Дата документу Справа № 311/1221/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 311 /1221/15-к Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/778/1975/15 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 384 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 листопада 2015 року м. Запоріжжя

Судова колегія з кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Запорізької області в місті Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 на вирок Василівського районного суду Запорізької області від 23 вересня 2015 року у кримінальному провадженні № 0000643 від 26 березня 2015 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Приморське Василівського району Запорізької області, громадянина України, який має неповну середню освіту, непрацюючого, одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб немаючого, мешкаючого без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним та засуджено за ч. 1 ст. 384 КК України до покарання у вигляді 1 року обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання звільнено з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладенням у відповідності до ст. 76 КК України обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти орган кримінально виконавчої інспекції про зміну свого місця проживання, роботи.

Вирішено долю речового доказу, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винним в тому, що 19 листопада 2013 року, в період часу з 10 годин 06 хвилин до 10 годин 25 хвилин, знаходячись в приміщенні Василівського районного суду Запорізької області, в ході допиту в судовому засіданні в якості свідка по кримінальному провадженню № 1-кп/311/250/2013 за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, він, будучи попередженим головуючою суду про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань за ст. 384 КК України, усвідомлюючи, що своїми умисними діями, які пов`язані з дачею неправдивих показань, перешкоджаючи встановленню об`єктивної, повної та всебічної істини по кримінальній справі та постановленню правосудного судового рішення, діючи умисно, з метою штучного створення доказів захисту підсудного ОСОБА_10 та сприяння уникнення останнього таким чином кримінальної відповідальності за вчинений злочин, ОСОБА_7 надав суду неправдиві свідчення про те що, ОСОБА_10 не наносив удари ОСОБА_11 , а штовхнув його долонею руки, що ОСОБА_11 тримав у руках молоток, чи предмет, схожий на нього, а також що наносив цим предметом удари по скутеру, що ОСОБА_11 замахувався на ОСОБА_10 цим предметом. Згідно вироку Василівського районного суду Запорізької області від 10 грудня 2013 року під головуванням судді ОСОБА_12 , ОСОБА_10 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України. Таким чином, ОСОБА_7 за вищевказаних обставин дав завідомо неправдиві показання, будучи допитаним в якості свідка.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду відносно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 384 КК України скасувати, а кримінальне провадження щодо нього закрити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд на підтвердження завідомості дій ОСОБА_7 , не встановив доказів, які підтверджують, що він умисно надав суду іншу інформацію, ніж ту, якою він суб`єктивно володів.

Винуватість ОСОБА_7 суд обґрунтував показанням упереджених свідків, які є родичами та друзями родини ОСОБА_11 .

Вважає, що свідки, допитані із боку обвинувачення, дали неправдиві свідчення у цій справі, як давали неправдиві свідчення у справі за звинуваченням ОСОБА_10 з метою виправдання свого родича ОСОБА_11 та покладення вини на іншу особу.

Свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 показали, що ОСОБА_7 не міг бачити конфлікт, оскільки його не було дома, разом з тим, захисник зазначає, що такі пояснення свідків спростовані показаннями іншого допитаного свідка ОСОБА_16 , яка показала, що ОСОБА_17 був вдома і був свідком частини конфлікту між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Захисник вважає, що саме свідки обвинувачення, а не ОСОБА_7 дали неправдиві показання, намагаючись звинуватити його у вчиненні злочину, який він не вчиняв та допомогти уникнути відповідальності ОСОБА_11 .

Вказує на те, що суд у вироку послався, як на докази вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, на вироку Василівського районного суду Запорізької області від 10 грудня 2013 року; розписку свідка; висновок № 92 від 13 серпня 2013 року судової медичної експертизи; журнал судового засідання від 19 листопада 2013 року, але вважає ці докази не підтверджують що ОСОБА_7 дав завідомо неправдиві показання.

