Справа № 162/750/15-к Провадження №11-кп/773/24/16 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч. 1 ст. 122 КК України. Доповідач: ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 лютого 2016 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000048 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Любешівського районного суду Волинської області від 29 жовтня 2015 року щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , одруженого, на утриманні якого перебуває двоє дітей, непрацюючого, відповідно до статті 89 КК України несудимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України
прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
ВСТАНОВИВ:
Обвинувачений в апеляційній скарзі, просить вирок Любешівського районного суду Волинської області від 29 жовтня 2015 року скасувати, а кримінальне провадження направити на новий судовий розгляд. Апеляцію обгрунтовує тим, що злочину він не вчиняв, тілесних ушкоджень ОСОБА_9 не заподіював і прямі доказ його винуватості у кримінальному провадженні відсутні, а похідні докази є недопустимими та недостовірними. Вказує, що досудове та судове слідство проведено однобічно та неповно, висновки суду у вироку не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а обвинувачення ґрунтується на припущеннях. Суд дійшов висновку, що саме він причетний до нанесення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень у виді закритого перелому 8 і 9 ребра зліва, оскільки в той день перебував на місці події. Зазначає, що єдиний очевидець подій свідок ОСОБА_10 , відмовився від показань даних під час досудового розслідування, заявивши про чинення на нього фізичного та психологічного тиску, а будь-яких інших доказів його винуватості ні досудовим слідством, ні судом не зібрано. При цьому, судом не перевірена належним чином версія нанесення потерпілому тілесних ушкоджень третіми особами, як про це вказував у своїх показаннях свідок ОСОБА_11 .

В судовому засіданні ОСОБА_6 змінив вимоги апеляційної скарги, просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким його виправдати.

У запереченні на апеляційну скаргу обвинуваченого, старший прокурор прокуратури Любешівського району ОСОБА_12 , просить апеляційну скаргу обвинуваченого залишите без задоволення, а вирок суду без зміни. Посилається на те, що при ухваленні вироку судом першої інстанції не допущено будь-яких порушень кримінального процесуального закону, а тому підстав для його скасування немає.

Цим вироком ОСОБА_6 засуджений за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК України і йому призначено покарання у виді обмеження волі строком на два роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з дня приведення вироку до виконання.

Цивільні позови прокурора в інтересах держави в особі управління фінансів Любешівської державної районної адміністрації Волинської області про стягнення витрат закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого від злочину та потерпілого ОСОБА_9 задоволено, стягнуто з ОСОБА_6 :

- на користь держави на рахунок місцевого бюджету Любешівського району Волинської області (№ 0240 в ГУДКСУ в Волинській області, код платежу: 24060300, МФО 803014) 776 (сімсот сімдесят шість) гривень 10 копійок витрат за лікування потерпілого;

- на користь ОСОБА_9 3 000 (три тисячі) грн. моральної шкоди.

За вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що він, приблизно о 06 год. 02 березня 2015 року, в будинку ОСОБА_13 по АДРЕСА_2 на ґрунті короткотривалих особистих неприязних відносин завдав один удар дерев`яним стільцем у ліву частину грудної клітки ОСОБА_9 , заподіявши потерпілому умисні середньої тяжкості тілесні ушкодження у виді закритого перелому восьмого та дев`ятого ребер зліва, які не є небезпечними для життя, але такі, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку і доводи апеляційної скарги, заперечення на неї прокурора, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 і його захисника, які апеляцію підтримали, просять скасувати вирок та ухвалити новий, яким виправдати ОСОБА_6 , міркування прокурора про залишення вироку суду без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляція задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у заподіянні ним умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_9 ґрунтуються на підставі об`єктивно з`ясовних обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Доводи ОСОБА_6 про однобічність і неповноту судового слідства, невідповідність висновків суду викладених у вироку фактичним обставинам справи та відсутність в його діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, є безпідставними, оскільки вони спростовуються рядом доказів, які визнані судом достовірними і належними.

