Апеляційний суд Рівненської області
___________________________________________________________
В И Р О К
Іменем України
07 жовтня 2015 року м. Рівне
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду кримінальне провадження №0001068 по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, не працюючого, не одруженого, раніше не судимого в силу ст.89 КК України, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_5 та захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_6 , на вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 10 липня 2015 року,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 ,

В С Т А Н О В И Л А:

18 листопада 2013 року близько 21-ої години в приміщенні житлового будинку ОСОБА_5 по АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, в ході конфлікту, умисно наніс один удар кулаком правої руки в підборіддя лівої сторони ОСОБА_5 , внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження, і 19.11.2013 року звернувся за медичною допомогою до КЗ «Володимирецька ЦРЛ», а у подальшому був госпіталізований та проходив лікування в щелепно-лицевому відділенні Рівненської центральної міської лікарні у період з 21 листопада 2013 року по 23 грудня 2013 року.

Згідно висновку судово-медичної експертизи за №33 від 19.02.2014 року у ОСОБА_5 виявлено тілесні ушкодження у вигляді двобічного перелому нижньої щелепи справа в ділянці кута та зліва в підборідковому відділі із зміщенням. Вказані тілесні ушкодження виникли внаслідок дії тупого предмету, можливо, внаслідок одного чи декількох ударів кулаком руки чи ногами, могли утворитися у вказаний в обставинах термін, і які згідно п.2.2.2. Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995 року, відносяться до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили довготривалий розлад здоров`я.

Вироком Володимирецького районного суду Рівненської області від 10 липня 2015 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування покарання з випробування з іспитовим строком 1 рік з покладенням на підставі ст.76 КК України обов`язків: повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання або роботи; не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції.

Цивільний позов потерпілого задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 моральну шкоду в сумі 9000 грн.

Цивільний позов прокурора задоволено та стягнуто з ОСОБА_4 на користь Рівненської міської лікарні витрати, понесені на лікування потерпілого від злочину ОСОБА_5 в сумі 6153 грн 92 коп.

Потерпілий ОСОБА_5 в поданій апеляційній скарзі вважає, що вирок суду є незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого. Вказує, що судом не взято до уваги те, що на даний час він повністю осліп та не може сам себе доглядати. Крім того, обвинувачений жодного разу йому не телефонував, при зустрічі та під час допиту не вибачався, часткову компенсацію за лікування у розмірі 4000 грн. передав через представника, а не особисто. Зазначає, що суд помилково при призначенні покарання відніс до пом`якшуючих обставин щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, адже обвинувачений, як на досудовому слідстві, так і в суді наполягав, що він наніс один удар, що не відповідає обставинам справи, наявній в матеріалах кримінального провадження експертизі та показам свідків. Просить вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 10 липня 2015 року щодо ОСОБА_4 скасувати та постановити новий, яким визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Стягнути з ОСОБА_4 на його користь 13878,95 грн. матеріальної шкоди та 20000 грн. моральної шкоди.

В своїй апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_6 вважає вирок суду в частині визначення розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_5 , незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального права. Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що згідно висновку експерта №12 від 20.01.2015 року необхідність лікування очей та втрата зору не перебувають у причинному зв`язку із ударом, нанесеним ОСОБА_4 18.11.2013 року. Просить вирок суду змінити в частині стягнення моральної шкоди, змінивши розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 , з 9000 грн. на 1200 грн.

В поданих запереченнях на апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 вважає її необґрунтованою, а викладені в ній доводи такими, що не відповідають матеріалам кримінального провадження та не ґрунтуються на законі. Просить залишити апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_5 без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи потерпілого ОСОБА_5 та його представника адвоката ОСОБА_9 щодо задоволення його апеляційної скарги з підстав, викладених в ній, та відмови у задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , доводи обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_6 щодо задоволення її апеляційної скарги, та залишення апеляційної скарги потерпілого без задоволення, доводи прокурора щодо залишення апеляційних скарг без задоволення, а вироку суду без змін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга потерпілого ОСОБА_5 підлягає до часткового задоволення, а апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з вимогами ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог, передбачених КПК України. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, зазначених вимог суд першої інстанції дотримався не в повній мірі.

Винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, підтверджується сукупністю зібраних у справі доказів, яким суд дав належну оцінку, і сторонами кримінального провадження не оспорюється.

При звільненні обвинуваченого ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання на підставі ст.75 КК України, судом першої інстанції такі обставини, як визнання своєї провини повністю, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування матеріальних збитків, визнано обставинами, що пом`якшують покарання.

Разом з тим, доводи потерпілого ОСОБА_5 в апеляційній скарзі про необхідність призначення обвинуваченому більш суворого покарання, тобто про невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого внаслідок м`якості, заслуговують на увагу.

Згідно статті 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд першої інстанції врахував визнання ним своєї провини повністю, його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування матеріальних збитків, на що є посилання у вироку, і дані обставини були підставами для звільнення обвинуваченого ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання на підставі ст.75 КК України. Разом з тим, на думку колегії суддів, для звільнення від відбування покарання даних обставин є недостатньо. Суд першої інстанції не звернув уваги на точні положення закону, а саме ст.75 КК України, яка застосовується лише у тому разі, коли для цього є умови і підстави, на які слід послатися у вироку. При вирішенні зазначених питань суд має належним чином досліджувати і оцінювати всі обставини, які мають значення для справи. Звільняючи обвинуваченого ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд належним чином не вмотивував, які саме обставини справи та дані про особу обвинуваченого дають підстави для висновку про можливість його виправлення та перевиховання без ізоляції від суспільства.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції не повною мірою врахував ступінь суспільної небезпеки та тяжкість вчиненого злочину, який є середньої тяжкості. Водночас, судом не в повній мірі враховано, що злочин було вчинено у стані алкогольного сп`яніння, що обвинувачений ОСОБА_4 негативно характеризується за місцем проживання, в тому числі як особа, яка вживає алкогольні напої та щодо якої неодноразово надходили скарги в сільську раду, а також притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічного злочину за ч.1 ст.122 КК України, судимість за який уже погашена, що завдані потерпілому збитки відшкодував лише частково. Крім того, судом не врахована позиція потерпілої сторони щодо призначення покарання, яка просила суд призначити обвинуваченому максимальне покарання згідно санкції ч.1 ст.122 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки.

Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" з послідуючими змінами, передбачено, що із врахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення менш суворого покарання лише особам, які вперше вчинили злочин, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки.

Переконливих аргументів щодо можливості виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ним контролю при звільненні від відбування покарання з випробуванням суд у вироку не навів, а тому, на думку колегії суддів, рішення суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України є необгрунтованим.

За таких обставин доводи потерпілого ОСОБА_5 в апеляційній скарзі про м`якість призначеного ОСОБА_4 покарання, колегія суддів вважає слушними.

У відповідності до ч.2 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

На переконання колегії суддів, звільнення обвинуваченого ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, є явно несправедливим через м`якість.

За змістом п.2 ч.1 ст.420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Тому, враховуючи викладене та визначену у ст.50 КК України мету покарання, колегія суддів вважає, що виправлення ОСОБА_4 не можливе без ізоляції його від суспільства, а тому в цій частині апеляційна скарга потерпілого є обгрунтованою та підлягає частковому задоволенню із скасуванням вироку суду першої інстанції в частині призначення покарання та ухваленням нового вироку з призначенням ОСОБА_4 покарання без звільнення від його відбування.

При призначенні покарання ОСОБА_4 колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, визнання ним своєї провини повністю, його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне часткове відшкодування збитків, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, негативну характеристику за місцем проживання, позицію потерпілої сторони щодо призначення покарання, яка просила суд призначити обвинуваченому максимальне покарання згідно санкції ч.1 ст.122 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки. Обставинами, які пом`якшують покарання, колегія суддів визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне часткове відшкодування шкоди. Обставиною, яка обтяжує покарання, колегія суддів визнає вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Колегія суддів вважає, що для виправлення і перевиховання обвинуваченого ОСОБА_4 , а також для запобігання вчиненню ним нових злочинів, необхідним і достатнім буде покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч.1 ст.122 КК України. При цьому колегія суддів враховує, що покарання у виді виправних робіт до обвинуваченого не може бути застосоване як до непрацюючої особи.

Щодо цивільного позову потерпілого ОСОБА_5 , то суд першої інстанції на думку колегії суддів правомірно стягнув з обвинуваченого на користь потерпілого 9000 гривень моральної шкоди, а у задоволенні решти позовних вимог потерпілого відмовив. При цьому судом взято до уваги, що обвинувачений матеріальну шкоду, завдану злочином, відшкодував потерпілому в повному обсязі в добровільному порядку. Колегія суддів погоджується, що стягнення даної суми відповідає засадам виваженості, розумності та справедливості і є достатньою для відшкодування завданої потерпілому моральної шкоди в нинішніх умовах проживання та за встановлених судом обставин справи.

Колегія суддів вважає, що вирок в частині вирішення цивільного позову судом першої інстанції постановлений з дотриманням чинного законодавства.

Так, згідно ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з врахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

У відповідності до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо), з урахуванням стану здоров`я потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При визначенні розміру моральної шкоди судом було дотримано вищезазначених вимог законодавства та враховано як величину її заподіяння, так і реальну можливість відшкодування, з врахуванням обставин справи, фізичних та психологічних страждань потерпілого від злочину.

Згідно положень ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

На підставі зазначеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.128 КПК України всебічно і повно розглянув цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 та обґрунтовано визначив 9000 гривень відшкодування моральної шкоди, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а в решті позовних вимог відмовив на законних підставах. При цьому судом об`єктивно враховано, що заявлені потерпілим ОСОБА_5 позовні вимоги в частині стягнення шкоди у зв`язку з погіршенням та втратою зору матеріалами кримінального провадження не підтверджуються, оскільки згідно висновку судово-медичної експертизи №12 від 20.01.2015 року нанесення обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілому не має причинно-наслідкового зв`язку з погіршенням та втратою зору (а.к.п.78-79 т.1). Крім того, потерпілий ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційного суду повідомив, що йому була призначена ІІІ група інвалідності по зору ще в лютому 2013 року. Тому апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_6 та апеляційна скарга потерпілого ОСОБА_5 в частині цивільного позову задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 414, 420 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_5 задовольнити частково, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 10 липня 2015 року щодо ОСОБА_4 в частині призначення покарання скасувати.

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, та призначити покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки 6 (шість) місяців.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_4 обчислювати з дня приведення вироку суду до виконання.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Вирок може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Головуючий суддя: __________________ ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2 ОСОБА_3