Так, у вироку Василівського районного суду Запорізької області від 10 грудня 2013 року відносно ОСОБА_10 , суд оцінюючи показання ОСОБА_7 , визнав їх недостовірними і такими, що не відповідають обставинам справи, однак, як зазначає захисник, вирок суду не вправі встановлювати вину будь-кого, крім підсудного.

Вважає, що оскільки свідок ОСОБА_7 не мав за законом процесуального права оскаржувати вирок суду відносно ОСОБА_10 , яким суд фактично встановив неправдивість його свідчень, цей вирок не може бут використаний як доказ вини ОСОБА_7 у кримінальному провадженні відносно нього через порушення його права на захист.

Зазначає, що висновок судово-медичної експертизи № 92 від 13 серпня 2013 року потерпілого ОСОБА_11 також не може бути належним доказом вини ОСОБА_7 , оскільки він не висловлював будь-якої думки щодо тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , так як знаходився далеко від місця події нетривалий час і не міг бачити подробиці конфлікту з початку і до завершення, про що заявляв при допитах.

Вважає, що журнал та аудіозапис судового засідання підтверджують позицію захисту щодо незмінності показань ОСОБА_7 стосовно обставин конфлікту, свідком яких він дійсно був, які особисто сприймав і оцінював зі своєї суб`єктивної точки зору.

Розписка про попередження судом ОСОБА_7 про відповідальність за відмову від показань та за дачу завідомо неправдивих показань не підтверджує, що ОСОБА_7 хотів давати неправдиві показання і дав їх.

Звертає увагу на те, що показання ОСОБА_7 не могли будь-яким чином вплинути та не вплинули на висновки суду щодо винуватості ОСОБА_10 , оскільки він притягався до відповідальності за нанесення потерпілому конкретних тілесних ушкоджень, а ОСОБА_7 показань щодо кількості та локалізації тілесних ушкоджень показань не давав, зазначивши, що їх не бачив.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити, вирок суду скасувати, а провадження закрити; прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, просив його залишити без змін, а апеляційну каргу залишити без задоволення; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі; провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України при зазначених у вироку обставинах, за який його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, наданими стороною обвинувачення, які судом всебічно і повно досліджені і правильно оцінені та, на думку колегії суддів, стороною захисту не спростовані.

Посилання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 на те, що висновки суду про доведеність його вини не ґрунтуються на досліджених судом доказах спростовуються матеріалами судового провадження.

Так, судом першої інстанції на вимогу процесуального закону було в повному обсязі з`ясовано обставини кримінального провадження та перевірено їх доказами.

Зокрема, суд першої інстанції безпосередньо в судовому засіданні допитав обвинуваченого, свідків, дослідив письмові докази та на підставі аналізу всіх фактичних даних в їх сукупності встановив дійсні обставини кримінального правопорушення.

Апеляційні доводи адвоката ОСОБА_8 щодо неналежної оцінки судом першої інстанції показань допитаних в судовому засіданні обвинуваченого та свідків судова колегія до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Так, допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_18 винним себе у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 384 КК України не визнав та показав, що дійсно був свідком конфлікту, який відбувся між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , в ході якого ОСОБА_11 наніс один удар предметом, схожим на молоток, по скутеру ОСОБА_10 та штовхнув останнього зі скутером під кущ. Який саме предмет був в руках ОСОБА_11 він не знає, оскільки чітко його не розгледів. Під час конфлікту підійшла дружина ОСОБА_11 , яка разом з донькою відвели ОСОБА_11 в сторону двору. Після чого він, ОСОБА_7 , розвернувся та пішов додому. Знаходився на відстані від подій близько 50-60 метрів, чітких розмов не чув, лише крики. Ближче не підходив, оскільки не бажав втручатися в конфлікт.

Таким чином, в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 наполягав на тому, що він був свідком конфлікту та підтвердив вчинення активних дій в конфлікті не ОСОБА_10 , а саме ОСОБА_11 .

Разом з тим, оцінюючи такі показання обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що вони є не лише недостовірними та спростованими показаннями інших свідків, а що вони є завідомо неправдивими через суб`єктивне бажання ОСОБА_7 створити штучні докази захисту обвинуваченого ОСОБА_10 та сприяння уникнення ним від кримінальної відповідальності.