Так, потерпілий ОСОБА_9 в суді показав, що в результаті конфлікту з приводу боргу за болгарку з ОСОБА_6 , який виник під час розпиття спиртних напоїв у будинку Радчуків в селищі Любешів по вул. Поліській, 29 вранці 02 березня 2015 року обвинувачений наніс йому удари кулаком у голову, а коли він впав на підлогу табуреткою по тулубу. Прийшовши додому, він ліг спати, а оскільки йому стало погано, то дружина викликала швидку медичну допомогу. У лікарні йому діагностували численні забої та синці, перелом ребер. ОСОБА_9 також пояснив, що в цей день будь-яких конфліктів з кимось іншим не мав. Після того, як пішов з будинку ОСОБА_14 він прийшов додому.

Аналогічні показання потерпілий ОСОБА_9 давав і під час слідчого експерименту, протокол якого досліджений судом, стверджуючи, що саме удари ОСОБА_6 , які останній наніс йому дерев`яним стільцем в ліву частину тулуба, в результаті чого він відчув різкий біль і призвели до перелому ребер. Це відбулося в будинку ОСОБА_14 вранці 02 березня 2015 року (а.к.п. 52-61).

Свідкок ОСОБА_15 , показав, що при відібранні пояснень у ОСОБА_9 у медичному закладі, останній підтвердив, що тілесні ушкодження йому заподіяв ОСОБА_6 у будинку ОСОБА_14 вранці 02 березня 2015 року. ОСОБА_16 пояснював, що в будинок ОСОБА_14 він прийшов приблизно о 05 годині.

Про те, що виходячи з будинку ОСОБА_14 , ОСОБА_6 спіймав ОСОБА_9 за куртку від чого вона порвалася, стверджував останній як на досудовому слідстві, так і в суді. Ці обставини підтвердив і свідок ОСОБА_10 під час проведення з ним слідчого експерименту.

Показання ОСОБА_9 є послідовними та підтверджуються іншими доказами у справі, зокрема, показаннями свідка ОСОБА_17 , яка ствердила, що 02 березня 2015 року біля 09 год. її чоловік прийшов додому п`яний, у крові та порваній куртці. Оскільки йому стало погано, то вона викликала швидку медичну допомогу. При огляді в лікарні її чоловіку діагностували перелом ребер, струс мозку та численні забої.

Об`єктивність показань потерпілого ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_17 підтверджується висновком судово медичної експертизи, згідно якої у ОСОБА_9 виявлено тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, саден і поверхневої рани в ділянці обличчя, закритого перелому 8, 9 ребер зліва, які утворились від дії тупого предмета, терміном утворення відповідають даним вказаним у медичній документації, можливо при обставинах, вказаних у постанові, у спосіб, вказаний потерпілим під час проведення слідчого експерименту ( а.с.72-73).

Будь-яких підстав вважати показання потерпілого ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_17 та висновок судовомедичної експертизи неправдивими, про що вказує ОСОБА_6 в апеляційній скарзі, ні судом першої інстанції, ні апеляційним судом не встановлено.

Про нанесення ОСОБА_6 ударів по тулубу ОСОБА_9 , в тому числі і дерев`яним стільцем вранці 02 березня 2015 року в будинку ОСОБА_14 стверджував на досудовому слідстві і свідок ОСОБА_10 , який під час слідчого експерименту детально розповів та показав, як ОСОБА_6 наносив удари потерпілому ОСОБА_9 . Показання цього свідка на досудовому слідстві та під час слідчого експерименту місцевий суд визнав допустимими та правдивими, оскільки в судовому засіданні не знайшла свого підтвердження версія ОСОБА_10 , що ці показання він давав при застосуванні до нього психологічного та фізичного тиску.

Свідки ОСОБА_18 слідчий у справі та ОСОБА_19 понятий, при проведенні слідчого експерименту в суді підтвердили, що на ОСОБА_10 під час досудового розслідування будь-якого тиску ніхто не чинив. При проведенні слідчого експерименту він детально розказав та показав на манекені як саме ОСОБА_6 у його будинку бив ОСОБА_9 , в тому числі і табуреткою по тулубу. Протокол ОСОБА_10 прочитав та підписав без зауважень.

Наведеними доказами також спростовуються твердження ОСОБА_6 про невстановлення досудовим і судовим слідством часу заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 .

Посилання ОСОБА_6 в апеляції на порушення прав ОСОБА_10 на досудовому слідстві під час його допиту як свідка і проведення з ним слідчого експерименту також є безпідставними. Як видно з матеріалів кримінального провадження, а саме, протоколу про проведення слідчого експерименту з свідком ОСОБА_10 (а.к.п. 62-67) та допиту ОСОБА_10 як свідка (а.к.п. 92-93), останньому були роз`яснені права і обов`язки передбачені ст. 18, 66 КПК України, в тому числі і право користуватися правовою допомогою, що підтверджується його підписами та ОСОБА_10 попереджався про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань і відмови від дачі показань.

Безпідставними є також і твердження апелянта, що суд не взяв до уваги та не дав оцінки показанням свідка зі сторони захисту ОСОБА_11 , який пояснив, що перебуваючи 2.03.2015 року о 08 год. 25 хв. навпроти будинку потерпілого, бачив, як останній сварився із особою жіночої статі, схожої на його дружину, яка в руках мала щось на зразок граблів і била ними ОСОБА_9 . Як видно з вироку, судом першої інстанції цей доказ оцінений відповідно до вимог ст. 94 КПК України та спростований іншими доказами, в тому числі показаннями потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_20 . Даний свідок підтвердила, що вона проживає з ОСОБА_16 в одному будинку у відокремленій його половині. Вранці 02 березня 2015 року суперечки потерпілого із його дружиною вона не бачила.

Будь-яких інших доказів, що підтверджували б показання свідка ОСОБА_11 сторонами по справі суду надано не було.

Сам ОСОБА_6 в апеляційному суді підтвердив те, що він вранці 02 березня 2015 року знаходився у будинку ОСОБА_14 коли до будинку прийшов ОСОБА_9 . Будь-яких тілесних ушкоджень, коли потерпілий зайшов у будинок він на ньому не бачив.

Наведені докази спростовують посилання в апеляції ОСОБА_6 про те, що тілесні ушкодження ОСОБА_9 могли бути заподіяні третіми особами.

Твердження обвинуваченого про не з`ясування судом виникнення інших тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілого, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 337КПК України, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту. Як видно з обвинувального акту ОСОБА_6 вмінено лише заподіяння ним потерпілому умисного середнього ступеня тілесного ушкодження у вигляді закритого перелому 8, 9, ребер зліва.

Вищенаведені докази спростовують твердження обвинуваченого в апеляції про його непричетність до заподіяння ОСОБА_9 умисних середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Обставин, які б ставили під сумнів достовірність зібраних у справі доказів чи правильність висновку про винність ОСОБА_6 у злочині за який його засуджено, також не встановлено.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що ОСОБА_6 заподіяв умисні середньої тяжкості тілесні ушкодження ОСОБА_9 та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 122 КК України.

Оскільки судом першої інстанції досліджено всі обставини кримінального провадження та всі надані докази сторонами провадження, в тому числі кожний доказ оцінено з точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, тому твердження апелянта, що судове слідство проведено однобічно та неповно, з істотним порушенням вимог процесуального закону, а висновки викладені у вироку не відповідають фактичним обставинам справи, є безпідставними.

Рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим, тому апеляційний суд не вбачає підстав для скасування вироку із закриттям провадження за відсутності в діях ОСОБА_6 складу злочину за який його засуджено.

Призначене покарання ОСОБА_6 у виді обмеження волі відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України, а саме із врахуванням ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, відповідно ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості та даних про його особу, який за місцем проживання характеризується негативно, ніде не працює, не приймає участі у вихованні своїх дітей (а.к.п. 79). Призначене судом покарання ОСОБА_6 є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Цивільний позов потерпілого про стягнення моральної шкоди вирішений у відповідності до вимог ст. 23, ч. 1 ст. 1167 ЦК України з урахуванням фізичного болю та страждань яких зазнав потерпілий у зв`язку із заподіянням йому умисних середньої тяжкості тілесних ушкоджень обвинуваченим.

З вищенаведених підстав апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 404, 407, 419 КПК України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ:
Апеляцію засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Любешівського районного суду Волинської області від 29 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_6 без зміни.

Ухвала може бути оскаржена протягом трьох місяців після її проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий
Судді