ „Лезниківський карєр, одруженого, маючого на утриманні неповнолітнього сина віком 10 років, проживаючого у ІНФОРМАЦІЯ_3, раніше не судимого,
визнано не винним у скоєнні злочинів передбачених ст.ст.15 ч.2 - 191 ч.4, 366 ч.І, 219 та 15 ч.2 - 191 ч.5 КК Україна, та по суду його виправдано по предявленому йому обвинуваченню за цими законами за відсутністю в його діях складу даних злочинів.
ОСОБА_6 також визнано не винним у скоєнні злочину, передбаченого ст.366 ч.2 КК України, та по суду його виправдано по предявленому йому обвинуваченню за цим законом за недоведеністю його участі в скоєнні даного злочину.
Міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання щодо виправданого ОСОБА_6М постановлено скасувати.
Цивільний позов Відкритого акціонерного товариства „Лезниківський
карєр (далі - ВАТ) про стягнення з ОСОБА_8 на його користь спричиненої матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.
Відповідно до вироку суду першої інстанції ОСОБА_6 органом досудового слідства, з врахуванням зміни обвинувачення прокурором в судовому засіданні, обвинувачується в тому, що вів, займаючи посаду голови правління ВАТ, розташованого в с. Червонограшгне Володарсько-Волинського р-ну Житомирської обл. по вул. Леніна, І. будучи депутатом Володарсько- Волинської районної ОСОБА_7, являючись службовою особою, яка здійснює організаційно-розпорядчі та адміністративно господарські функції скоїв умисні злочини, а саме замах на заволодіння чужим майном у великих та в особливо великих розмірах шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинене повторно та за попередньою змовою групою осіб, службове підроблення та доведення до банкрутства даного товариства за наступних обставин.
Так, 10 серпня 2004 року згідно протоколу № 1 засідання Наглядової ради ВАТ ОСОБА_6 призначено на посаду голови правління зазначеного ВАТ і у звязку з цим його було наділено організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями.
-без доручення представляти інтереси ВАТ в йото відношеннях з іншими юридичними особами, державними та іншими органами, організаціями, а також чинити дії від імені ВАТ ;
-розпоряджатися коштами та майном ВАТ у межах, що визначені Статутом ВАТ, рішеннями Загальних зборів акціонерів та рішеннями Спостережної ради ;
-підписувати доручення ;
-по узгодженню із Спостережною радою укладати у годи, передавати в оренду, заставу нерухоме та інше майно ВАТ, розмір яких станов ять більш як 10% Статутного фонду ВАТ, що складав 57.733 три ;
-виконувати інші функції, що випливають з цього Статуту та організаційної структури ВАТ.
В кінці лютого 2006 року ОСОБА_6, отримавши з ДПІ у Печерському районі м. Києва припис про заборону відчуження майна від 22 лютого 2006 року у звязку з тим, що всі основні засоби ВAT знаходяться у податковій заставі, в порушення вимог п.п. 17.1.8 п.17.1 ст.17 Закону України „Про порядок погашення платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами № 2181-ІІІ від 21 грудня 2000 року (із змінами та доповненнями), за твердженням органу досудового слідства, з метою заволодіння майном ВАТ, а саме підїзної залізничної колії протяжністю 5.101,16 м., використовуючи своє службове становище всупереч інтересам служби, умисно та з корисливих мотивів, не звернувшись до Спостережної ради та не отримавши згоду ДПІ у Печерському районі м. Києва, в адміністративному приміщенні ВАТ дав вказівку своєму підлеглому ОСОБА_9, який не був обізнаним у злочинних намірах
свого керівника, виготовити договір купівлі-продажу N 01/02/06, в якому вказати особу продавця - ВАТ в особі голови правління ОСОБА_10, а особу покупця - ОСОБА_11, який є його рідним братом. При цьому ОСОБА_6, зловживаючи своїм службовим становищем, розпорядився поставити дату укладання договору 30 січня 2006 р оку, тобто внести до нього, як до офіційного документу, завідомо неправдиву інформацію.
В цей же період часу, за твердженням досудового слідства, ОСОБА_6 продовжуючи свої злочинні дії, направлені і на незаконне заволодіння майном ВАТ, достовірно знаючи, що у відповідності до п.п.8.2.2, 1.20.5-1 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств» від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР в редакції Закону України № 283/97-ВР від 22 травня 1997 року із змінами та доповненнями, згідно якого залізнична колія є основним засобом 1-ої групи і її продаж може здійснюватися лише за умови проведення незалежної оцінки, умисно, зловживаючи своїм службовим становищем, в адміністративному приміщенні ВАТ дав вказівку своєму підлеглому ОСОБА_9 виготовити додаток № 1 до договору купівлі-продажу № 01/02/06 - протокол узгодження договірної ціни, в якому вказати, що ВАТ в особі ОСОБА_10 і фізична особа ОСОБА_11 узгодили ціну підїзної колії в розмірі 65.000 грн., тобто фактично вказав залишкову вартість цієї підїзної колії. Крім цього. ОСОБА_6, зловживаючи своїм службовим становищем, дав ОСОБА_9 незаконну вказівку на виготовлення акту прийому-передачі підїзної колії без дати, згідно якого ВАТ передав, а ОСОБА_11 прийняв підїзну залізничну колію протяжністю 5.101,16 м. від в.п.стр. № 1 ВАТ до ізостика сигналу М-1 ст. Топорище.
