Справа № 367/3861/14-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/989/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 51 04.11.2015

УХВАЛА
Іменем України
04 листопада 2015 р. м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді : ОСОБА_2 ,
суддів : ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі : ОСОБА_5 ,
з участю прокурора : ОСОБА_6 ,
виправданого: ОСОБА_7 ,
та його захисників адвокатів: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Ірпінського міського суду Київської області від 08 липня 2015 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ремчиці Сарненського району Рівненської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано невинуватим та виправдано за ч. 4 ст. 368 КК України ( в редакції від 18.04.2013р.) у зв`язку з недоведеністю участі обвинуваченого у їх вчиненні.

Вироком вирішено питання щодо зняття арешту, накладеного на майно ОСОБА_7 ; речових доказів та документів і судових витрат.

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Ірпінського міського суду Київської області від 08 липня 2015р. ОСОБА_7 визнано невинуватим та виправдано за ч. 4 ст. 368 КК України (в редакції від 18.04.2013р.) у зв`язку з недоведеністю участі обвинуваченого у їх вчиненні. Крім того даним вироком вирішено питання щодо зняття арешту, накладеного на майно обвинуваченого; речових доказів та документів і судових витрат.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України, побудоване на припущеннях, а докази, подані стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_7 є недопустимими.

Згідно обвинувального акту прокурор вважає винуватим вчинення ОСОБА_7 інкримінованих йому двох епізодів злочинів, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України (в редакції від 18.04.2013р.).

ОСОБА_7 , обіймаючи посаду ректора Національного університету Державної податкової служби України, будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, одержав неправомірну вигоду за наступних обставин.

17 липня 2013 року ОСОБА_7 у своєму службовому кабінеті під час особистого прийому дізнався, що похресниця ОСОБА_10 ОСОБА_11 подала документи для допуску її до участі в конкурсному відборі на заочну форму навчання до вказаного навчального закладу.

Після чого ОСОБА_7 , умисно, використовуючи своє службове становище, з метою незаконного збагачення без законних підстав, висунув ОСОБА_10 вимогу перерахувати на рахунок під виглядом благодійного внеску кошти в сумі, еквівалентній 5000 доларів США (що згідно із встановленим НБУ офіційним курсом становило 39 965 грн.), за сприяння ним у зарахуванні ОСОБА_11 на навчання до зазначеного університету. При цьому ОСОБА_7 передав ОСОБА_10 заздалегідь підготовлений ним для цілей одержання неправомірної вигоди аркуш паперу з надрукованими на ньому реквізитами для перерахування коштів на почтовий рахунок Ірпінської фінансово-юридичної академії у формі ТОВ (ідентифікаційний код 32240252 № НОМЕР_1 , відкритий у АТ «Брокбізнессбанк».

На виконання зазначеної вимоги ОСОБА_10 26.07.2013 о 17.23 перерахував через ПАТ КБ «Приватбанк» на вказаний вище рахунок кошти в сумі 40000грн., а квитанцію про перерахування грошових коштів передав ОСОБА_7 27.07.2013 о 12.11 в його службовому кабінеті, яку останній поклав до свого портфелю.

Крім того, ОСОБА_7 23.07.2013, перебуваючи у приміщенні свого службового кабінету, під час особистого прийому ОСОБА_12 дізнався, що останній подав документи для вступу до очолюваного ним навчального закладу, та висунув йому вимогу передати в якості неправомірної вигоди, як умову вступу до університету, грошові кошти в сумі 80 000грн. за сприяння у зарахуванні до університету, при цьому запевнив ОСОБА_12 , що проконтролює, щоб результати вступних екзаменів були успішними. Таким чином, ОСОБА_7 умисно створив умови, за яких ОСОБА_12 був вимушений надати неправомірну вигоду з метою запобігання шкідливих наслідків з боку ректора.

27.07.2013 о 14.11 ОСОБА_7 , знаходячись у своєму службовому кабінеті, одержав від ОСОБА_12 неправомірну вигоду у зазначеному розмірі грошові кошти в сумі 80 000 грн., після чого ці гроші поклав до свого портфелю.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується в умисному повторному, поєднаному з вимаганням неправомірної вигоди, одержані службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди у зазначеному розмірі для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дії з використанням службового становища, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України (в редакції від 18.04.2013р.).

