Ухвала іменем україни 16 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

судді доповідача ОСОБА_13

суддів ОСОБА_14 ОСОБА_15

розглянувши касаційні скарги засудженого ОСОБА_1 та його захисника ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 17 червня 2015 року, якою вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 січня 2015 року щодо ОСОБА_1 змінено та пом'якшено покарання,

у с т а н о в и л а:

Вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 січня 2015 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1, раніше не судимого,

засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України на строк 15 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого; за ч. 3 ст. 289 КК України − на строк 12 років. На підставі ст. 70 КК України шляхом повного поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_1 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.

Цивільні позови потерпілих ОСОБА_3 і ОСОБА_4 задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної, моральної шкоди та витрати на правову допомогу на користь ОСОБА_3 − 353296 грн.; матеріальної та моральної шкоди на користь ОСОБА_4 - 300 849 грн.

За обставин встановлених судом та детально наведених у вироку, ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він 04 вересня 2012 року у вечірній час в м. Одесі на розі вулиць Ак.Вільямса та Люстдорфська дорога, зупинив автомобіль марки «Чері Амулет», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_5, з яким домовився про поїздку на вул. Онежську та плату за проїзд. По дорозі ОСОБА_1 попросив змінити маршрут і відвести його до очисних споруд м. Іллічівська, які розташовані біля с. Санжейка. Приїхавши у визначене місце, після повної зупинки автомобіля на другорядній дорозі в напрямку моря, ОСОБА_1 дістав зі своєї сумки ніж, яким з метою позбавлення ОСОБА_6 життя, наніс останньому в різні частини тіла удари, в результаті чого заподіяв потерпілому тяжкі тілесні ушкодження у вигляді різаних ран шиї з пошкодженням сонної артерії, що супроводжувалось великою зовнішньою кровотечею з ускладненням гострої масивної крововтрати у вигляді малокрівʽя внутрішніх органів ОСОБА_6, що призвело до смерті останнього.

Після цього ОСОБА_1 витяг тіло ОСОБА_6 з салону автомобіля марки «Чері Амулет» та поклав на узбіччя дороги, а сам сів за кермо вказаного автомобіля, приїхав до м. Одеси та залишив його на автомобільній стоянці, прилеглій до дендропарку «Перемоги» в м. Одеса.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17 червня 2015 року вказаний вирок щодо ОСОБА_1 змінено. Перекваліфіковано його дії з п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 115 цього ж Кодексу, і з ч. 3 ст. 289 КК України на ч. 1 ст. 289 цього ж Кодексу. Засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 115 КК України на строк 14 років 6 місяців; за ч. 1 ст. 289 КК України − на строк 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_1 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років 6 місяців.

Цивільні позови потерпілих ОСОБА_3 і ОСОБА_4 задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної, моральної шкоди та витрати на правову допомогу на користь ОСОБА_3 − 551296 грн.; матеріальної та моральної шкоди на користь ОСОБА_4 - 550 849 грн.

У касаційних скаргах засуджений та його захисник ОСОБА_2, посилаються на неправильність застосування судом апеляційної інстанції закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості правопорушення та особі засудженого. Вважають, що дії ОСОБА_1 необхідно кваліфікувати за ст. 116 КК України як умисне вбивство, вчинене у стані сильного душевного хвилювання, викликаного тяжкою образою зі сторони потерпілого. Просять судове рішення змінити й призначати ОСОБА_1 покарання в межах санкцій статей 116, 289 ч. 1 КК України. Своє прохання мотивують тим, що на їх думку, висновки суду апеляційної інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що спричинило помилкову кваліфікацію судом дій засудженого. Ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_1 в частині вирішення цивільного позову в касаційному порядку не оскаржується.

Розглянувши доводи, наведені в касаційних скаргах та перевіривши надані до скарг судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність правозастосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки фактичних обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Фактичні обставини кримінального провадження були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанції й перегляду у касаційному порядку не підлягають, оскільки з урахуванням положень ч. 1 ??. 438 ??? ??????? невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неповнота судового розгляду не є підставою для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції.