Виготовлені офіційні документи ОСОБА_6 та ОСОБА_11 завірили своїми особистими підписами та печаткою Товариства. При цьому, за твердженням органу досудового слідства, ОСОБА_6, зловживаючи своїм службовим становищем, власноручно поставив дату в акті прийому-передачі підїзної колії «31 січня 2006 року», тобто умисно вніс в офіційний документ завідомо неправдиву інформацію.
Таким чином, на думку досудового слідства, ОСОБА_6 вчинив всі можливі дії, безпосередньо спрямовані на незаконне заволодіння майном ВАТ, а саме підїзною залізничною колією протяжністю 5.101,16 м., але не довів злочин до кінця з причин, які не залежали гід його волі, оскільки наданий ним для виконання головному бухгалтеру БАТ ОСОБА_12В, завірений його особистим підписом наказ № 21 про списання та зняте я з бухгалтерського обліку підїзної колії, остання, акцентувавши увагу ОСОБА_10 на незаконності даного розпорядження, та відмовилась його виконувати.
Вказані дії ОСОБА_10 де судовим слідством кваліфіковані за ст.ст.15 4.2 - ст.191 4.4 та ст.366 ч.І КК України.
Крім цього, досудовим слідством ОСОБА_6 інкриміновано у вину й те, що він, продовжуючи свої злочинні дії, направлені на заволодіння майном ВАТ шляхом привласнення та зловживання своїм службовим становищем, повторно, умисно, з корисливих мотивів та в інтересах третіх осіб, являючись службовою особою, в період грудня 2006 року по 29 грудня 2007 року вчинив дії, що призвели до стійкої фінансової неспроможності ВАТ.
Так, 19 травня 2003 року між ВАТ в особі керуючого санацією ОСОБА_13 та фірмою „East West Import Export Company I imited (далі - „Фірма) в особі директора ОСОБА_14 було укладено договір позики № 03/05/03, згідно умов якого „Фірма надає ВАТ кредит в розмірі 4.300.000 доларів США із терміном кінцевого погашення 19 травня 2009 року. Вказаний договір у відповідності до чинного законодавства 30 травня 2003 року був зареєстрований у головному управлінні НБУ по м. Києву і Київській області за № 11/007-9372.
З метою доведення до банкрутства та подальшого заволодіння майном ВАТ повторно, за твердженням досудового слідства, ОСОБА_6, достовірно знаючи про відсутність будь-яких фінансових вимог з боку „Фірми, в період грудня 2005 - березня 2006 року, зловживаючи своїм службовим становищем, діючи умисно та з корисливих мотивів, в адміністративному приміщенні ВАТ дав вказівку своєму підлеглому ОСОБА_9, який не був обізнаним у злочинних намірах свого керівника, виготовити додаткову) угоду № 1 до договору № 03/05/03 від 19 травня 2003 року, згідно якої „Фірма та ВАТ в особі ОСОБА_6 домовились розірвати вищевказаний договір з терміном погашення отриманих сум та відсоткових і платежів на протязі одного місяця з дня підписання цієї угоди. Окрім цього, дав незаконну вказівку датувати угоду не фактичною датою її виготовлення, а „19 липня 2005 року, тобто внести до офіційного документа завідомо для нього неправдиві відомості. Виготовлений офіційний документ ОСОБА_6 завірив своїм особистим підписом та печаткою ВАТ і таким чином уклав завідомо невигідну для підприємства угоду, яку у відповідності до чинного законодавств і Україні не було зареєстровано в Національному Банку України.
Таким чином, за твердженням досудового слідства, ОСОБА_6 своїми умисними злочинними діями штучно створив фінансову неспроможність виконання вимог ВАТ перед „Фірмою.
Після цього, за твердженням досудового слідства, з метою заволодіння майном ВАТ повторно, 05 червня 2006 люку, дію та умисно, з корисливих мотивів та в інтересах третіх осіб, ОСОБА_6 від імені ВАТ подав до Господарського суду м. Києва заяву .№ 174 про порушення справи про банкрутство, в якій вказав, що 19 липня 2005 року настав термін виконання зобовязань боржника ВАТ перед „Фірмою» на загальну суму 764.417,43 грн., а 25 грудня 2005 року настав термін виконання зобовязань перед кредиторами боржника у відповідності з умовами мирової угоди, затвердженої господарським судом Житомирської області 19 листопада 2002 року у справі про банкрутство боржника на загальну суму І 086.296,24 гра. і загальна сума кредиторської заборгованості боржника станом на 01 червня 2006 року складає 2.299.706,86 грн., а заборгованість по обовязкових платежах складає 175.703,71 грн.
