Ухвала
іменем україни
27 жовтня 2015 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретаріОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю прокурора засудженого захисника ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого: 27 січня 2004 року Святошинським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, звільненого 24 червня 2010 року по відбуттю покарання,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК,
Вказаним вироком місцевого суду ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено обов`язки, передбачені пунктами 2 4 ч. 1 ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Апеляційним судом вирок місцевого суду залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у спричиненні тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя потерпілого в момент заподіяння, за таких обставин.
Так, 06 січня 2014 року приблизно о 23.00 год. у квартирі АДРЕСА_2 між ОСОБА_6 та його вітчимом ОСОБА_8 виникла сварка, після якої засуджений залишив помешкання. Повернувшись до квартири приблизно о 05 год. 07 січня 2014 року, ОСОБА_6 ліг відпочивати. ОСОБА_8 у стані алкогольного сп`яніння приблизно о 05.20 год. розбудив ОСОБА_6 та спровокував з ним сварку. У відповідь ОСОБА_6 саморобним побутовим ножем завдав ОСОБА_8 удар у плече, заподіявши легке тілесне ушкодження, та удари у життєво-важливі органи: грудну клітину та черевну порожнину потерпілого, чим спричинив останньому тяжких тілесних ушкоджень.
У касаційній скарзі прокурор просить судові рішення щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вважає необґрунтованим звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, оскільки це не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора про часткове підтримання касаційної скарги та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, засудженого та його захисника, які заперечили проти скарги, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду стосовно доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених судом та викладених у вироку, а також кваліфікація діяння за ч. 1 ст. 121 КК у касаційній скарзі не оспорюється.
Стосовно ж доводів прокурора про порушення щодо засудженого загальних засад звільнення від покарання, то такі, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Згідно з ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а ч. 2 ст. 50 цього Кодексу передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
Як убачається з вироку, при призначенні ОСОБА_6 покарання суд врахував, як ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обтяжуючу покарання обставину рецидив злочину, так і пом`якшуючу щире каяття. З огляду на все це суд призначив засудженому покарання у межах санкцій закону, за яким його засуджено.
Разом із тим, виходячи з даних про особу засудженого, який позитивно характеризується за місцем проживання, на спеціальних обліках не перебуває, а також з огляду на провокативну поведінку потерпілого, що передувала вчиненню злочину, відсутність з боку останнього будь-яких матеріальних або моральних претензій, дотримуючись принципу індивідуалізації відповідальності,суд, належним чином умотивувавши своє рішення, дійшов обґрунтованого висновку про можливість звільнення ОСОБА_6 від призначеного покарання з випробуванням.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду, що виправлення засудженого, а також попередження вчинення нових злочинів можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, залишив вирок місцевого суду без зміни, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення, а стосовно доводів апеляції прокурора, аналогічних доводам його касаційної скарги, навів відповідні мотиви їх необґрунтованості, з чим погоджується й колегія суддів.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Таким чином, вимоги статей 50, 65, 75 КК судами дотримані, неправильного застосування в цій частині кримінального закону, а також істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування ухвали апеляційного суду, не встановлено.

Керуючись статтями 433436 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 03 березня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3