Ухвала
іменем україни
01 грудня 2015 року м. Київ
Вищийспеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складіколегії:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000190, за обвинуваченням

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 190, частинами 1, 2, 3 ст. 358 КК,

установив:

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. При цьому стверджує, що апеляційний суд не навів достатніх мотивів, відмовивши у задоволенні його апеляційної скарги в частині винуватості ОСОБА_7 за ч. 5 ст. 191 КК. Крім того, вказує, що суд апеляційної інстанції, змінюючи вирок місцевого суду в частині призначення покарання, не постановив свого рішення в частині призначення покарання за ч. 4 ст. 190 КК та за сукупністю злочинів на підставі ст. 70 КК. Також зазначає, що ухвала не містить мотивів щодо застосування до ОСОБА_7 ст. 69 КК при призначенні покарання за ч. 3 ст. 358 КК. Стверджує, що діяння останньої за ст. 358 КК підлягали кваліфікації за редакцією від 05 квітня 2001 року.

За вироком Барського районного суду Вінницької області від 20 серпня 2014 року ОСОБА_6 засуджено: за ч. 1 ст. 358 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік; за ч. 1 ст. 190 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки; за ч. 4 ст. 190 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна, яке є власністю засудженої; за ч. 2 ст. 358 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 3 ст. 358 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі вимог ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК ОСОБА_6 звільнено від призначеного покарання, передбаченого ч. 1 ст. 190, частинами 1, 2, 3 ст. 358 КК, у зв`язку із закінченням строків давності.

На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна, яке є її власністю.

Стягнуто з ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» у рахунок відшкодування матеріальної шкоди: на користь ОСОБА_8 82 717, 33 грн; на користь ОСОБА_9 463 364,91 грн; на користь ОСОБА_10 21 924,27 грн; на користь ОСОБА_11 45 787,07 грн.

Стягнуто із засудженої на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» 1 127 858, 28 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат.

Апеляційний суд Вінницької області, частково задовольнивши апеляційні скарги прокурора та цивільного відповідача ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», ухвалою від 16 квітня 2015 року змінив вирок суду першої інстанції, призначивши ОСОБА_12 покарання: за ч. 1 ст. 190 КК у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн; за ч. 1 ст. 358 КК у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн; за ч. 2 ст. 358 КК у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн; за ч. 3 ст. 358 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн. На підставі вимог ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК звільнив ОСОБА_6 від призначеного покарання, передбаченого ч. 1 ст. 190, частинами 1, 2, 3 ст. 358 КК, у зв`язку із закінченням строків давності. В решті вирок місцевого суду залишив без змін.

За вироком суду ОСОБА_6 засуджено за те, що вона, працюючи на посаді касира-контролера відділу вкладних операцій філії «Відділення ПАТ Промінвестбанк м. Жмеринка у Вінницькій області», 03 червня 2002 року оформила ОСОБА_13 банківську книжку «Вкладу до запитання», який звернувся до неї з метою відкриття банківського рахунку у вищевказаній банківській установі, в яку внесла неправдиві відомості про номер рахунку, зазначивши його, як « ОСОБА_14 », при цьому достовірно знаючи, що такий рахунок уже існує і був відкритий 08 травня 2002 року на ім`я ОСОБА_15 , з яким було укладено відповідний банківський договір. Одночасно ОСОБА_6 оформила банківську картку до вищевказаного рахунку на ім`я ОСОБА_13 .

В подальшому, починаючи з 03 червня 2002 року по 19 травня 2010 року ОСОБА_6 систематично вносила до вказаної банківської книжки та банківської картки на ім`я ОСОБА_13 відомості про зарахування грошей на рахунок, їх видатки та визначала залишки, які засвідчувала своїм підписом.

Також ОСОБА_6 , починаючи з 03 червня 2002 року, шляхом обману та зловживаючи довірою ОСОБА_13 , достовірно знаючи про те, що виписана нею банківська книжка на його ім`я є підробленою, а банківський рахунок не відкритий та взагалі відсутній у вищевказаній банківській установі, заволоділа грошима останнього в розмірі 17 509,04 грн.

Вона же, протягом 2005-2010 років, маючи доступ до рахунків клієнтів банку, шляхом підробки заяв на видачу готівки від їх імені, отримувала в касі гроші відповідно до оформлених нею заяв на видачу (переказ) готівки, та в подальшому обертала отримані кошти на свою користь, тобто, діючи повторно, заволоділа чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, чим задала вкладникам банку матеріальної шкоди, а саме: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та іншим на загальну суму 1 312 732,22 грн, що є особливо великим розміром.

Крім того, ОСОБА_6 з метою привласнення коштів вищевказаних клієнтів банку, маючи доступ до відомостей про стан їх рахунків та інших персональних даних, підробила у заявах на видачу (переказ) готівки їх особисті підписи в графі «підпис отримувача».

Також, підсудна внесла до банківської книжки клієнта банку ОСОБА_19 неправдиві відомості про зняття ним 19 та 21 травня 2010 року грошей зі свого рахунку на загальну суму 2000 грн. Крім того, ОСОБА_6 склала заяви про дострокове закриття депозитних рахунків від імені ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_18 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 та ОСОБА_28 , в які внесла завідомо неправдиві відомості про те, що дані клієнти банку мають намір достроково зняти зі своїх рахунків гроші.

Використавши вищевказані підроблені документи, ОСОБА_6 привласнила гроші клієнтів банку на загальну суму 1 312 732,22 грн.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.
Відповідно до положень ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі обєктивно зясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 404 КПК апеляційна процедура передбачає оцінку відповідності оскаржуваного вироку нормам матеріального та процесуального закону, фактичним обставинам кримінального провадження, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.

Зважаючи на ці законодавчі положення та приписи ст. 419 вказаного Кодексу, суд апеляційної інстанції зобовязаний проаналізувати й зіставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. При залишенні заявлених вимог без задоволення в ухвалі має бути зазначено підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Недотримання цих положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.

Апеляційний суд при перегляді вироку суду першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій порушував питання про часткове скасування вироку суду першої інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим просив ухвалити новий вирок. Аргументуючи свої вимоги, виклав конкретні доводи, вказуючи в тому числі на те, що винуватість ОСОБА_6 за ч. 5 ст. 191 КК повністю доведена та підтверджується наявними в матеріалах кримінального провадження доказами.
Суд апеляційної інстанції, не погодившись з указаними доводами та залишивши в цій частині вирок місцевого суду без змін, не навів в ухвалі достатніх підстав та мотивів прийняття такого рішення, не дав вичерпної відповіді на доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора. При цьому суд, констатуючи відсутність у діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК, не перевірив рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги прокурора щодо всього обсягу обвинувачення з точки зору його законності й обґрунтованості, тобто стосовно відповідності нормам матеріального та процесуального закону, фактичним обставинам справи, дослідженим у судовому засіданні доказам. Крім того, суд належним чином не зазначив мотивів, з яких відкинув докази обвинувачення, та підстав визнання обвинувачення в цій частині необґрунтованим.

За таких обставин доводи прокурора щодо порушення судом апеляційної інстанції положень ст. 419 КПК є обґрунтованими.

Оскільки ухвалу апеляційного суду постановлено з порушенням вимог кримінального процесуального закону, що в силу ст. 412 КПК є істотним, зазначене рішення підлягає скасуванню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу, а провадження призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Під час апеляційного розгляду суду слід із дотриманням положень глави 31 КПК ретельно перевірити всі доводи, викладені в апеляційних скаргах, а також інші доводи, наведені в касаційній скарзі прокурора, дати на все вичерпну відповідь та, зважаючи на правову позицію Верховного суду України, що міститься в постанові від 14 листопада 2013 року № 5-30кс13, ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення.
Керуючись статтями 436, 438 КПК, суд

постановив:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 16 квітня 2015 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3