Також у заяві ним було вказано про наявність коштів в касі та на розрахункових рахунках ВАТ у загальній сумі 26.795,22 грн., дебіторська заборгованість в сумі 99.787,06 грн., залишкова вартість основних засобів в сумі 3.630.791,83 грн. та дані про збитковість підприємства.
В поданій заяві за твердженням де досудового слідства, ОСОБА_6М умисне акцентував увагу на те, що задоволення вимог „Фірми в сумі 764.417,43 грн. призведе до неможливості виконання грошових зобовязань перед іншими кредиторами в повному обсязі, так як у звязку з тим, що майно боржника знаходиться в податковій заставі і ВАТ не має можливості проводити розрахунки з кредиторами за рахунок реалізації частини майна.
18 липня 2006 року ухвалою Господарського суду м. Києва за заявою ВАТ в особі ОСОБА_6 порушено справу № 43/504 про банкрутство ВАТ та призначено її розгляд на 30 серпня 2006 року.
Ухвалою Господарського суду м. Києва від 30 серпня 2006 року по справі № 43/504 з метою виявлення всіх кредиторів і можливих санаторів заявника було зобовязано подати у 10-денний строк до офіційного друкованого органу оголошення про порушення справи про банкрутство ВАТ. Цією ж ухвалою за клопотанням ОСОБА_6 розпорядником майна призначено арбітражного керуючого ОСОБА_11 і зобовязано його надати реєстр вимог кредиторів боржника на затвердження суду.
При цьому, за твердженням досудового слідства, ОСОБА_6, діючи за попередньою змовою з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, будучи зобовязаним у відповідності до п.1 кваліфікаційних характеристик директора (начальника, іншої з керівника підприємства) Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 336 від 09 грудня 2004 року діяти у відповідності до чинного законодавства, діючи умисно, з корисливих мотивів та в інтересах третіх осіб, в порушення ст.З Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, при подачі клопотання, укрив від суду факт родинного звязку з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме проваджені я та яка є його близьким родичем і, відповідно до п.1.2 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР в рада тій Закону України № 283/97-ВР від 22 травня 1997 року із змінами та доповненнями, повязаною особою.
Реалізуючі свій злочинний умисел, направлений на потворне заволодіння майном ВАТ в особливо великих розмірах., за твердженням органу досудового слідства, ОСОБА_6 на початку листопада 2006 року, виконуючи свою власну роль у здійсненні злочинного наміру, умисно, зловживаючи своїм службовим становищем, з корисливих мотивів, використовуючи своє службове становище всупереч інтересам служби, в адміністративному приміщенні ВАТ дав вказівку своїм підлеглим Баб і якому 1 0,., ОСОБА_13 та ОСОБА_15, які не були обізнані у зло чинні к намірах свого керівника, виготовити за допомогою компютерної техніки заяви про визнання конкурсними кредиторами „Фірму та ТОВ „Омега, вкававши в цих заявах кредиторські вимоги.
При цьому, являючись співзасновниками ТОВ „Омега і, відповідно, повязаними особами, ОСОБА_6 і особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, достовірно знали про те, що будь-яка кредиторська заборгованість ВАТ перед ТОВ „Омега відсутня.
Вказані заяви 06 листопада 2006 року ОСОБА_6 подав до Господарського суду м. Києва.
Продовжуючи реалізувати свій злочинний умисел, направлений на заволодіння майном ВАТ в особливо великих розмірах повторно, за твердженням органу досудового слідства, ОСОБА_16М в середині листопада 2006 року в адміністративному приміщенні ВАТ дав вказівку своїм підлеглим ОСОБА_9 і ОСОБА_13, які не були обізнані у злочинних намірах свого керівника, виготовити за допомогою комп'ютерної техніки повідомлення до Господарського суду м. Києва про зізнання ВАТ майнових вимог вищезазначених субєктів підприємницької щільності та їх включення до 4-ої черги вимог кредиторів.
Після виготовлення вказаних повідомлень, за твердженням досудового слідства, ОСОБА_6 діючи за попередньою змовою з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, та яка займала посаду арбітражного керуючого даного ВАТ, будучи службовими особами, зловживаючи службовим становищем, з корисливих мотивів га в інтересах третіх осіб, використовуючи службове становище всупереч інтересам служби, з метою привласнення майна ВАТ, у невстановленому слідством місці та часі підписали та скріпили печатками повідомлення до Господарського суду м. Києва про визнання ВАТ майнових вимог „Фірми в су мі 381.645,97 грв. і ТОВ „Омега в сумі 246.735,00 грн. та їх включення до 4-ої черги вимог кредиторів, які разом із заявами про визнання конкурсними кредиторами подали до суду.