Так, допитана в суді першої інстанції у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 384 КК України свідок ОСОБА_15 показала, що вона, ОСОБА_14 та ОСОБА_13 були безпосередніми очевидцями конфлікту, який стався між ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , в ході якого ОСОБА_10 наносив ОСОБА_11 удари кулаками та дрилем по голові. Під час конфлікту інших осіб вона не бачила. ОСОБА_7 в цей день бачила лише ввечері, через 2-2,5 години після конфлікту, коли той заїжджав до свого двору на мотоциклі.

Аналогічні показання, які підтверджують завідому неправдивість свідчень ОСОБА_7 під час судового розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_10 , дали в суді першої інстанції свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_19 та показали, що саме ОСОБА_10 наносив удари кулаками та дрилем ОСОБА_20 , інших очевидців події поруч не було. Вже після події на місце прибули ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , на велосипеді приїхала ОСОБА_24 . ОСОБА_7 вони не бачили.

Крім того, свідок ОСОБА_19 показала, що їй відомо про дружні стосунки між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 .

Дружина обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_16 в суді підтвердила, що вранці 16.06.2013 року її чоловік ОСОБА_7 ходив до ОСОБА_10 допомагати по господарству. Очевидцем конфлікту між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вона не була, обставини події їй відомі зі слів її чоловіка ОСОБА_7 .

Таким чином, вказаний свідок в суді першої інстанції під час розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_7 своїми показаннями не підтвердила фактичні обставини події, яка сталася під час конфлікту 16.06.2013 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , оскільки всі обставини їй стали відомі лише зі слів її чоловіка ОСОБА_7 , очевидцем вона не була.

Також в судовому засіданні суду першої інстанції було досліджено вирок Василівського районного суду Запорізької області від 10.12.2013 року, яким встановлено, що ОСОБА_10 умисно причинив ОСОБА_11 середньої тяжкості тілесні ушкодження. При цьому щодо обставин події судом було встановлено, що ОСОБА_10 наніс ОСОБА_11 в голову удари патроном електричної дрилі та кулаком правої руки.

Під час розгляду вказаного кримінального провадження судом першої інстанції було встановлено надання ОСОБА_7 неправдивих показань щодо обставин завдання ОСОБА_10 потерпілому ОСОБА_11 тілесних ушкоджень. Також судом першої інстанції під час оцінки свідчень ОСОБА_7 у сукупності з показаннями інших свідків та із письмовим доказами у провадженні було встановлено, що неправдиві показання ОСОБА_7 як свідок зі сторони захисту дав в суді саме з метою уникнення ОСОБА_10 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 1. ст. 122 КК України або його пом`якшення.

З таким висновком суду першої інстанції погодився суд апеляційної інстанції та в ухвалі від 5 лютого 2014 року зазначив, що показання свідків з боку захисту, в тому числі і показання свідка ОСОБА_7 судом першої інстанції обґрунтовано оцінені критично, оскільки вони суперечать не лише висновку експерта № 92 від 13.08.2013 року, а і показанням обвинуваченого ОСОБА_10 .

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 , підтримуючи в повному обсязі апеляційну скаргу свого захисника, наполягав на тому, що під час розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_10 він дав в суді правдиві показання, повідомив суду всі обставини саме так, як він сам їх бачив. При цьому пояснив, що конфлікт між тривалий час знайомими йому ОСОБА_10 та ОСОБА_11 стався у світлу пору доби, він знаходився від місця конфлікту на відстані приблизно п`ятдесяти метрів та добре бачив обставини конфлікту.

Таким чином, як двічі в суді першої інстанції, так і в судовому засіданні апеляційного суду, ОСОБА_7 фактично спростував власну позицію захисту щодо пояснень ним обставин події саме так, як він їх бачив.

Перед допитом в якості свідка у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_10 свідка ОСОБА_7 було повідомлено про наслідки надання завідомо неправдивих показань, разом з тим, усвідомлюючи можливість настання кримінальної відповідальності, ОСОБА_7 дав неправдиві свідчення, що підтверджується дослідженими в суді першої інстанції журналом та аудіо записом судового засідання.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції пришов до вірного висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 під час розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_10 , як свідок дав показання, в яких навмисно перекрутив обставини завдання ОСОБА_10 тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 .

Оскільки фактичні обставини події, викладені ОСОБА_7 як свідком, повністю спростовуються показаннями інших свідків, які, в свою чергу, повністю узгоджуються не лише між собою, а із іншими доказами у кримінальному провадженні, суд вірно встановив завідомість неправдивих показань ОСОБА_7 .

Що стосується апеляційних доводів захисника, то судова колегія вважає, що висновків суду про доведеність вини ОСОБА_25 та кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 384 КК України вони не спростовують.

Доводи захисника про відсутність доказів на підтвердження завідомості неправдивих показань ОСОБА_7 спростовуються повністю наведеними вище дослідженими судом першої інстанції належними доказами, з оцінкою яких судова колегія погоджується.

Доводи захисника про те, що суд безпідставно взяв до уваги показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , оскільки вони є знайомими із ОСОБА_11 та є зацікавленими особами, судова колегія до уваги не приймає, оскільки показання наведених свідків суд першої інстанції оцінив не лише в їх сукупності, а і у сукупності із висновками судово-медичної експертизи та прийшов до обґрунтованого висновку, що показання саме цих свідків є об`єктивними та підтверджують фактичні обставини події.

Показання свідка ОСОБА_16 в суді першої інстанції висновків суду про винуватість ОСОБА_7 не спростовують, оскільки судом було встановлено, що ОСОБА_7 дав завідомо неправдиві показання шляхом навмисного перекручення фактичних обставин події. Надання ОСОБА_7 завідомо неправдивих показань через його відсутність вдома під час події судом встановлено не було.

Щодо апеляційних доводів про недопустимість як доказів у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 вироку Василівського суду Запорізької області відносно ОСОБА_10 , висновку судово-медичної експертизи № 92 від 13 серпня 2013 року, журналу судового засідання та розписки про попередження ОСОБА_7 як свідка у кримінальному провадженні, то з ними судова колегія не погоджується також, оскільки ці докази у своїй сукупності підтверджують наявність кримінального провадження відносно ОСОБА_10 , під час здійснення якого в суді ОСОБА_7 дав показання, як свідок. Під час розгляду обвинувального акту відносно ОСОБА_10 було встановлено лише неправдивість показань свідка ОСОБА_7 , а вже внаслідок здійснення провадження відносно ОСОБА_7 в суді було встановлено, що його показання мають характер завідомо неправдивих.

Доводи захисника про те, що показання ОСОБА_7 не могли вплинути на висновок суду про доведеність вини ОСОБА_10 , оскільки останній притягався до відповідальності за нанесення ОСОБА_11 конкретних тілесних ушкоджень, а ОСОБА_7 щодо кількості та локалізації завданих тілесних ушкоджень показань не давав, судова колегія вважає також необґрунтованими, оскільки, як було вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 своїми показаннями як свідок намагався взагалі спростувати нанесення ОСОБА_10 потерпілому ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, пояснив, що той ударів ніяких не наносив, що було повністю спростовано в суді, в тому числі і дослідженими висновками судово-медичної експертизи.

З урахуванням наведеного судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України підтверджені шляхом повного та всебічного дослідженням належних доказів у кримінальному провадженні та відповідають фактичним обставинам справи.

Клопотань про повторне дослідження доказів або дослідження нових доказів стороною захисту під час апеляційного провадження заявлено не було.

При призначенні покарання суд врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, дані про його особу та прийшов до обґрунтованого висновку про можливість його звільнення від призначеного покарання з випробуванням.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Василівського районного суду Запорізької області від 23 вересня 2015 року у відношенні ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 384 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом.

Судді:

1. 2. 3.