ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала

іменем україни

2 листопада 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_7,

суддів ОСОБА_8, ОСОБА_9,

ознайомившись з касаційною скаргою ОСОБА_10, як представника цивільного відповідача ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», на вирок Шевченківського районного суду міста Чернівців від 8 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 6 жовтня 2015 року,

ВСТАНОВИВ:

Вказаним вироком місцевого суду, залишеним без зміни вищезазначеною ухвалою апеляційного суду, засуджено

ОСОБА_4, 1985 р.н., громадянку України, не судиму, уродженку міста Любомль Волинської області, мешканку міста Чернівці,

- за ч. 1 ст. 286 КК України до 5100 грн штрафу без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6 стягнуто з ОСОБА_4 на відшкодування моральної шкоди відповідно 8000 й 3000 грн, та з ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» - 12 245,95 й 18 962,99 на відшкодування матеріальної шкоди.

Згідно вироку, ОСОБА_4 13.11.2014 о 22:00, керуючи автомобілем «Ford Fiesta» по вул. Комарова в м. Чернівці та рухаючись в напрямку вул. Головної, на перехресті з вул. Небесної сотні повертаючи ліворуч, в порушення п/п «б» п. 2.3, пп. 1.5, 10.1, 16.13 Правил дорожнього руху не надала дорогу зустрічному автомобілю «BMW-316» під керуванням ОСОБА_6, внаслідок чого відбулося зіткнення вказаних транспортних засобів, що спричинило пасажиру останнього автомобіля ОСОБА_5 середньої тяжкості тілесні ушкодження.

У касаційній скарзі представник цивільного відповідача просить змінити вказані судові рішення та відмовити в стягненні з ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» матеріальної шкоди на користь потерпілих, оскільки відповідну шкоду останнім повинна відшкодувати ОСОБА_4 через те, що вона не виконала передбаченого ст. 33 Закону України від 01.07.2004 № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язку надання письмового повідомлення страховику протягом трьох робочих днів про настання ДТП.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Як вбачається з оскаржених судових рішень, судами перевірялися доводи представника цивільного відповідача щодо невиконання вимог ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в частині повідомлення страховика - ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» про ДТП із участю забезпеченого транспортного засобу. Установлено, що таке повідомлення здійснив представник страхувальника - ТОВ «Український лізинговий фонд», виконавши вищезазначений обов'язок, і цей факт в касаційній скарзі не оспорюється.

За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про обґрунтованість позову потерпілих.

Так, у відповідно до пп. 33.1.4 ст. 33 вказаного вище Закону, у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП письмово надати страховику повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду.

Разом із тим, цивільно-правові наслідки неповідомлення страховика про настання ДТП цією нормою закону не передбачені, а розтлумачені в п. 16 постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», відповідно до якого у разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про ДТП встановленого зразка, шкода відшкодовується її завдавачем.

Згідно п. 1.4 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» особою, відповідальність якої застрахована, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом.

Отже закон не пов'язує обов'язок здійснення повідомлення про ДТП лише самим водієм із наслідками, що настають для нього як завдавача шкоди у випадку неповідомлення страховика про ДТП, оскільки передбачає можливість здійснення такого повідомлення у даному випадку більш широким колом осіб.

Дослідженими судом першої інстанції доказами доведено, що представник страхувальника - ТОВ «Український лізинговий фонд» у встановлений законом строк повідомив страховика - ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» про ДТП із участю забезпеченого транспортного засобу, яким керувала ОСОБА_4

Отже, місцевий суд прийняв обґрунтоване рішення, задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 й стягнувши заподіяну їм внаслідок ДТП матеріальну шкоду із ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», а доводи касаційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права при вирішенні цивільного позову необґрунтовані.

Апеляційний суд, у відповідності до вимог ст. 419 КПК України, вмотивувавши свої висновки, обґрунтовано залишив без зміни вирок суду першої інстанції, а доводи представника цивільного відповідача на спростування вищезазначених висновків не обґрунтовані.

Посилання в касаційній скарзі на практику касаційного суду в інших справах не береться колегією суддів до уваги, оскільки обставини, встановлені при розгляді цих справ, є іншими.

Отже, з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення немає.

Зважаючи на зазначене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_10, як представника цивільного відповідача ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», на вирок Шевченківського районного суду міста Чернівців від 8 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 6 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_4.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9