29 листопада 2006 року ОСОБА_6М подав , о Господарського суду м. Києва реєстр вимог кредиторів, до якого, за твердженням досудового слідства, безпідставно включив ТОВ „Омега та штучно з створеного кредитора - „Фірму.
На підставі наданих ОСОБА_6 документів, в яких за твердженням досудового слідства містились завідомо неправдиві відомості, 21 грудня 2006 року ухвалою Господарського суду м. Києва по справі № 43/504 було визнано кредиторами „Фірму на суму 881.645,96 грн. та ТОВ ,Омега на суму 246.735,00 грн., що призвело до незаконною набуття даними субєктами господарювання права на безпідставне відшкодування неіснуючої заборгованості та, як наслідок, привласнення чужого майна в особливо великих розмірах, чим ОСОБА_6 за попередньою змовою з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, І чинили всі можливі дії, спрямовані на повторне заволодіння майном ВАТ в особливо великих розмірах, але не довели злочин до кінця з причин, які не залежали від їх волі, оскільки ухвалою Господарського суду Житомирської області від 16 жовтня 2007 року ТОВ „Омега виключена з реєстру кредиторів ВАТ, а „Фірма на протязі всього часу фінансово-господарських взаємовідносин з БАТ не предявляла і не предявляє жодних претензій ВАТ щодо повернення боргу.
Таким чином, на думку досудового слідства, діями ОСОБА_6 державним інтересам спричинено велике матеріальну шкоду на суму 175.704,89 грн., а саме в особі Володарсько-Волиниської ДПІ на суму 35.356,68 грн., Дії! у Печерському районі м. Києва на суму 1(9.362,50 грн., Управлінню ПФУ у Печерському районі м. Києва на суму 30.905,71 грн., а також іншим кредиторам на суму 627.273,14 грн., а саме з особі ВАТ Завод „Будматеріали
на суму 286.827,16 грн., ДТГО «Південно-Західна залізниця - 156.445,98 грн., ВАТ „Енергопостачальна компанія „Житомиробленерго - 184.000,00 грн. завдано великої матеріальної шкоди, а всього на загальну суму 802.978,03 грн..
Вказані дії ОСОБА_6 досудовим слідством кваліфіковані за ст.ст.15 4.2 - ст.191 4.5, ст.366 4.2 та ст,219 КК України (т.6 а.с.255-277).
Крім того, 22 вересня 2008 року під час розгляду даної справи судом першої інстанції по суті обвинувачення представник ВАТ „Лезниківський карєр ОСОБА_17 (як представник потерпілого та цивільного позивача) звернувся до суду із заявою про забезпечення заходів безпеки (т.5 а.с.245-248),
Постановою Корольовського районного суду м. Житомира від 23 вересня 2008 року відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_7 про застосування відносно нього, як особи, яка сере уча л ь у кримінальному судочинстві, передбачених чинним законодавством мір забезпечення безпеки
Приймаючи дане рішення, су і виході в з того, що зі змісту самої заяви не випливало, що дії відносно ОСОБА_7 зі сторони невідомих осіб вчиняються саме у звязку з виконанням ним представницьких обовязків по кримінальній справі відносно ОСОБА_6 і ці дії невстановлених осіб становлять реальну загрозу життю чи здоровю заявника. Крім того, на думку суду перевірку вказаних заявником обставин повинні проводити правоохоронні органи, до яких ОСОБА_7 вже звернувся з відповідними заявами (т.5 з с .256-257).
Не погоджуючись з вироком суду прокурор Глазунов С.В., який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, у своїй апеляції просить скасувати вирок суду щодо виправдано ОСОБА_6 у звязку з невірним застосуванням кримінального зжену, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та істотним порушенням вимог КПК України, а справу направити на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі.
При цьому автор апеляції наводить конкретні докладні доводи і мотиви на обгрунтування своєї правової позиції (а.с.290~304зв.).
Не погоджується прокурор Глазунов С В., який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, й з прийнятим рішенням суду від 23 вересня 2008 року, так як вважає, що при прийнятті даного рішення були істотно порушені вимоги КПК України, так як не було належним чином перевірено приводи до забезпечення безпеки особи, яка бере участь у кримінальному судочинстві. Тому просить скасувати постанову суду, а скаргу - направити на новий судовий розгляд в той же суд (т 6 ас. 307).
Апеляція представника потерпілого (цивільного позивача) ВАТ „Лезниківський карєр ОСОБА_18 містить прохання, доводи та мотиви, які аналогічні апеляції прокурора Глазунова С.В., який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції (т.6 а.с. 308-311).
Іншими особами, які відгоні що до : а кону мають право на оскарження рішення суду першої інстанції, апеляції не подані.
Від захисника виправданого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_19, надійшли заперечення на подану прокурором апеляцію, в яких він вважає вирок суду обгрунтованим і законним, a тому просить апеляцію прокурора залишити
без задоволення, а вирок щодо виправданого ОСОБА_6 - без зміни, наводячи відповідні докладні доводи на обгрунтування своєї правової позиції (т.6 а.с.340-365).