На виправдувальний вирок, ухвалений щодо ОСОБА_7 , старший прокурор відділу процесуального керівництва та підтримання державного обвинувачення у кримінальних провадженнях про корупційні злочини Генеральної прокуратури України ОСОБА_13 подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуваний вирок скасувати у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження та у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

На переконання апелянта неповнота судового розгляду виразилося в тому, що суд безпідставно відмовив у виклику та не допитав в якості свідка ОСОБА_14 , який міг засвідчити про наявність родинних стосунків між ОСОБА_7 та засновниками Фінансової юридичної академії.

Крім того суд також безпідставно відмовив у виклику та допиту в якості свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та інших, котрі були студентами університету і також оплачували за навчання грошові кошти шляхом їх перерахування на рахунок Ірпінської фінансово-юридичної академії.

Невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам провадження виразилася в тому, що допитані судом ОСОБА_10 і ОСОБА_20 , за заявами яких розпочато досудове розслідування, в судовому засіданні розповіли про обставини скоєння злочину ОСОБА_7 , але вказаним доказам потерпілих суд взагалі не дав жодної оцінки і не прийняв їх до уваги, не зазначивши при цьому, за яких підстав. Не зазначені підстави та не взяті до уваги показання свідків з числа працівників правоохоронних органів, що брали участь у проведенні обшуку в робочому кабінеті ОСОБА_7 під час його особистого обшуку, а саме свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , які чітко розповіли про наявність та кількість вилучених грошових коштів, блокноту із записом, паперових смужок з рахунками академії, куди абітурієнти перерахували кошти за вступ до університету та про інші речові докази, що мають суттєве значення у кримінальному провадженні.

За надуманих підстав, посилаючись на відсутність ухвали слідчого судді, яким надано дозвіл на проведення негласних слідчих (розшукових) дій щодо ОСОБА_7 , судом визнано недопустимими всі матеріали, отримані за їх результатами.

У той же час поза увагою суду залишилось те, що всі реквізити процесуального рішення слідчого судді, якими надано дозвіл на проведення негласних слідчих (розшукових) дій щодо ОСОБА_7 є в наявності, це ухвала апеляційного суду м. Києва від 26 липня 2013р. № 01-7859т, про що безпосередньо зазначено у протоколі за результатами проведення зазначених вище дій.

В судовому засіданні жодною із сторін не ставилось під сумнів існування такого процесуального рішення, тому апелянт вважає відповідно до вимог ст. 86 КПК України указаний доказ допустимим, як одержаний в установленому законом порядку.

Далі апелянт зазначає, що суд не взяв до уваги ряд процесуальних документів, пов`язаних з цими речовими доказами (всіма грошима у сумі 80 000 грн.), посилаючись на розбіжності в серіях і номерах між вилученими під час обшуку та направленими на експертизу дослідження.

У той же час суд дійшов висновку і визнав, що ідентифікації підлягають грошові кошти у розмірі 56 800 грн. і обґрунтував, що ця сума не складає значного розміру, тому не утворює зазначену кваліфікуючу ознаку, тим самим за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення, в судовому рішенні не зазначив, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші, чим допустив порушення, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 411 КПК України, які також є підставою для скасування судового рішення.

Таким чином, суд визнав предметом неправомірної вигоди, одержаної ОСОБА_7 від ОСОБА_20 , грошові кошти в сумі 56 800 грн. і взагалі не прийняв до уваги і не надав належної оцінки висновку експерта від 08.08.2013 № 10-083 за результатами проведення судової хімічної експертизи, згідно з якими на вищевказаних купюрах на загальну суму 80 000 грн., спиртових серветках (змиви з долонь ОСОБА_7 ) і портфелі ОСОБА_7 виявлено спеціальні хімічні речовини люмінофори, які мають спільну родову належність.

Крім того, усупереч диспозиції статті 368 КК України, роз`яснень Верховного суду України, суд жодним чином не мотивуючи та не вказуючи своїх доводів, виключив із числа доказів квитанцію про перерахування потерпілим ОСОБА_10 , якою 26.07.2013 сплатив на рахунок № НОМЕР_2 у АТ «Брокбізнесбанк» ФЮА у формі ТОВ, код 32240252, кошти на суму 40000 грн., призначення благодійний внесок, а також сплачено комісію в сумі 400 грн.

Тому прокурор в апеляційній скарзі вважає, що висновки суду першої інстанції про невинуватість ОСОБА_7 слід визнати суперечливими, оскільки вони зроблені без дотримання вимог ст. 94 КПК України.

Істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону апелянт вважає колегіальний розгляд даного кримінального провадження, чим суд порушив вимоги ч. 1 ст. 31 КПК України, що є безумовною підставою для скасування судового рішення згідно п. 2 ч. 2 ст. 412 названого Кодексу, оскільки санкція ч. 4 ст. 368 КК України в редакції від 18.04.2013р. передбачає максимальне покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років. Крім цього прокурор стверджує, що судом порушені вимоги ст. 322 КПК України щодо безперервності судового розгляду, так як після виступу прокурора в судових дебатах судом було надано кілька днів стороні захисту для підготовки виступу в судових дебатах, чим порушено принцип змагальності, передбачений ст. 22 КПК України, що свідчить про явну упередженість та відкрите надання переваги стороні захисту.

Не погоджуючись з апеляційною скаргою прокурора, захисник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подала на неї заперечення, в яких вважає вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення

Заслухавши доповідача, прокурора в підтримку апеляційної скарги, ОСОБА_7 та його захисників, котрі просили виправдувальний вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги і заперечення на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтвердженні доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіряючи вирок суду в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вищезазначених вимог кримінального процесуального закону.

Підставами для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції, крім інших, за правилами ст. 409 КПК України є неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Визнаючи ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні ним інкримінованих йому злочинів, суд зазначив у вироку, що стороною обвинувачення не доведено обіцянки сприяння ним вступу ОСОБА_11 на 1-й курс навчання рівня бакалавра заочної форми навчання за перечислення ОСОБА_10 коштів на рахунок юридичної академії; оскільки ОСОБА_7 ніякого відношення до цього навчального закладу не мав.

Однак з даним висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, так як вони є передчасними. Як вбачається із журналу судового засідання стороною обвинувачення заявлялось клопотання про виклик та допит в якості свідка ОСОБА_14 стосовно наявності родинних стосунків між ОСОБА_7 та засновниками Фінансової юридичної академії, а також виклику і допиту в якості свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та інших, які були студентами університету, але грошові кошти за навчання перераховували не на розрахунковий рахунок університету, а на рахунок юридичної академії, що розташована на території університету, як і в інкримінованому ОСОБА_7 випадку стосовно коштів перерахованих таким же чином ОСОБА_10 . Тобто судом першої інстанції залишились недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, чим допущено неповноту судового розгляду, яка згідно з п. 1 ч. 1 ст. 410 КПК України є підставою для скасування вироку.

Визнаючи вину ОСОБА_7 недоведеною, суд у вироку не зазначив підстав та не надав оцінки показам в суді ОСОБА_10 , на підставі заяви котрого було розпочато досудове розслідування стосовно ОСОБА_7 , чим порушив вимоги ст. 411 КПК України

Також не надано у вироку оцінки показам свідків ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 про те, що засновниками Ірпінської фінансово-юридичної академії з моменту її створення та до часу інкримінованих ОСОБА_7 діянь були його близькі родичі: колишня дружина ОСОБА_31 , син ОСОБА_32 та тесть ОСОБА_14 , у виклику якого судом було відмовлено і про що вже зазначено в даній ухвалі вище. Не давши належної оцінки вказаним вище показам свідків суд, на думку колегії суддів, передчасно прийшов до висновку у вироку про те, що стороною обвинувачення ніяким чином не підтверджено взаємозв`язок ОСОБА_7 з фінансово юридичною академією, тим більше свідок ОСОБА_33 показав в суді, що саме за пропозицією ректора університету ОСОБА_7 він деякий час працював проректором академії. Зазначене суперечить висновкам суду про те, що ОСОБА_7 не має ніякого відношення до юридичної академії.

Суд не взяв до уваги ряд процесуальних документів, пов`язаних з речовими доказами, а саме з трьома пачками вилучених під час обшуку купюр номіналом по 200 і 500 грн. на суму 80 000 гривень, посилаючись на розбіжності в серіях і номерах між вилученими під час обшуку та направленими на експертизу купюрами. Судом при цьому визнано придатними для ідентифікації купюри на суму 56 800 гривень, яка не утворює зазначену кваліфікуючу ознаку, тим самим за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення, суд у вироку не вказав, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші, чим допустив порушення вимог п. 3 ч. 1 ст. 411 КПК України, що, на думку колегії суддів, також є підставою для скасування судового рішення. Суд першої інстанції без будь якої мотивації виключив із числа доказів квитанцію про перерахування ОСОБА_10 40 000 гривень на рахунок юридичної академії в якості благодійного внеску.

Тобто відповідно до п. 1 ч. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині виправдувального вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів , з яких суд відкидає докази обвинувачення. Проте суд першої інстанції, всупереч зазначеному вище, у вироку не проаналізував дослідженні докази, а виклав фактично стенограму показів допитаних осіб як зі сторони обвинувачення так і зі сторони захисту, при цьому безмотивно вказавши, що докази обвинувачення є недопустимими. Але за наведеної вище суперечливості висновків суду першої інстанції, зробленими без дотримання вимог ст. 94 КПК України, відповідно яких оцінка доказів проводиться не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а і в їх сукупності, з врахуванням достатності та взаємозв`язку, колегія суддів вважає їх передчасними. Перевірити в повному обсязі доводи апеляційної скарги і заперечень на неї та усунути зазначені вище недоліки та протиріччя у висновках суду першої інстанції колегія суддів не може у зв`язку з відсутністю клопотання учасників судового провадження щодо повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження відповідно до положень ч. 3 ст. 404 КПК України.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься згідно з п. 22 ч. 1 ст. 7 КПК України, мова, якою здійснюється кримінальне провадження.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 29 КПК України кримінальне провадження здійснюється державною мовою. Сторона обвинувачення, слідчий суддя та суд складають процесуальні документи державною мовою. Але в порушення ч. 1 ст. 29 названого Кодексу суд частину вироку, а саме покази свідків ОСОБА_34 та ОСОБА_29 виклав російською мовою (том 20, відповідно а.п. 129-138 і 150-151).

Крім названого вище, на думку колегії суддів є слушним твердження апелянта про порушення судом ч. 1 ст. 31 КПК України. Так, отримавши через автоматизовану систему документообігу кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 до свого особистого провадження, суддя ОСОБА_1 подав на ім`я голови суду службову записку, в якій просив сформувати колегію суддів на підставі ч. 2 ст. 31 КПК України, оскільки санкція ч. 4 ст. 368 КК України передбачає позбавлення волі на строк від 8 до 12 років (т. 18, а.п. 50). 21 липня 2014 р. Ірпінський міський суд Київської області у складі трьох суддів, які в подальшому ухвалили вирок, розглянувши у підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 368 КК України, виніс ухвалу, якою призначив судовий розгляд даного кримінального провадження колегією суддів у складі трьох професійних суддів, мотивуючи свій висновок посиланням на ч. 2 ст. 31 КПК України, оскільки за інкримінований злочин передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк більше 10 років. Тобто, по перше, кримінальне провадження повинен був здійснювати професійний суддя ОСОБА_1 одноособово на підставі ч. 1 ст. 31 КПК України. А по друге, згідно з ч. 1 ст. 337 названого Кодексу судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту. Але суд першої інстанції, на думку колегії суддів, розглядаючи обвинувачення за ч. 4 ст. 368 КК України не в редакції від 18.04.2013 року,про що свідчить наведена вище ухвала підготовчого судового засідання від 21 липня 2014р., в якій відсутнє посилання на кримінальний закон в редакції від 18.04.2013р. (т. 18 а.п. 96-97), а навпаки , є твердження в мотивувальній частині, що санкція ч. 4 ст. 368 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років, хоча органом досудового розслідування ОСОБА_7 пред`явлена підозра за ч. 4 ст. 368 КК України в редакції від 18.04.2013р., котра передбачала менш суворе покарання, порушив ч. 1 ст. 337 КПК України.

Разом з тим, порушивши вимоги ч. 1 ст. 337 КПК України, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що прокурором не повністю було дотримано вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки обвинувальний акт містить виклад фактичних обставин кримінального провадження, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію даного правопорушення з посиланням на положення інкримінованого кримінального закону, але не містить у собі належним чином сформульованого обвинувачення. Залишивши поза увагою недотримання прокурором вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, суд першої інстанції ухвалив виправдувальний вирок, чим порушив вимоги ст. 370 КПК України. Враховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції не має права розглядати правомірність виправдання ОСОБА_7 стосовно обвинувачення, що не було висунуте в суді першої інстанції, а також в редакції кримінального закону, що передбачає більш суворе покарання ніж інкриміноване ОСОБА_7 .

Крім того, в матеріалах провадження міститься заява потерпілого ОСОБА_10 , яку він подав на ім`я головуючого судді про те, що порушуються його права, постійно здійснюється на нього психологічний тиск у виді ганебних реплік, висловів під час судового розгляду, що такі дії принижують його честь і гідність, а тому вважав, що головуючий суддя ОСОБА_1 упереджено відноситься до нього, як потерпілого, демонстративно в суді ігноруючи засади судочинства з рівності всіх учасників процесу перед законом (т. 19, а.п. 33-34). Із журналу судового засідання вбачається, що під час судового засідання 23.02.2015р. суд розцінив цю заяву ОСОБА_10 в якості відводу складу суду, але, заслухавши думку учасників процесу, не вирішив це питання в порядку, передбаченому ст. 81 КПК України, а прийняв рішення про виклик у суд потерпілого і продовжив розгляд кримінального провадження як 23 лютого 2015р., так і 26 лютого 2015 р., 05, 16, 19 березня 2015р. Лише 02 квітня 2015р. суд, порадившись на місці, ухвалив про направлення заяви потерпілого ОСОБА_10 для вирішення в порядку ст.. 81 КПК України. Отримавши до свого провадження заяву, суддя Ірпінського міського суду Київської області ОСОБА_35 ухвалою від 10 квітня 2015 року повернув її до того ж складу суду, обґрунтовано зазначивши, що заявлений відвід розглядає склад суду, який здійснює судове провадження колегіально на підставі ч.ч. 1, 3 ст. 81 КПК України (т. 19, а.п.50).

Відповідно до вимог ч.ч. 1,3 ст. 81 КПК України питання про відвід вирішується в нарадчій кімнаті вмотивованою ухвалою судом колегіально, при цьому зміст ухвали, що складається окремим документом, повинен відповідати вимогам ч. 1 ст. 372 названого Кодексу.

Але згідно опису та наявним аркушам в матеріалах кримінального провадження відсутня ухвала суду першої інстанції за підписом складу суддів про вирішення відводу заявленого потерпілим ОСОБА_10 .

Розглянувши матеріали провадження та ухваливши виправдувальний вирок за відсутністю підписаної суддями ухвали щодо заявленого відводу, суд поставив під сумнів законність складу суду, що є істотним порушенням вимог ст. 412 та п. 2 ч. 1 ст. 415 КПК України та тягне за собою безумовне скасування судового рішення.

Враховуючи наведене вище в сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення, а виправдувальний вирок, ухвалений відносно ОСОБА_7 викликає сумніви в його законності та обґрунтованості, у зв`язку з чим оскаржуваний вирок підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 415 КПК України суд апеляційної інстанції, призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, не має права вирішувати наперед питання про доведеність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, а тому доводи апеляційної скарги прокурора, а також доводи захисника, які містяться у запереченнях на подану апеляційну скаргу, підлягають ретельній перевірці під час нового розгляду кримінального провадження судом першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 415, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Вирок Ірпінського міського суду Київської області від 08 липня 2015 року, ухвалений відносно ОСОБА_7 , скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України (в редакції від 18.04.2013 року) у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання в іншому складі суду.

Судді: