Справа № 462/1462/14-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/110/16 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши кримінальне провадження № 462/1462/14-к про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч.4 ст. 190 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

за апеляційною скаргою прокурора прокуратури Залізничного району м. Львова ОСОБА_7 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 04 грудня 2015 року про повернення обвинувального акта,

в с т а н о в и л а :
Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 04 грудня 2015 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, повернуто прокурору для приведення його у відповідність вимогам ст. 291 КПК України.

На ухвалу суду прокурор ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ухвала є незаконною, необґрунтованою та підлягає скасуванню, оскільки постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вказує, що суд безпідставно прийшов до висновку, що потерпілим в даному кримінальному провадженні визнано фізичну особу, якій шкоду не заподіяно. Вважає, що ОСОБА_9 , який визнаний потерпілим в даному кримінальному провадженні, є директором підприємств, яким заподіяно шкоду, а тому може бути представником потерпілих. Висновки суду про те, що в обвинувальному акті неправильно сформульовано обвинувачення та не зазначено кваліфікуючих ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, є безпідставними, оскільки в обвинувальному акті при формулюванні обвинувачення чітко зазначено за яких обставин вчинено кримінальне правопорушення. Оскільки частиною 4 статті 190 КК України передбачена відповідальність, зокрема, за шахрайство, вчинене у особливо великих розмірах, а оскільки в обвинувальному акті чітко визначено суму заподіяних обвинуваченою ОСОБА_6 збитків, а саме 533141 грн. 76 коп., що є шахрайством в особливо великих розмірах. Покликання суду на те, що в обвинувальному акті у стверджувальній формі зазначено, що ОСОБА_6 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст. 190 КК України, що є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не може бути самостійною підставою для повернення обвинувального акта прокурору, оскільки такий повністю відповідає вимогам ст. 191 КПК України. Зазначає, що обвинувачена під час даного кримінального провадження користувалась правом на захист, а захисник будучи обізнаним в юриспруденції міг чітко роз`яснити обвинуваченій суть обвинувачення та надати можливість чітко зрозуміти у вчиненні якого саме кримінального правопорушення вона обвинувачується. Судом не взято до уваги і той факт, що обвинувальний акт було вручено обвинуваченій та її захиснику, які не заявляли, що їм незрозуміле обвинувачення. В порушення вимог ст. 350 КПК України після подання захисником клопотання про повернення обвинувального акта прокурору, суд не з`ясував думку прокурора щодо заявленого клопотання. В оскаржуваній ухвалі судом не зазначено, які саме недоліки слід усунути в обвинувальному акті, однак лише перелічено підстави, яким на думку суду не відповідає обвинувальний акт.

Прокурор ОСОБА_7 під час апеляційного розгляду справи підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити з наведених у ній підстав.

Захисник ОСОБА_8 заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити ухвалу районного суду без зміни. В своїх запереченнях проти апеляційної скарги навів такі аргументи: обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки в ньому не вказано час і місце вчинення злочину; не зазначено про епізоди вчинення злочину; не зазначено жодної кваліфікуючої ознаки складу злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України; не зазначено відомостей щодо потерпілих юридичних осіб; в обвинувальному акті в категоричній формі зазначено про те, що ОСОБА_6 вчинила даний злочин; зазначення в обвинувальному акті такої кваліфікуючої ознаки шахрайства, як вчинення такого шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки не відповідає диспозиції частини 4 статті 190 КК України. Вказує, що зазначені недоліки обвинувального акта призвели до порушення права обвинуваченої на захист.

Обвинувачена ОСОБА_6 підтримала доводи захисника ОСОБА_8 та просила апеляційний суд залишити рішення суду першої інстанції без зміни.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора на підтримку апеляційної скарги, доводи обвинуваченої та її захисника, які заперечили доводи апеляційної скарги, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи й перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Відповідно до п.3 ч.3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акта прокурору, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

Згідно з ч.4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 КПК України.

За змістом п.13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого Законом про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленого КПК України.

У відповідності до п.5 ч.2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт повинний містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланнями на положення кримінального закону та формулювання обвинувачення.