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду Яковлєва С.В., пояснення виправданого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_19, які вважали за необхідне розглядати справу беї участі записника ОСОБА_20 і заперечили проти поданих апеляцій та вважали прийняті судом рішення законними і обгрунтованими, думку прокурора Глазунова С.В., який вважав вирок та постанову суду не відповідаючими вимогам закону, з мотивів, наведених в апеляціях, перевіривши вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.365 КГЖ України, обговоривши доводи апеляцій і заперечень сторони захисту, колегія суддів вважає., що апеляція прокурора на вирок суду підлягає задоволенню, а подані апеляції на постанову цього ж суду не підлягають задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.323 ч.І КПК України вирок суду повинен бути законним і обгрунтованим. Частиною третьою цієї ж юрми Закону передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і обєктивному розі ляді всі х обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Згідно ст.334 ч.4 КГЖ України у мотивувальній частині виправдувального вироку не допускається включення формулювань, які ставлять під сумнів невинність виправданого.
З прийнятого рішення вбачається, що суд не в повній мірі дотримався вказаних вимог.
Так, з вироку вбачається, що суд по кожному із епізодів обвинувачення виходив не з сукупності інкримінованих ОСОБА_6 у злочинів, а ним було проаналізовано нормативно-правову базу, показання підсудного і окремих свідків та дано оцінку по кожній із статей обвинувачення окремо.
При цьому, виправдовуючи ОСОБА_6 за ст.366 ч.І КК України, суд виходив зі ст.11 ч.2 КК України та з того, що в обвинуваченні не вказано, що його діями будь-кому була заподіяна істотна шкода. Зазначена ж норма матеріального Закону (ст.366 ч.І КК) не передбачає такої кваліфікуючої ознаки.
Виправдовуючи ОСОБА_6 за ст.366 ч.2 СК України, суд послався на те, що в обвинуваченні „нічого не сказано про те, кому конкретно і в яких саме розмірах цими діями (зміною дати виготовлення додаткової угоди № 1 до договору кредитування) останнього була спричинена реальна матеріальна шкода, або кому саме і які конкретно (в якому вигляді) були заподіяні тяжкі наслідки.. При цьому суд не взяв до уваги, що ОСОБА_6 інкримінувалось службове підроблення з метою вчинення іншого злочину.
Наведене суд, як зазначено вище, при визначені суспільної небезпечності дій ОСОБА_6 виходив лише із окремо взятого злочину обвинувачення, які в цілому інкримінувались йому, проігнорувавши визначення цього поняття залежно від форми вини, мотиву і мети, способу вчинення дій, місця, обстановки та стадії його вчинення, тяжкості злочинних наслідків і тому подібного.
Мотиви вчинення ОСОБА_6 певних дій судом взагалі не розглядались, хоча відповідно до вимог 64 п.1 КПК України мотиви злочину підлягають доказуванню, а згідно ст.334 КПК України н з питанні також повинно було найти своє відображення у процесуальному документі.
Постановляючи вирок, суд послався і виходив із аналізу Законів України зі змінами і доповненнями :
1.„Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21гру дня 2000 року № 2181-ІІІ ;
2.„Про оподаткування прибутку підприємств від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР;
3.„Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом від 14 травня 1992 року № 23- З-XII;
4.„Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні від 12 липня 2001 року № 2658-ІІІ ;
5.Про господарські товариства від 19 вересня 1991 року № 1576-ХІІ та
6.Положення про порядок реєстрації договорів, які передбачають виконання резидентами боргових зобовязань перед нерезидентами за залученими від нерезидентів кредитами, позиками в іноземній валюті, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 22 грудня 1999 року № 602 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 січня 2000 року за № 15/4236 із змінами і доповненнями, внесеними постановами Правління Національного банку України, яка втратила чинність згідно з постановою Правління Національного банку України від 17 лютого 2009 року № 79.