Зі змісту наданих судових рішень убачається, що висновок районного суду, зі змінами внесеними судом апеляційної інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні вбивства, тобто умисному протиправному заподіяння смерті іншій людині та незаконному заволодінні транспортним засобом, суди зробили на підставі сукупності доказів, зібраних та перевірених у судовому засіданні відповідно до процесуального законодавства, зокрема на підставі показань самого засудженого ОСОБА_7, свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, а також даних, що містяться у протоколах слідчих дій та інших матеріалах.

Так, згідно висновку судово-медичної експертизи №25 смерть ОСОБА_6 настала від різаних ран шиї з пошкодженням загальної сонної артерії, яка супроводжувалась великою зовнішньою крововтратою, яка ускладнилась гострою масовою крововтратою у вигляді малокрівʽя внутрішніх органів.

Обставини та механізм спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, про які розповідав ОСОБА_1 під час відтворення обстановки та обставини події, не відповідають медичним даним, які встановленні при судово-медичному дослідженні тіла ОСОБА_6

Отже, характер заподіяння тілесних ушкоджень, їх локалізація, механізм завдання та застосування знаряддя злочину підтверджують висновок суду про спрямованість умислу ОСОБА_7 на умисне вбивство потерпілого.

Доводи захисника у касаційній скарзі про те, що судом апеляційної інстанції не прийнято до уваги висновки експертів ОСОБА_10 і ОСОБА_11 про вчинення ОСОБА_1 інкримінованого йому кримінального правопорушення у стані сильного душевного хвилювання, є безпідставними.

Так, вчинення дій у афектованому стані має свої специфічні особливості, а саме: наявність дій потерпілої особи та обмеженість у часі. Причому неправомірні дії потерпілої особи є обов'язковою умовою вбивства в стані сильного душевного хвилювання. Із встановлених судом фактичних обставин, не убачається наявність такої обов'язкової умови, а твердження ОСОБА_1 про те, що потерпілий своєю неправомірною поведінкою його образив, не є показником емоційного стану, що вказує на сильне душевне хвилювання.

З мотивувальної частини вироку суду першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, слідує що висновки експертів ОСОБА_10 і ОСОБА_11 про стан афекту у ОСОБА_1 в момент вчинення вбивства спростовуються висновком судового експерта психолога ОСОБА_12, який вказав на відсутність у ОСОБА_1 стану афекту, як фізіологічного, так і аномального, оскільки пояснення ОСОБА_1 щодо стану в момент вчинення правопорушення, не вказують про наявність афектогеної ситуації, відчуття у засудженого суб'єктивної безвиході з ситуації, що склалась, та свідчить про відсутність умов для виникнення первинної фази фізіологічного афекту.

Крім того, ОСОБА_1 після вчинення ним вбивства ОСОБА_6 позбавився його тіла, відтягнув його з дороги, повернувся до міста, по дорозі викинув мобільний телефон ОСОБА_6 і лезо ножа, залишив на автостоянці автомобіль потерпілого, дома позбувся закривавленого одягу, дані дії носили цілеспрямований, захисний і складний характер з метою приховання вчиненого злочину і спростовують наявність амнезії, а також астенії, на які посилаються експерти ОСОБА_10 і ОСОБА_11 у своїх висновках, мотивуючи стан афекту у ОСОБА_1 в момент вчинення вбивства.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення та повинні братися до уваги обставини, які його пом'якшують і обтяжують.

На думку колегії суддів, призначене засудженому ОСОБА_1 покарання, є обґрунтованим і необхідним для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, відповідає вимогам статей 50, 65, 66, 67 КК України.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Жодних даних, які би свідчили, що у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_1 було допущено неправильне застосування кримінального закону, що перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, не встановлено.

З огляду на викладене, обґрунтування касаційних скарг не містить переконливих доводів, які свідчать про необхідність перевірки матеріалів кримінального провадження, а з касаційних скарг та долучених до них копій судових рішень убачається, що підстав для витребування матеріалів кримінального провадження й задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_1 та його захисника ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 17 червня 2015 року, якою вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 січня 2015 року щодо ОСОБА_1 змінено та пом'якшено покарання.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_13ОСОБА_15ОСОБА_14