При цьому, відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, крім іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

З обвинувального акта вбачається, що ОСОБА_6 , в період часу з жовтня 2010 року по вересень 2012 року, з метою особистого збагачення, реалізовуючи свій протиправний корисливий умисел, зловживаючи довірою керівництва товариства, шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, заволоділа грошовими коштами ТзОВ «Альянс Сервіс України» та ТзОВ «Фокс Дистриб`ютор» на загальну суму 533141 грн. 76 коп., чим вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст. 190 КК України.

Так, згідно з вимогами п.13 ч.1 ст. 7, ст. 20 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, серед яких в тому числі забезпечення права на захист, яке полягає у наданні можливості обвинуваченому реалізовувати свої процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

Відповідно до вимог п.1 ч.3 ст. 42 КПК України обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують.

Вказане витікає і з п.(а) ч.3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція), а саме бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

В ході підготовчого судового засідання суд першої інстанції вірно встановив, з чим погоджується і колегія суддів, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки в ньому не зазначено час та місце вчинення злочину, не наведено жодної кваліфікуючої ознаки складу злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, а викладене формулювання обвинувачення за своїм змістом є неконкретним та суперечливим, що є порушенням прав обвинуваченої на захист.

Зокрема, не зазначення в обвинувальному акті місця вчинення злочину може призвести до порушення територіальної підсудності кримінального провадження, що відповідно до вимог п.6 ч.2 ст. 412 КПК України, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та безумовною підставою для скасування судового рішення.

З огляду на викладене апеляційні доводи прокурора про відповідність обвинувального акта вимогам ст. 291 КПК України, є необґрунтованими.

Покликання прокурора на те, що обвинувачена під час даного кримінального провадження користувалась правом на захист, а захисник будучи обізнаним в юриспруденції міг чітко роз`яснити обвинуваченій суть обвинувачення та надати можливість чітко зрозуміти у вчиненні якого саме кримінального правопорушення вона обвинувачується, є надуманими та безпідставними, оскільки кримінальним процесуальним законом зобов`язано саме сторону обвинувачення роз`яснити обвинуваченому суть висунутого проти нього обвинувачення.

Згідно з п.3 ч.2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство).

Відповідно до вимог ст. 55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути, крім фізичної особи, також юридична особа, якій кримінальним правопорушення завдано майнової шкоди.

Як вбачається з обвинувального акта, діями ОСОБА_6 було завдано майнову шкоду ТзОВ «Альянс Сервіс України» та ТзОВ «Фокс Дистриб`ютор», які є юридичними особами, однак в обвинувальному акті не зазначено відомостей щодо потерпілих, вказаних юридичних осіб. Однак, в обвинувальному акті зазначено відомості щодо потерпілого, а саме фізичної особи ОСОБА_9 .

Апеляційні доводи прокурора про те, що в обвинувальному акті зазначено анкетні відомості щодо ОСОБА_9 , який є директором вказаних юридичних осіб, який може бути їх представником як потерпілих, і в такий спосіб забезпечено відповідність обвинувального акта вимогам п.3 ч.2 ст. 291 КПК України, є надуманими й безпідставними.
Щодо доводів прокурора про допущені судом першої інстанції порушенням вимог ст. 350 КПК України, оскільки, на його думку, суд не надав прокурору можливості висловити свою позицію з приводу клопотання сторони захисту про повернення обвинувального акта, є не обґрунтованими й такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.
Як вбачається з матеріалів судового провадження та відповідно до аудіо запису судового провадження, прокурор був обізнаний з клопотанням сторони захисту та мав можливість висловити свою позицію з приводу даного клопотання.
Покликання прокурора про відсутність в ухвалі суду вказівки, які саме недоліки суд зобов`язує прокурора усунути, є абсурдним, оскільки суд першої інстанції зазначив в своєму рішенні, яким саме вимогам закону не відповідає обвинувальний акт.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про невідповідність обвинувального акта вимогам закону та необхідність повернення його прокуророві.

Доводи апеляційної скарги не містять правових підстав для скасування ухвали суду й колегія суддів їх до уваги не бере.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість апеляційної скарги. Ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам закону й підстав для її скасування та задоволення апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :
Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 04 грудня 2015 року про повернення прокурору обвинувального акта в кримінальному провадженні № 0000053 щодо ОСОБА_6 за ч.4 ст. 190 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора прокуратури Залізничного району м. Львова ОСОБА_7 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3