Разом з тим, з вироку не вбачається в якій саме редакції судом брався до уваги той чи інший ОСОБА_16 чи зазначене Положення, хоча до них вносились відповідні зміни та доповнення. а саме до вищезазначених Законів і Положення під номерами внесено :
1.27 змін і доповнень (від 10 січня 2002 року № 2922-ІІІ ; від 26 грудня 2002
року № 380-IV ; від 26 грудня 2002 року № 397-IV ; від 20 лютого 2003 року № 550-IV ; від 15 травня 2003 юку № 762-IV ; від 11 липня 2003 року № 1127-IV ; від 18 листопада 2003 року № 1255-IV ; від 27 листопада 2003 року № 1344-1V ; від 22 червня 20 04 року № S30-IV ; від 24 червня 2004 року № 1868-IV ; від 25 березня 2005 року М» 2 505 -IV ; від 23 грудня 2004 року №
2285-IV ; від 25 березня 2005 року № 2505 -IV ; від 02 червня 2005 року №
2631-IV ; від 23 червня 2005 року № 2711-IV ; ВІД 06 вересня 2005 року №
2801-IV ; від 17 листопада 2005року №108-IV ; від 15 грудня 2005 року № 3201-IV ; від 20 грудня 2005 року № 3235-IV ; від 15 березня 2006 року №
3541-IV ; від 30 листопада 2006 року № 398-V ; від 05 квітня 2007 року №
876-V ; від 28 грудня 2007 року № 107-VI від 03 червня 2008 року № 309- VI; від 19 травня 2009 року № 13 42-VI; від 24 липня 2009 року № 1617-VI та від 27 квітня 2010 року № 2154 VI);
2.112 змін і доповнень (від 20 жовтня 1995 року № 397/95-ВР, від 24 квітня 1996 року № 143/96-ВР, від 10 липше 1996 року № 303/96-ВР, від 12 листопада 1996 року № 483/96-'Е Р, від 23 травня 1997 року № 283/97-ВР, від 19 вересня 1997 року № 535/97-ВР, від 04 листопада 1997 року № 607/97-ВР, від 18 листопада 1997 року № 639/97-BF, від 30 грудня 1997 року № 793/97-
ВР, від 15 січня 1998 року № 25/98-ВР, від 10 лютого 1998 року № 98/98-ВР, від 20 листопада 1998 року № 269-ХІУ, від 01 грудня 1998 року № 285-ХІУ, від 11 грудня 1998 року № 309-ХІУ, від11 грудня 1998 року № 312-ХІУ, від 16 грудня 1998 року № 317-ХІУ, від 17 грудня 1998 року № 320-ХІУ, від 29 грудня 1998 року № 371-ХІУ, від 14 січня 1999 року № 392 -XIV, від 15 січня 1999 року № 403-ХІУ, від 16 березня 1999 року № 484-ХІУ, від 18 березня 1999 року № 515-ХІУ, від 06 квітня 1999 року № 568-Х1У, від 03 червня 1999 року № 722-ХІУ, від 14 липня 1999 року № 934-ХІУ від 15 липня 1999 року № 971-ХІУ, від 15 липня 1999 року № 973-Х V, від 1.5 липня 1999 року № 977-ХІУ від 07 жовтня 1999 року № 1133-ХІУ, від 19 жовтня 1999 року № 1157-ХІУ, від 19 жовтня 1999 року № 1160-ХІУ, від 03 грудня 1999 року № 1278-ХІУ, від 14 грудня 1999 року № 1788-XIV, від 13 січня 2000 року № 1375-ХІУ, від 17 лютого 2000 року № 1458-Ш, від 02 березня 2000 року № 1523-ІІІ, від 16 березня 2000 року № 1539-Ш, від 23 березня 2000 року № 1606-ІІІ, від 23 березня 2000 року № 1608-III, від 20 квітня 2000 року № 1694-ІІІ, від 11 травня 2000 року № 1715-Ш, від 01 червня 2000 року № 1749-ІІІ, від 08 червня 2000 року № 1805-ІII, від 08 червня 2000 року №
1807-ІП, від 08 червня 2000 року № 1812-ІII, від 22 червня 2000 року №
1841-III, від 13 липня 2000 року № 192 3-111, від 14 вересня 2000 року №
1953-ІІІ, від 14 вересня 2000 року № 1954-Ш. від; 21 вересня 2000 року №
1969-ІІІ, від 21 вересня 2000 року № 1991-ІІІ, від 07 грудня 2000 року №
2120-ІІІ, від 21 грудня 2000 року № 2181-ІІІ, від 21 грудня 2000 року №
2199-ІІІ, від 11 січня 2001 року № 2211-1 , від 22 березня 2001 року № 2323- III, від 05 квітня 2001 року № 2355-ІП, в д 17 травня 2001 року № 2406-ІИ, від 17 травня 2001 року № 2410-ІІІ, від 20 вересня 2001 року № 2711-III, від 20 вересня 2001 року «№2712-ІІІ., від 04 жовтня 2001 року № 2744-ІІІ, від 15 листопада 2001 року № 2779-ІІІ, від 29 листопада 2001 року № 2831-ІІІ, від 29 листопада 2001 року № 2866-ІІІ, від 20 грудня 2001 року № 2905-ІІІ, від 10 січня 2002 року № 2921-III, від 17 січна 2002 року № 2975-ІІІ, від 07 лютого 2002 року № 3045-ІІІ, від 07 березня 2002 року № 3073-ІП, від 07 березня 2002 року № 3118-ІІІ, від 04 липня 2002 року № 40-ІУ від 26 грудня 2002 року № 380-ІУ, від 27 листопада 2103 року № 1344 IV, від 23 грудня 2004 року № 2285-ІУ, від 04 липня 2002 року № 43-ІУ, від 24 грудня 2002 року № 349-ІУ від 26 грудня 2002 року № 330-ІУ від 16 січня 2003 року № 429-ІУ, від 16 січня 2003 року № 440-ІУ, від 15 травня 2003 року № 762-ІУ, від 22 травня 2003 року № 849-ІУ, від 22 травня 2003 року № 856-ІУ, від 05 червня 2003 року № 911-ІУ, від 19 червні 2003 року № 973-ІУ, від 10 липня 2003 року № 1096-ІУ, від 06 березня 2003 року № 601-IV, від 15 травня 2003 року № 777-ІУ, від 22 травня 2003 року № 889-ІV, від 11 вересня 2003 року № 1158-IV, від 20 листопада 2003 року № 1300-.IV, від 17 листопада 2003 року № 1344-ГУ, від 18 березня 2004 року X» 1624-IV від 1 ] травня 2004 року X® 1701-ІV, від 11 травня 2004 року № 1702- ІV, від 17 червня 2004 року № 1801- ІV, від 24 червня 2004 року № 1868 - ІV, від 01 липня 2004 року № 1957- IV від 14 грудня 2004 року № 2229- ІV від 16 грудня 2004 року № 2245- ІV, від 23 грудня 2004 року № 2285- ІV, від 20 січня 2005 року № 2377- ІV, від 25 березня 2005 року № 2505- ІV, від 03 червня 2005 року ІV 2642- ІV, від 23
червня 2005 року № 2705-IV, від 23 червня 2005 року № 2711-IV, від 07 липня 2005 року № 2771 -IV, від 07 липня 2005 року № 2772-IV, від 06 жовтня 2005 року № 2960-IV, від 20 грудня 2005 року № 3235-IV, від 12 січня 2006 року № 3317-IV та від, 12 січня 2006 року № 3333-IV) ;
3.40 змін і доповнень (від 17 червня 1993 року N 3292-ХІІ, від 25 лютого 1994 року № 4036-ХІІ, від 14 березні 1995 року № 90/95-ВР, від 14 жовтня 1998 року № 177-XIV, від 18 листопада 1999 року № 1240-XIV, від 30 червня 1999 року № 784-XIV, від 21 грудня 2000 року № 2181-ІІІ, від 18 січня 2001 року № 2238-ІІІ, від 05 квітня 2001 року № 2341-ПІ, від 20 вересня 2001 року № 2740-ІІІ, від 10 січня 2002 року № 2922-ІП, від 07 березня 2002 року № 3088-ІІІ, від 06 березня 2003 року № 594-IV, від 06 березня 2003 року № 597- IV, від 03 квітня 2003 року № 672-1V, від 15 травня 2003 року № 762-IV, від 10 липня 2003 року № 1096-IV, гід 20 листопада 2003 року № 1294-IV, від 17 лютого 2004 року № 1499-IV, від 12 травня 2004 року № 1713-IV, від 18 січня 2005 року № 2354-IV, від 03 березня 2005 року № 2453-IV, від 03 березня 2005 року № 2454-1V. від 31 травня 2005 року № 2597-IV, від 23 червня 2005 року № 2711-IV, гід 06 вересня 2005 року № 2801-IV, від 17 листопада 2005 року № 3107-IV віл 17 листопада 2005 року № 3108-IV, від 15 грудня 2005 року № 3201-IV віл 22 грудня 2005 року № 3273-IV, від 12 грудня 2006 року № 435-V, від 19 грудня 2006 року № 489-V, від 11 січня 2007 року № 585-V, від 28 грудня 2007 року № 107-VI, від 03 червня 2008 року № 309-VI, від 17 грудня 2008 року № 675- ІV, від 04 червня 2009 року № 1442-VI, від 23 грудня 2009 зову № 1790-VI, від 15 квітня 2010 року № 2133-VI та від 6 липня 2010 року № 2435- ІV);
4.6 змін і доповнень (від 05 червня 2003 року № 898-IV, від 19 червня 2003 року № 980-IV, від 18 листопад а 2003 року № 1255-IV, від 11 грудня 2003 року № 1378-IV, від 09 вересня 2004 року № 1992-IV та від 01 липня 2010 року № 23 88-VI) ;
5.28 змін і доповнень (від 14 жовтня 1992 року № 2692-ХІІ, від 31 грудня 1992 року № 24-92, від 16 грудня 195 3 року № 3710-ХІІ, від 16 грудня 1993 року № 3709-ХІІ, від 02 березня 1991 року № 82/95-ВР, від 14 березня 1995 року № 90/95-ВР, від 23 грудня 1997 року № 769/97-ВР, від 05 травня 1999 року № 622-XIV, від 11 травня 2000 року № 708-ІІІ, від 21 вересня 2000 року № 1987-ІІІ, від 17 травня 2001 року № 2409 -III, від 10 січня 2002 року № 2916- III, від 10 січня 2002 року № 2916-ІІІ, від 07 лютого 2002 року № 3047-ІІІ, від 07 березня 2002 року № 3095-111, від 15 травня 2003 року № 762-IV, від 20 листопада 2003 року № 1294-IV від 11 грудня 2003 року № 1377-IV, від 19 лютого 2004 року № 1519-IV, гід 03 березня 2005 року № 2459-IV, від 06 вересня 2005 року № 2801-IV, від 17 листопада 2005 року № 3107-IV, від 27 квітня 2007 року № 997-V, від 31 жовтня 2008 року № 639-VI, від 15 грудня 2009 року № 1759-VI, від 11 лютого 2010 року № 1873-VI, від 27 квітня 2010 року № 2154-VI та від 06 липня 2010 року № 2435 -VI);
6.6 змін і доповнень (від 15 січня 2001 року № 12 ; від 28 травня 2001 року № 203 ; від 11 грудня 2002 року N° 491 ; від 12 лютого 2003 року № 55 ; від ЗО грудня 2003 року № 597 та від 17 червня 2004 року № 270).
Не вказування редакції Законів і Положення, за яким приймалось рішення, може вплинути на правильність висновків суду щодо дій ОСОБА_6.
По кожному з епізодів обвинувачення суд послався на показання свідків про те, що :
-по 1-ому епізоду : ОСОБА_21, ОСОБА_22: М.А., ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, Ночевчук ПІ, ОСОБА_27 ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_24, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_15, ОСОБА_34, ОСОБА_35 та ОСОБА_36 жодних фактичних даних щодо обставин продажу підсудним ОСОБА_6 підїзної залізничної колії не повідомили, пояснивши, що про це їм нічого не відомо ;
-по ІІ-ому епізоду : ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_37, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, Ночевчук Ш , ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31. ОСОБА_24, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_15, ОСОБА_34, ОСОБА_35 та ОСОБА_36 жодних фактичних даних щодо обставин отримання ВАТ у фірми „East West Import Export Company Limited кредиту, дострокового розірвання кредитного договору, банкрутства товариства, не повідомили, пояснивши, що про це їм нічого не відомо.
При цьому судом взагалі не було взято до уваги та не проаналізовано показання цих же свідків на досудовому слідстві, хоча їх показання є непослідовними.
Не взято судом до уваги і не дано оцінки доказу сторона обвинувачення - Звіту про оцінку вартості обєкта (підїзної залізничної колії протяжністю 5.101, 16 м від стр. № 1 ВАТ „Лезниківський карєр до ізостика сигналу М-1 ст. Топорище), згідно якого ринкова вартість обєкта станом на 31 січня 2007 року становила 3.935.110 грн. 75 коп. без ура сукання ПДВ (т.:> а.с.119-149).
При прийнятті рішення суд також послався на положення ст.62 ч.З Конституції України відносно того, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Однак, судом не було взято до уваги положення вказаної норми Конституції України (ст.63 ч 3), згідно з якою обвинувачення не може грунтуватися на доказах, одержаним незаконним шляхом, а також на припущеннях. Останнє, виходячи з норми Основного Закону України та вимог ст.334 ч.4 КПК України, стосується не тільки обвинувального, але й виправдувального вироку.
За таких обставин виправдувальний вирок колегія суддів не може визнати таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, а тому він підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий судовій розгляд до того ж суду в іншому складі. При новому судовому розгляді суду слід врахувати наведене і в залежності від встановленого - прийняти законне та обгрунтоване рішення.
Разом з тим, колегія суддів визнає безпідставними доводи апелянтів щодо незаконності прийняття судом рішення від 21 вересня 2008 року про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_7 про застосування відносно нього ж, як особи, яка бере участь у кримінальному судочинстві, передбачених чинним
законодавством мір забезпечення безпеки. При цьому колегія суддів приймає до уваги те, що після прийняття даного рішення сплив тривалий термін часу і ОСОБА_7 не був позбавлений можливості повторно звернутись з даною заявою, а, крім того, він же зазначав у зал і, що паралельно він звернувся з цього ж приводу з аналогічною заявою до правоохоронних органів ; він був усунутий від участі у справі, а потерпілий (цивільний позивач) відмовився від своїх позовних вимог.
Керуючись ст.ст.365, 366. 379 ч,2 КЇЖ України, колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду, -
апеляцію прокурора Глазунова С.Б., який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на вирок Корольовського районного суду м. Житомира 19 травня від 2010 року задовольнити.
Вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 19 травня 2010 року щодо виправданого ОСОБА_6 скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд де того ж суду в Іншому складі.

Апеляції прокурора Глазунова СІВ., який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, та представника потерпілого (цивільного позивача) ВАТ „Лезниківський карєр ОСОБА_7 Р В. на постанову Корольовського районного суду м. Житомира від 23 вересня 2008 року залишити без задоволення, а вказану постанову суду про від нову в задоволенні заяви ОСОБА_17 про застосування відносно нього ж, як особи, яка бере участь у кримінальному судочинстві, передбачених чинним законодавством мір забезпечення безпеки, - без зміни.

Судді: