пр. № 1-кп/759/94/15
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 вересня 2015 року Святошинський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді: ОСОБА_1
при секретарі: ОСОБА_2
сторони кримінального провадження: прокурори: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , захисники: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , обвинувачена ОСОБА_8 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0000162 по обвинуваченню ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Іланський Красноярського краю Росії, українки, гр. України, освіта вища, працюючої директором ательє по АДРЕСА_1 , зареєстрованої та проживаючої в АДРЕСА_2 , не судимої; за ч. 2 ст. 384 КК України,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_8 органом досудового розслідування обвинувачується в тому, що вона надала завідомо неправдиві показання суду у вчиненні злочину поєднаному з обвинувачення особи в тяжкому злочині, тобто скоїла злочин передбачений ч. 2 ст. 384 КК України за наступних обставин.

Так, слідчим відділом Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 0008526 за підозрою ОСОБА_9 у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

За результатами проведеного розслідування обвинувальний акт стосовно ОСОБА_9 у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України відповідно до вимог статтей 290, 291 КПК України скеровано до Святошинського районного суду м. Києва для розгляду по суті.

В ході досудового розслідування кримінального провадження № 0008526 встановлено, що 03.07.2013, приблизно о 17 год. ОСОБА_9 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння зайшов до приміщення ательє, яке знаходиться в буд. АДРЕСА_1 ..

Знаходячись в приміщенні робочого кабінету вищевказаного ательє, де працювала раніше наглядно знайома ОСОБА_9 - ОСОБА_8 , у якої на робочому столі знаходився мобільний телефон «HUAWEI U8650».

В цей момент, коли ОСОБА_9 , 03.07.2013, приблизно о 17 год. 10 хв. знаходиться у приміщенні кабінету ательє, яке розташоване за адресою: м. Київ, бульвар Ромен Ролана, 4, у останнього виник умисел на вчинення незаконних дій, а саме, на відкрите викрадення мобільного телефону «HUAWEI U8650», який належить ОСОБА_8 .

З метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на заволодіння чужим майном, впевнившись, що окрім потерпілої у приміщенні кабінету ательє нікого немає, а потерпіла не здатна чинити опір ОСОБА_9 , останній вибіг з приміщення. Заволодівши таким чином чужим майном ОСОБА_8 , ОСОБА_9 з місця вчинення злочину втік.

Крім того, в ході судового розгляду зазначеного кримінального провадження, яке відбулося 22.04.2014 в приміщенні зали судового засідання Святошинського районного суду м. Києва, розташованого за адресою м. Київ, вул. Жилянська, 142, суддею даного суду проводився допит потерпілої ОСОБА_8 .

В ході зазначеного допиту, у ОСОБА_8 виник умисел на дачу показів, які частково не відповідають дійсності, що призвело до уникнення покарання особи, яка обвинувачувалась у вчиненні тяжкого злочину.

З метою реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_8 , перебуваючи у приміщенні зали судових засідань Святошинського районного суду м. Києва розташованого за адресою м. Київ, вул. Жилянська, 142, під час судового розгляду достовірно знаючи та усвідомлюючи неправдивість своїх показань на питання головуючого судді у провадженні, не могла чітко вказати хто міг викрасти її телефон, натомість під час досудового розслідування, ОСОБА_8 чітко та достеменного вказувала, що саме ОСОБА_9 , 03.07. 2013 приблизно о 17 год. знаходячись в приміщенні ательє, розташованого по вул. Ромен Ролана,4 в м. Києві відкрито викрав належне їй майно, а саме, мобільний телефон «HUAWEI U8650».

В подальшому в зв`язку з тим, що ОСОБА_8 з метою приховування тяжкого злочину, усвідомлюючи неправдивість своїх показань, надала суду неправдиві покази, тому прокурор був вимушений відповідно до ст.ст. 340, 341 КПК України відмовитися від підтримання державного обвинувачення відносно ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Таким чином, на думку сторони обвинувачення, ОСОБА_8 надала завідомо неправдиві показання суду про вчинення злочину, поєднаному з обвинуваченням особи в тяжкому злочині, тобто скоїла злочин передбачений ч. 2 ст. 384 КК України.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_8 своєї вини у пред`явленому обвинуваченні не визнала, заперечила фактичні обставини справи та пояснила при цьому, що вона 03.07.2013 приблизно о 17 год. знаходилась в приміщенні ательє, розташованого по АДРЕСА_1 , розмовляла по телефону, куди несподівано увірвався наглядно знайомий ОСОБА_9 , який виражався нецензурними словами. В подальшому вона вийшла «на перекур», де про все розказала колегам.

Коли вона повернулася, то ОСОБА_10 не було і вона виявила пропажу мобільного телефону «HUAWEI U8650», в зв`язку з чим, вона вважала, що це він взяв мобільний телефон і вибігла за ним через деякий час на вулицю, однак той пішов і вона втратила його з поля зору. Син передзвонив в міліцію, а вона в цей же день вона написала заяву в міліцію про крадіжку телефону і про обставини вчинення злочину

Справа відносно ОСОБА_10 була порушена за ст. 185 ч. 1 КК України та направлена до Святошинського районного суду. ОСОБА_11 визнавав свою вину у вчиненні крадіжки, але заперечив свою вину в судовому засіданні у вчиненні грабежу за ст. 186 ч.2 КК України, в зв`язку з чим, прокурор відмовився від обвинувачення відносно ОСОБА_10 , а в подальшому порушив відносно неї кримінальну справу за ст. 384 ч. 2 КК України, ніби-то за те, що вона не підтвердила вчинення ОСОБА_12 відносно неї грабежу, чим звинуватила ОСОБА_10 у вчиненні тяжкого злочину.

До ОСОБА_10 у неї претензій немає, мотивів чи умислу звинувачувати ОСОБА_10 у вчиненні тяжкого злочину в неї теж немає. Вона завжди надавала правдиві свідчення щодо крадіжки, і повідомила, що не до кінця розуміє юридичні аспекти кваліфікації злочинів, оскільки вона немає юридичної освіти, однак все це необхідно було з`ясувати слідчими органами.

Просить її виправдати.

Дослідивши докази представлені стороною обвинувачення та докази здобуті під час судового провадження, вислухавши показання обвинуваченого та свідків, суд приходить до висновку, що пред`явлене обвинувачення ОСОБА_8 у кримінальному провадженні не знайшло свого підтвердження з наступних підстав.

Так, свідок ОСОБА_13 повідомив, що працював на посаді прокурора прокуратури Святошинського району м. Києва та виконував функції процесуального керівництва по кримінальному провадженню за обвинуваченням ОСОБА_10 за ст. 186 ч. 2 КК України. Затверджував та підписував обвинувальний акт по вказаному кримінальному провадженню. Після того як обвинувальний акт по вказаному кримінальному надійшов до суду, то він в суді підтримував державне обвинувачення. Повідомив, що потерпіла у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_8 давала показання про те, що в ательє, де вона працює, увірвався наглядно їй знайомий чоловік. Вказаний чоловік кричав на неї, підійшовши до столу, за яким вона працювала та «взяв» її мобільний телефон, після чого вибіг з приміщення ательє. Йому відомо з матеріалів досудового розслідування вказаного кримінального провадження те, що ОСОБА_8 вибігла за вказаним чоловіком, але не змогла його наздогнати. В судовому засіданні щодо вказаного кримінального провадження суду дала показання іншого змісту, що вона не бачила моменту викрадення її телефону. Він на досудовому розслідуванні особисто не вів допит ОСОБА_8 , тобто особисто йому вона не давала показань. Інших обставин вказаного кримінального провадження не навів у зв`язку зі спливом часу. Повідомив, що ОСОБА_11 допитувався в якості підозрюваного, і на досудовому розслідуванні визнавав свою вину у вчиненні злочину щодо ОСОБА_8 . На початковому етапі досудового розслідування вказаного кримінального провадження кваліфікація дій ОСОБА_10 оцінювалась як дії за ст. 186 КК України, не може вказати чи змінювалась підозра ОСОБА_14 , цього не вказав у зв`язку зі спливом часу. Повідомив, що ОСОБА_8 в показаннях пояснювала, що вона не бачила взагалі як в неї вкрали мобільний телефон, і моменту викрадення телефону теж не бачила. ОСОБА_8 , допитуючись як потерпіла, надавала суду показання та вказувала про те, що у зв`язку з чим вона вибігла за ОСОБА_12 , з її слів в судовому засіданні в частині допиту як потерпілої вона вказала, що вона вважала, що це саме ОСОБА_11 викрав її мобільний телефон. Не пам`ятає чи могла відбуватись перекваліфікація дій ОСОБА_10 під час досудового розслідування.

Свідок ОСОБА_15 дав показання, що він працював на посаді слідчого СВ Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві та повідомив, що йому відомо про те, що коли він як слідчий вчиняв допит ОСОБА_8 в якості потерпілої, вона була повідомлена про кримінальну відповідальність за давання неправдивих показань. Так, під час її допиту стало відомо, що в її службовому кабінеті викрадено мобільний телефон. Зі слів ОСОБА_8 під час допиту в якості потерпілої вона вказувала на те, що в службовий кабінет увірвався чоловік, який перебував в стані алкогольного сп`яніння та вкрав в неї мобільний телефон, який лежав до цього на її робочому столі в кабінеті. Зі слів ОСОБА_8 вона вказала на те, що: - була наглядно знайома з вказаним чоловіком, вона вказувала саме на вказаного чоловіка те; що він викрав її мобільний телефон; після того як вказаний чоловік вибіг з кабінету, ОСОБА_8 переслідувала його в ательє та на вулиці; вказаний чоловік їй відомий; дії вказаного чоловіка, якого було знайдено, кваліфікувались як крадіжка, і при цьому йому як слідчому ОСОБА_8 в якості потерпілої не вказувала про спосіб викрадення мобільного телефону - відкрито чи таємно вчинялись дії щодо викрадення телефону. Уточнив, що ОСОБА_8 в якості потерпілої вказувала йому як слідчому при її допиті про спосіб викрадення її майна відкрите заволодіння її майном, не пам`ятає чи це відображалось в протоколі її допиту, але при цьому запам`ятав, що ОСОБА_8 не зазначала про те, що вона бачила як в неї викрали мобільний телефон

Свідок ОСОБА_16 дала показання про те, що вона працювала на посаді слідчого СВ Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві, і вона не бачила ОСОБА_8 фізично. Вона як слідчий вела досудове розслідування кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 за ст. 186 ч. 2 КК України, в кінці досудового розслідування, на підставі зібраних доказів, показань свідків, ОСОБА_8 як потерпілої, був складений обвинувальний акт, який згодом направлявся до суду. В матеріалах досудового розслідування містився протокол допиту потерпілої ОСОБА_8 , яка вказувала, виходячи з протоколу допиту потерпілої, про те, що чоловік на ім`я ОСОБА_17 відкрито заволодів її майном в приміщенні ательє, що розташоване по бул. Р.Роллана в м. Києві, також згідно протоколу допиту як потерпілої ОСОБА_8 було відомо про кримінальну відповідальність за давання завідомо неправдивих показань, і вона поставила свій підпис під цим. У зв`язку зі спливом часу не може згадати в повній мірі зміст протоколу допиту ОСОБА_8 як потерпілої. Вона вказує на те, що виходячи з протоколу допиту ОСОБА_8 як потерпілої можна перевірити що саме говорилось нею. Під час досудового розслідування кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 за ст. 186 ч. 2 КК України, їй відомо про те, що з вказаних матеріалів не пам`ятає чи змінювалась кваліфікація дій ОСОБА_10 , але пояснила, що ч. 2 саме ст. 186 КК України може вказуватись у зв`язку з вчиненням дій особою повторно. Вона особисто не допитувала ОСОБА_8 в якості потерпілої.

Свідок ОСОБА_18 дала показання про те, що вона працювала на посаді слідчого СВ Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві під час досудового розслідування кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 за ст. 186 ч. 2 КК України, де потерпілою особою являлась ОСОБА_8 .

ОСОБА_8 їй наглядно відома. З вказаного кримінального провадження їй невідомо по суті нічого, вона як слідчий реєструвала у Єдиному реєстрі досудових розслідувань заяву потерпілої ОСОБА_8 , але вона як слідчий вносила дані про те, що згідно заяви ОСОБА_8 наглядно відомий ОСОБА_8 чоловік таємно вкрав телефон ОСОБА_8 ; вказану заяву ОСОБА_8 бачила особисто. Тобто ОСОБА_18 показала, що як слідчий виконувала функцію по реєстрації та внесенні відомостей в Єдиний реєстр досудових розслідувань по заяві ОСОБА_8 про вчинення щодо неї злочину.

Оцінюючи за таких обставин показання свідків, які у свою чергу наполягали на тому, що ОСОБА_8 бачила як ОСОБА_11 викрав у неї телефон, суд враховує те, що дані свідки є зацікавленими особами, оскільки несуть відповідальність за дотримання процесуального закону під час проведення слідчих дій, відтак їх показання в частині, що суперечать показанням в судовому засіданні свідків оцінює критично і відкидає як доказ обвинувачення. Тим більше показаннями співробітника оперативного підрозділу не можуть бути доведені обставини, встановлення яких повинно відбуватися в інший спосіб, передбачений ст. 65 КПК України.

Обґрунтовуючи свої висновки про причетність ОСОБА_8 до вчинення вказаних злочинів як орган досудового слідства, так і прокурор в судовому засіданні, крім показів свідків в основу обвинувачення поклали такі докази, зокрема:

Протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від ОСОБА_8 від 03.07.2013 щодо вчинення крадіжки телефона в ательє по АДРЕСА_1 , та попередження ОСОБА_8 про кримінальну відповідальність за ст. 383 КК України (а.с. 81);

Протокол допиту потерпілої ОСОБА_8 від 10.07.2013 щодо обставин вчинення крадіжки мобільного телефону, який відібраний слідчим ОСОБА_15 (а.с. 83-84);

Роздруківка журналу судових засідань щодо допиту потерпілої ОСОБА_8 (а.с.85-86);

Виписка з протоколу допиту свідків: ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 в кримінальному провадженні відносно ОСОБА_9 (а.с. 87).

Сторона захисту надала суду докази в кримінальному провадження відносно ОСОБА_9 , щодо крадіжки мобільного телефону у ОСОБА_8 , а саме:

Ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 23 липня 2014 року, згідно якої кримінальне провадження № 0008526 по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України закрито у зв`язку з відмовою прокурора ОСОБА_3 від підтримання державного обвинувачення (а.с.70);

Обвинувальний акт, затверджений прокурором Святошинського району м. Києва ОСОБА_22 від 22 жовтня 2013 року в кримінальному провадженні відносно ОСОБА_9 внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0008526 від 4 липня 2013 року за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України (а.с.71-72);

Протокол допиту підозрюваного ОСОБА_9 від 25 вересня 2013 року, згідно якого останній зазначив обставини вчинення злочину відносно ОСОБА_8 , крадіжки мобільного телефону та повне визнання вини (а.с.73-75);

Постанова про визнання речових доказів від 25 вересня 2013, року згідно якого викрадений у ОСОБА_8 мобільний телефон «HUAWEI U8650», вартістю 1600 грн. передано на відповідальне зберігання потерпілій ОСОБА_8 ( а.с.76);

Постанова про призначення прокурора у кримінальному провадженні від 24 вересня 2013 року, згідно якої призначено групу прокурорів у кримінальному провадження № 008526 від 04.07.2013 ОСОБА_3 , ОСОБА_23 , ОСОБА_13 щодо викрадення мобільного телефону, з приміщення ательє по АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_8 (а.с. 77);

Постанова про створення слідчої групи від 04.07.2014, по кримінальному провадження №008526 від 04.07.2013, де встановлено, що 03.07.2013 невстановлена особа в ательє по АДРЕСА_1 , таємно викрала чуже майно, а саме мобільний телефон, який належить ОСОБА_8 (а.с. 78);

Повідомлення про надходження заяви про таємне викрадення чужого майна, яке належить ОСОБА_8 , а саме мобільного телефону (а.с. 79, 80);

Суд, дослідивши безпосередньо в судовому засіданні докази, надані стороною обвинувачення з точки зору їх допустимості і достовірності приходить до висновку, що такі не доводять участі обвинуваченої ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 384 КК України, або ж не можуть бути прийняті судом як такі, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, зокрема і з порушенням норм КПК України.

Обвинувачення відносно ОСОБА_8 має сумнівну основу, а наявність сумнівів не узгоджується із стандартами доказування.

Зокрема пунктом 64 рішення від 27.07.2011 Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» № 3958/03, визначено, що суд чітко усвідомлює субсидіарний характер свого завдання та визнає, що має бути обережним, перебираючи на себе роль суду першої інстанції щодо вирішення питань факту, коли це неминуче не вимагається з огляду на обставини справи (див., наприклад, ухвалу щодо прийнятності від 4 квітня 2000 року у справі «МакКер проти Сполученого Королівства» (McKerr v. the United Kingdom), заява № 28883/95). Тим не менш, у разі наявності скарг за статтею 3 Конвенції, Суд повинен з особливою ретельністю вивчити факти - навіть якщо на національному рівні мали місце певні провадження та розслідування (див., mutatis mutandis, рішення від 4 грудня 1995 року у справі «Рібіч проти Австрії» (Ribitsch v. Austria), п. 32, Series А заява № 336, та рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), заява № 25657/94, п. 283, ECHR 2001-VII (витяги).

Пункт 65 вказаного рішення містить наступне: «Суд також повторює, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n. 161, Series А заява № 25). Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту».

Суб`єктивна сторона злочину передбаченому ч. 2 ст. 384 КК України характеризується прямим умислом, однак мотивів та умислу ОСОБА_8 щодо завідомо неправдивих показань суду та представнику обвинувачення в судовому засіданні не доведено і доказів не надано.

Згідно наданих суду доказів, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_8 послідовно надавала докази викрадення у неї майна і обставин щодо давання нею неправдивих показань судом не встановлено.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_8 , якій повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 384 КК України, який складений 26.11.2014 слідчим СВ Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві лейтенантом міліції ОСОБА_24 та прокурором прокуратури Святошинського району м. Києва юристом 3 класу ОСОБА_25 , і який надійшов до суду 10.12.2014 та містить кваліфікуючі ознаки надання ОСОБА_8 завідомо неправдивих «показів» органу досудового розслідування про вчинення злочину, поєднаний з обвинуваченням особи в тяжкому злочині, однак не зазначено суб`єкта злочину, як вказано в диспозиції статті 384 КК України, тобто свідка чи потерпілого.

В подальшому в квітні та травні 2015 року прокурор ОСОБА_26 змінює обвинувачення ОСОБА_8 без зазначення дати складання обвинувального акта, який містить ті ж самі кваліфікуючі ознаки.

3 липня 2015 року прокурор ОСОБА_26 в черговий раз змінює обвинувачення відносно ОСОБА_8 , де зазначає в обвинувальному акті, що ОСОБА_8 надала завідомо неправдиві показання суду про вчинення злочину, поєднаного з обвинуваченням особи в тяжкому злочині, передбаченому ч. 2 ст. 384 КК України, однак в цьому обвинувальному акті вказано, що ОСОБА_8 уже надала завідомо неправдиві показання не органу досудового розслідування, а суду, що не було зазначено в первісному обвинуваченні, від якого здійснювала захист обвинувачена ОСОБА_8 , і знову ж не зазначено суб`єкта злочину відповідно до диспозиції статті 384 КК України, тобто обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_8 не є конкретним, а також не пред`явлено особу для впізнання, і порушено законні права та інтереси ОСОБА_8 .

Зміна обвинувачення може мати місце, якщо таке обвинувачення пред`являлось особі згідно вимог КПК України.

Кримінальне провадження надійшло до суду відносно ОСОБА_8 за підозрою у вчиненні нею кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 384 КК України, однак доказів що ОСОБА_8 пред`являлось обвинувачення за ч. 2 ст. 384 КК України стороною обвинувачення суду не надано.

Згідно з вимогами статтей 82 та 85 КПК України протоколи слідчих дій є джерелом доказів виключно у випадках, коли вони складені і оформлені в порядку, передбаченому КПК України.

Згідно ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України покладається на сторону обвинувачення, належності та допустимості доказів на сторону що їх подає.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 284, п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, не встановлено достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримання, ухвалюється виправдувальний вирок.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом з урахуванням з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору їх достатності, та взаємозв`язку.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. При цьому, згідно ст. 22 ч. 6 КПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

З урахуванням того, що по справі забезпечено всебічний, повний та об`єктивний розгляд всіх обставин в їх сукупності, суд приходить до висновку про недоведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих їй діянь, а тому остання підлягає виправдуванню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 368, 373-376 КПК України, суд,
ЗАСУДИВ:

ОСОБА_8 в пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 384 КК України визнати невинуватою і виправдати за недоведеністю вчинення обвинуваченою ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 384 КК України.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляції через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

СУДДЯ: