Справа № 408/7200/12
Провадження №4/408/311/12
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" жовтня 2012 р.

головуючого - судді Валуєвої В.Г.,

при секретарі Булах К.А.,

за участі:

прокурора Алімагомедова А.В.,

захисника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залу суду скаргу ОСОБА_2 на постанову про порушення кримінальної справи ( в порядку ст. 236-7 КПК України),

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулась до суду зі скаргою на постанову слідчого СВ ПМ Криворізької Південної МДПІ Дніпропетровської області ДПС ОСОБА_4 від 28 вересня 2012 року про порушення щодо неї кримінальної справи за фактом умисного ухилення від сплати податків, що призвело до фактичного не надходження до бюджету коштів в особлтво великих розмірах за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України, та просить скасувати вказану постанову як винесену передчасно. У скарзі вказала, що

вважає, що кримінальну справу порушено за відсутності передбачених законом приводів та підстав, постанова являється незаконною та не відповідає вимогам ст.ст. 94, 98 ч. 1,2 КПК України, у звязку з чим підлягає скасуванню.

Згідно положень ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Згідно до положень ст. 212 КК України умисне ухилення від сплати податків, зборів (обов'язкових платежів), що входять в систему оподаткування, введених у встановленому законом порядку, вчинене службовою особою підприємства, установи, організації, незалежно від форми власності або особою, що займається підприємницькою діяльністю без створення юридичної особи чи будь-якою іншою особою, яка зобов'язана їх сплачувати, якщо ці діяння призвели до фактичного ненадходження до бюджетів чи державних цільових фондів коштів у значних розмірах.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 30.01.03 за № 3-рп/2003 суд, розглядаючи скарги на постанови слідчого та прокурора про порушення кримінальної справи, перевіряє наявність приводів і підстав, передбачених ст. ст. 94, 98 КПК України, для винесення таких постанов.

Відповідно до вимог ст.2368 КПК України суд, розглядаючи скаргу на постанову про порушення кримінальної справи, повинен перевіряти наявність приводів і підстав для винесення зазначеної постанови.

Статтею 94 КПК України встановлений вичерпний перелік приводів та підстав для порушення кримінальної справи. Відповідно до ст.98 цього Кодексу, справа може бути порушена тільки в тих випадках, коли є достатні дані, які вказують на наявність ознак злочину. Такими даними є фактичне існування доказів, які підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину), тобто кримінальна справа може бути порушена лише при наявності достатніх даних, на основі яких встановлюються обєктивні ознаки вчиненого злочину.

З 22 серпня 2012 року по 29 серпня 2012 року Криворізькою Північною міжрайонною державною податковою інспекцією у Дніпропетровській області було проведено документальну позапланову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого за період 01.01.2008 р. по 01.10.2010 р.

Перевірка здійснювалась старшим податковим ревізором-інспектором відділу податкового контролю фізичних осіб управління оподаткування фізичних осіб ОСОБА_5 та головним державним податковим ревізоромінспектором відділу контролю за проведенням готівкових розрахунків управління податкового контролю ОСОБА_6.

На думку перевіряючих вона як фізична особа-підприємець допустила порушення:

· пункту 6 ст. 128 Господарського кодексу України,в результаті неналежного ведення обліку доходів та витрат, відсутності книги обліку доходів і витрат в період з 01.01.2008 року по 01.10.2010 року;

· пункту 44.3 ст. 44 Податкового кодексу України незабезпечення платником податків зберігання первинних документів в період з 01.01.2008 року по 01.10.2010 року;

· ст.ст. 1, 2 Указу № 727, ст.. 13 Декрету № 13-92, в результаті занижений податок з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності;

· пп. 7.3.1. п. 7.3. ст.. 7, п.п. 9.3., 9.4. ст. 9, п. 10.1.ст. 10 закону № 168, в результаті встановлено заниження податкових зобовязань з податку на додану вартість;

· пп. 8.1.2 п. 8.1., ст.. 8 закону № 889, в результаті чого начислено пені по податку на доходу фізичних осіб на дату складання акту;

· п. 1, 2 ст. 3 закону № 265 не проведення розрахункових операцій через реєстратор розрахункових операцій за період з 01.01.2008 року по 01.10.2010 року;

· ст. 3 закону № 98/96, п.п. 267.1.1 п 267.1 ст. 267 Податкового кодексу України здійснення діяльності у сфері торгівлі без придбання торгового патенту з період з 01.10.2008 року по 01.10.2010 року.

За наслідками перевірки складені висновки, що оформлені Актом № 89/17-211/217760036 від 05.09.2012 року про результати документальної позапланової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого за період 01.01.2008 р. по 01.10.2010 р.

На даний акт нею подані заперечення в установлений законом строк.

Висновки, покладені в основу Акту № 89/17-211/217760036 від 05.09.2012 року про результати документальної позапланової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого за період 01.01.2008 р. по 01.10.2010 р., і як наслідок прийняті обставини, що послугували порушенню кримінальної справи не відповідають дійсності, заздалегідь безпідставні та суперечливі.

У відповідності до Указу Президента України від 03.07.1998 року №727 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» до Північної міжрайонної податкової інспекції нею щорічно подавалися заяви про право застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності.

Відповідно до п. 292.1 ст. 292 ПКУ від 2 грудня 2010 року №2755-VI зі змінами та доповненнями доходом платника єдиного податку для фізичної особи - підприємця - дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); матеріальній або нематеріальній формі, визначеній пунктом 292.3 цієї статті.

Згідно з п. 292.4 ст. 294 ПКУ у разі надання послуг, виконання робіт за договорами доручення, транспортного експедирування або за агентськими договорами доходом є сума отриманої винагороди повіреного (агента).

Статтею 1000 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року №435-IV зі змінами та доповненнями (далі ЦКУ) визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобовязується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки довірителя.

Відповідно до ст. 1002 ЦКУ повірений має право на плату за виконання свого обовязку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у договорі доручення не визначено розміру плати повіреному або порядок її виплати, вона виплачується після виконання доручення відповідно до звичайних цін на такі послуги. За договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобовязується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, повязаних з перевезенням вантажу (ст. 929 ЦКУ).

Статтею 295 Господарського Кодексу України від 16 січня 2003 року №436-IV зі змінами та доповненнями визначено, що комерційне посередництво (агентська діяльність) є підприємницькою діяльністю, що полягає у наданні комерційним агентом послуг субєктам господарювання при здійснені ними господарської діяльності шляхом посередництва від імені, в інтересах, під контролем та за рахунок субєкта, якого він представляє. За договором комісії одна сторона (комісіонер) зобовязується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента (ст. 1011 ЦКУ). Комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії (п. 1 ст. 1013 ЦКУ).

Тобто особливістю договорів комісії, як і договорів доручення, транспортного експедирування, агентських договорів, є те, що за ними право власності на товар чи послугу не переходить до комісіонера (повіреного). За посередницькі послуги комісіонер (повірений) отримує винагороду від комітента (довірителя), яка і є його доходом.

Таким чином з метою обліку та звітності й обчислення суми єдиного податку, доходом ФОП - платника єдиного податку, який здійснює комісійну торгівлю, є сума отриманої винагороди.

Відповідно до договорів комісії, які нею щорічно укладалися із TOB «Хонест» вона, як комісіонер надавала вищеназваному товариству послуги із комісійної торгівлі, за що їй щомісячно нараховувалася комісійна винагорода, яка нею і включалася у доходи, отримані нею від підприємницької діяльності. При цьому вона керувалася ст. 1011 Цивільного Кодексу України, якою визначено, що відповідно до договору комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за винагороду здійснювати від свого імені декілька правочинів, але за рахунок комітента, при цьому право власності на товар, переданий для реалізації, залишається за комітентом. За договором комісії, керуючись ст.1018; ч. 1 ст.1022 Цивільного Кодексу України вона забезпечувала інтереси виключно комітента (TOB «Хонест»), а не свої власні. Йому ж належать і грошові кошти, отримані від продажу товару, а виручкою комісіонера для податкового обліку є лише комісійна винагорода. Крім того, листами Державної податкової адміністрації України від 03.01.2001 року №1/2/15-1314 за підписом ОСОБА_7Азарова, від 28.10.2004 року №7489, від 16.10.2003 року №5925, за підписом заступника ОСОБА_8Сахненко, від 24.12.2009 року №28729/7/15-0117, від 18.12.2009 року №15700/5/15-0116 за підписом заступника ОСОБА_8Любченко чітко визначено, що кошти комітента не належать комісіонеру, а є транзитними і комісіонер не має права власності на такі кошти. Кошти, які надходили за договорами комісії від покупців на її розрахунковий рахунок в той же банківський день у повному обсязі перераховувалися на рахунок TOB «Хонест». Під час здійснення своєї підприємницької діяльності цими коштами вона не користувалася. Відповідно до Порядку надання податкових роз'яснень, затвердженим наказом ДПА України від 12.04.2003 року №176 та зареєстрованим Міністерством юстиції України 23.04.2003 року за №326/7647 усі листи Державної податкової адміністрації мають статус податкового роз'яснення і повинні враховуватися під час проведення підприємницької діяльності.

Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств» (п. 31 стаття 1), який був чинним на момент, що відноситься до оскаржуваного періоду, визначено, що продаж товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію, незалежно від строків надання, а також операції з безоплатного надання товарів.

Не вважаються продажем операції з надання товарів у межах договорів комісії, схову (відповідального зберігання), доручення, інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачу прав власності на такі товари.

Відповідно до підпункту 4.1.1 п. 4.1 ст. 4 вище вказаного Закону валовий дохід включає, зокрема, загальні доходи від продажу товарів (робіт, послуг).

При передачі товару від комітента до комісіонера у межах договору комісії не передбачено переходу права власності на такий товар, тому така операція не є продажем, а отже, валовий дохід у комітента (як і валові витрати у комісіонера) не виникає.

У разі якщо комісіонер реалізує товар покупцю (тобто третій особі), відбувається перехід права власності від комітента до покупця. Така операція вважається продажем. Валовий дохід, який виникає відповідно до п.п. 11.3.1 п. 11.3 ст. 11 вище вказаного Закону в результаті проведення такої операції, відображається у податковому обліку комітента на загальну суму, отриману від продажу такого товару. Крім того, у момент підписання акта про надані комісійні послуги або перерахування комітентом комісіонеру комісійної винагороди у комітента виникають валові витрати відповідно до п.п. 11.2.3 п. 11.2 ст. 11 Закону «Про оподаткування прибутку підприємств» (п. 31 стаття 1), який був чинним на момент, що відноситься до оскаржуваного періоду.

Для комісіонера валовий дохід виникає відповідно до п.п. 11.3.1 п. 11.3 ст. 11 Закону «Про оподаткування прибутку підприємств» (п. 31 стаття 1), який був чинним на момент, що відноситься до оскаржуваного періоду на суму отриманої (нарахованої) винагороди (без урахування ПДВ), оскільки в даному випадку власністю комісіонера є лише комісійна винагорода.

Отже, кошти, що надходять на розрахунковий рахунок платників єдиного податку, які здійснюють комісійну торгівлю, надають експедиторські, брокерські, агентські послуги, є транзитними, і вони не мають права власності на такі кошти.

В даному контексті мали місце неодноразові розяснення податкового законодавства, зокрема: неодноразово розяснювалися Державним комітетом України з питань регуляторної політики та підприємництва (лист №5925 від 16.10.03 р.) та Державною податковою адміністрацією України (листи №14724/15-1317 від 07.11.2000 р., №15532/7/15-1317 від 22.11.2000 р., №1/2/15-1314 від 03.01.2001 р., № 28729/7/15-0117 від 24.12.2009 року та інш.). Наведені розяснення однозначно вказують на те, що кошти, отримані комісіонерами субєктами підприємницької діяльності, до бази оподаткування єдиним податком не включаються, за винятком коштів, отриманих як комісійна винагорода.

Листом ДПА України від 19.02.2010 року № 1653/6/31-4018 відносно оподаткування єдиним податком субєктів малого підприємництва фізичних та юридичних осіб, що здійснюють комісійну діяльність встановлено, що з метою визначення права перебування на спрощеній системі оподаткування, визначені субєкти, включаючи тих, хто здійснює торгівлю за договором комісії, мають враховувати всі надходження коштів, отриманих на розрахунковий рахунок та в касу від продажу продукції.

Таким чином законодавчо визначивши базу оподаткування, та у відповідності до Указу Президента України від 03.07.1998 року №727 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» нею у наступному звітному періоді здійснено перехід на загальну систему оподаткування, тобто з 01.10.2010 року.

Підпунктом 4.1.4. пункту 4.1. статті 4 згідно з яким одним із принципів, на яких ґрунтується податкове законодавство України, є презумпція правомірності рішень платника податку в тому випадку, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або коли норми різних законів чи інших нормативно - правових актів припускають неоднозначне (множинне) тлумачення прав і обов'язків платників податків.

У свою чергу, пункт 56.21. Податкового кодексу України, що встановлює обов'язок контролюючих органів приймати рішення на користь платників податків при наявності обставин, а саме, у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Окрім того, Європейським судом по правам людини у справі Серков проти України (заява 39766/05) визнано факт порушення ст. 1 Протоколу № 1 з огляду на недодержання вимоги щодо «якості» податкових законів, зокрема зазначено, що відповідне національне законодавство не було чітким та узгодженим та, відповідно, не відповідало вимозі «якості» закону, що мало наслідком його суперечливе тлумачення Верховним Судом, та, по-друге, у зв'язку з тим, що судами всупереч національного законодавства не було застосовано підхід, який був би сприятливішим для заявника, коли у його справі законодавство припускало неоднозначне тлумачення.

Обєктивні ознаки злочину, передбаченого ч.3 ст.212 КК України виходячи з кваліфікуючих його ознак згідно оскаржуваної постанови полягають в умисному ухиленні від сплати податків, вчиненому службовою особою підприємства, незалежно від форми власності, яке призвело до фактичного ненадходження до бюджету коштів в особливо великому розмірі.

Посилання на фактичне недоврахування до бюджету коштів у вигляді ПДВ на загальну суму 2782493 грн. безпідставні. Сплаті підлягає узгоджене податкове зобовязання, в той час як останнє становиться реальним та дійсним після завершення процедури адміністративного чи судового оскарження.

Станом на теперішній час узгоджене зобовязання відсутнє. На акт № 89/17-211/217760036 від 05.09.2012 року про результати документальної позапланової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого за період 01.01.2008 р. по 01.10.2010 р. подано заперечення та станом на теперішній час податкового повідомлення-рішення не прийнято, а в разі прийняття мені не надіслано для оскарження.

Викладені обставини виключать обовязкову ознаку складу інкримінованого злочину як заподіяння шкоди, що свідчить про передчасність прийняття процесуального рішення слідчим.

Одночасно, безпідставно прийнятим до уваги являється висновок експертного економічного дослідження спеціаліста ТОВ «Аудит Юр-Консалтинг» № 62/09-2012 від 26.09.2012 року. Дослідження спеціаліста може бути здійснено у випадку звернення фізичних та юридичних осіб, та фактично не може бути доказом.

Надаючи умовно-категоричні відповіді, спеціаліст обґрунтовує свої висновки (або їхню суттєву частину) не первинними фінансово-господарськими документами, які безпосередньо сприймає, а лише твердженнями, які містяться у рішенні про призначення дослідження.

Не зайвим буде зауважити, що на практиці доволі часто викладені у постанові про призначення дослідження умови не вбачаються з матеріалів справи чи спростовувалися наявними у них доказами, які або не надаються спеціалісту, або ігноруються останнім.

У таких випадках дослідження спеціаліста заснований на нічим не підтверджених даних, не витримує жодної критики на предмет достовірності.

Отже, як висновок, експертне дослідження, що є в матеріалах дослідчої перевірки, носить умовний характер, та не може бути прийнято як підставою до порушення кримінальної справи.

Процесуальне рішення про порушення кримінальної справи прийнято передчасно, висновок економічного дослідження, на який посилається слідчий в постанові про порушення кримінальної справи, ґрунтується на припущеннях.

У звязку з тим, що оскаржувана постанова порушує її законні права та інтереси, на підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 236-7, 236-8 КПК України просить суд

відкрити провадження за скаргою на постанову старшого слідчого СВ ПМ Криворізької Південної МДПІ Дніпропетровської області ДПС ОСОБА_4 від 28 вересня 2012 року порушено кримінальну справу у відношенні неї як фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 за фактом умисного ухилення від сплати податків, що призвело до фактичного ненадходження до бюджету коштів в особливо великих розмірах за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України.

На час розгляду скарги призупинити слідчі дії по справі.

Скасувати постанову старшого слідчого СВ ПМ Криворізької Південної МДПІ Дніпропетровської області ДПС ОСОБА_4 від 28 вересня 2012 року порушено кримінальну справу у відношенні мене як фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 за фактом умисного ухилення від сплати податків, що призвело до фактичного ненадходження до бюджету коштів в особливо великих розмірах за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України.

Провадження по кримінальній справі, порушеній за постановою старшого слідчого СВ ПМ Криворізької Південної МДПІ Дніпропетровської області ДПС ОСОБА_4 від 28 вересня 2012 року порушено кримінальну справу у відношенні неї як фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 за фактом умисного ухилення від сплати податків, що призвело до фактичного ненадходження до бюджету коштів в особливо великих розмірах за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України закрити на підставі п. 1 ч.1 ст. 6 КПК України.

У судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_1 підтримали скаргу та, посилаючись на повно викладені у скарзі обставини, просили суд скаргу задовольнити та скасувати постанову старшого слідчого СВ ПМ Криворізької Південної МДПІ Дніпропетровської області ДПС ОСОБА_4 від 28 вересня 2012 року про порушення кримінальної справи щодо фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 за фактом умисного ухилення від сплати податків, що призвело до фактичного ненадходження до бюджету коштів в особливо великих розмірах за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України.

Прокурор заперечував проти задоволення скарги, оскільки вважає, що кримінальну справу порушено на законних підставах. Оскарження ОСОБА_3 висновків виїзної документальної перевірки не є перешкодою для порушення кримінальної справи. Матеріали, на підставі яких порушено кримінальну справу, отриманні у законний спосіб и в цих матеріалах достатньо даних для порушення кримінальної справи щодо ОСОБА_3 як приватного підприємця. Тому просить суд скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого про порушення кримінальної справи залишити без задоволення.

Вислухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові матеріали, на підставі яких порушено кримінальну справу щодо ОСОБА_3, суд вважає, що скарга ОСОБА_3 на постанову слідчого про порушення кримінальної справи за ознаками ст. 213 ч. 3 КК України щодо скаржника ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Так, з письмових матеріалів, на підставі яких порушено кримінальну справу щодо ОСОБА_3, вбачається, що згідно акту № 89/17-211/217760036 від 05.09.2012 р. про результати документальної позапланової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого за період 01.01.2008 р. по 01.10.2010 р. вбачається, що у її діяльності як фізичної особи підприємця, мали місце порушення пункту 6 ст. 128 Господарського кодексу України,в результаті неналежного ведення обліку доходів та витрат, відсутності книги обліку доходів і витрат в період з 01.01.2008 року по 01.10.2010 року; пункту 44.3 ст. 44 Податкового кодексу України незабезпечення платником податків зберігання первинних документів в період з 01.01.2008 року по 01.10.2010 року;

ст.ст. 1, 2 Указу № 727, ст.. 13 Декрету № 13-92, в результаті занижений податок з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності; пп. 7.3.1. п. 7.3. ст. 7, п.п. 9.3., 9.4. ст. 9, п. 10.1.ст. 10 закону № 168, в результаті встановлено заниження податкових зобовязань з податку на додану вартість; пп. 8.1.2 п. 8.1., ст. 8 закону № 889, в результаті чого начислено пені по податку на доходу фізичних осіб на дату складання акту;

п. 1, 2 ст. 3 закону № 265 не проведення розрахункових операцій через реєстратор розрахункових операцій за період з 01.01.2008 року по 01.10.2010 року;

ст. 3 закону № 98/96, п.п. 267.1.1 п 267.1 ст. 267 Податкового кодексу України здійснення діяльності у сфері торгівлі без придбання торгового патенту з період з 01.10.2008 року по 01.10.2010 року. Умисні дії ОСОБА_9 з заниження обовязкових податкових зобовязань привели до фактичного не надходження до бюджету коштів в особливо великих розмірах, що є ознакою складу злочину, передбаченого ст. 212 ч. 3 КК України.

Згідно ст. 236-8 КПК України суд, розглядаючи скаргу на постанову про порушення кримінальної справи, залишає скаргу без задоволення або задовольняє скаргу та скасовує постанову слідчого про порушення кримінальної справи. Розглянувши скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого про порушення кримінальної справи щодо ОСОБА_3 за ст. 212 ч. 3 КК України, суд дійшов висновку, що постанову про порушення кримінальної справи винесено слідчим на законних підставах і не вказана постанова не підлягає скасуванню. Скарга ж ОСОБА_3 на вказану постанову свого підтвердження у судовому засіданні не знайшла, тому суд залишає скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого про порушення кримінальної справи щодо неї за фактом умисного ухилення від сплати податків в особливо великих розмірах за ознаками злочину, передбаченого ст. 212 ч. 3 КК України без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст., ст. 236-7, 236-8, 349 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого СВ ПМ Криворізької Південної МДПІ Дніпропетровської області ДПС ОСОБА_4 від 28 вересня 2012 року про порушення щодо неї кримінальної справи за ознаками ст. 212 ч. 3 КК України залишити без задоволення, слідчі дії у справі поновити.

На постанову може бути подана апеляція до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом семи діб з дня її винесення.

Суддя: ОСОБА_10