АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві матеріали кримінального провадження №0002700 за апеляційною скаргою заступника прокурора міста Києва ОСОБА_5 на вирок Оболонського районного суду міста Києва від 19 травня 2015 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , не судимої,

обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,
неповнолітньої обвинуваченої ОСОБА_6 ,
законного представника ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:

За вказаним вироком Оболонського районного суду м. Києва від 19 травня 2015 року ОСОБА_6 визнана винуватою у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 15, ч 1 ст. 185 КК України з призначенням покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме 850 гривень.
На підставі ст. 105 КК України ОСОБА_6 звільнена від призначеного покарання у виді штрафу із застосуванням примусових заходів виховного характеру у виді передання її до досягнення нею вісімнадцятирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , під нагляд матері ОСОБА_8 .

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої в наслідок м`якості. Просить ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК України 1 рік позбавлення волі та на підставі ст. 75, 104 КК України звільнити від відбування призначеного покарання, якщо протягом одного року вона не вчинить нового злочину та виконає покладені на неї судом обов`язки.
На обґрунтування такої позиції прокурор посилається на те, що обвинувачена є ученицею 9 класу, будь-якого майна, самостійних заробітків та іншого доходу не має, а тому призначення їй покарання у виді штрафу суперечить вимогам ст. 99 КК України. А застосовуючи звільнення від відбування покарання суд не врахував, що ОСОБА_6 не довела свій злочинний умисел до кінця з причин, що не залежали від її волі, оскільки вона була затримана працівниками охорони, а фактів, які б свідчили про те, що на момент постановлення вироку обвинувачена зробила відповідні висновки та бездоганною поведінкою довела суду можливість звільнення її від покарання, судом не наведено.
Крім того, прокурор наголошує на те, що хвороба обвинуваченої, на яку послався суд, не завадила їй вчинити злочин.

В судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор подану апеляційну скаргу не підтримала та просила її не задовольняти, вважаючи вирок суду, з урахуванням наданих в суді апеляційної інстанції матеріалів щодо особи обвинуваченої, законним та обґрунтованим.

За вироком суду ОСОБА_6 визнана винуватою у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна, за наступних обставин.
22 березня 2015 року біля 17 години ОСОБА_6 перебуваючи в магазині «Страдіваріус» що знаходиться в ТРЦ «Дрім Таун» на проспекті Оболонському, 1- Б в місті Києві, взявши сорочку, артикул 02156/502/701, вартістю 665 гривень 83 копійки направилась до примірочної кімнати, де переконавшись що за її діями ніхто не спостерігає, від`єднала від сорочки захисний магніт і паперову бірку з ціною та помістила сорочку в лівий рукав куртки, в яку була одягнута, після чого вийшла з лінії кас магазину, однак була затримана працівниками охорони магазину, а викрадене майно було вилучено.

Справа розглянута в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, обвинувачену ОСОБА_6 її законного представника і захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи її необґрунтованою та просили залишити вирок суду без зміни, дослідивши докази, які не досліджувались судом першої інстанції, які стали відомі після ухвалення судового рішення, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна, а також кваліфікація дій обвинуваченої за ч.2 ст. 15, ч 1 ст. 185 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України колегією суддів не перевіряються, оскільки фактичні обставини справи в суді першої інстанції учасниками процесу не оспорювалися, стосовно них відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України докази в судовому засіданні не досліджувались, і вони в апеляційній скарзі ніким із учасників судового розгляду не оспорюються.

При, цьому суд першої інстанції, з`ясувавши правильне розуміння ОСОБА_6 та її законним представником змісту фактичних обставин справи за відсутністю сумнівів у добровільності та істинності позиції обвинуваченої, яка повністю визнала себе винуватою в інкримінованому їй злочині, роз`яснив їй та всім учасникам судового розгляду, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини.
Будь-яких порушень при вирішенні судом першої інстанції цих питань колегією суддів не встановлено, а тому фактичні обставини справи, доведеність винуватості ОСОБА_6 в інкримінованих їй злочинах та юридична кваліфікація її дій не є предметом апеляційного розгляду.

Не заслуговують на увагу доводи прокурора про неправильність призначення ОСОБА_6 покарання у виді штрафу з мотивів відсутності самостійного заробітку.

Так у відповідності до вимог ст. 99 КК України штраф застосовується лише до неповнолітніх, що мають самостійний доход, власні кошти або майно, на яке може бути звернене стягнення.

Посилаючись в апеляційній скарзі на відсутність у ОСОБА_6 майна, самостійних заробітків та іншого доходу, прокурор не звернув уваги на те, що стаття 99 КК України допускає можливість застосування штрафу до неповнолітніх, які мають власні кошти.

Про наявність власних коштів посилалась обвинувачена в суді першої інстанції.

В судовому засіданні Апеляційного суду міста Києва були досліджені докази, а саме:

довідка Управління праці та соціального захисту населення Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 21 липня 2015 року № 411 про отримання ОСОБА_8 державної соціальної допомоги на дитину-інваліда до 18 років;

посвідчення дитини інваліда до 18 років ОСОБА_6 з відміткою призначення державної соціальної допомоги, копія якої долучена до матеріалів справи;

довідка про те, що ОСОБА_6 зарахована до ВНЗ «Перший Київський медичний коледж» на денне відділення, копія якої долучена до матеріалів справи, що підтверджує отримання нею стипендії;

пояснення ОСОБА_8 , яка пояснила, що її донька ОСОБА_6 має власні гроші, які отримує від батьків,

які у сукупності підтверджують наявність власних коштів у неповнолітньої ОСОБА_6 та спростовують посилання прокурора на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність у цій частині.

Всупереч твердженням в апеляційній скарзі прокурора про недодержання судом першої інстанції вимог ст.65, ч.2 ст.50 КК України, п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», судом першої інстанції були застосовані не тільки ці норми, а й ті, які стосуються саме особливостей кримінальної відповідальності та покарання неповнолітніх, що залишено прокурором поза увагою, а саме вимоги: ст.ст. 103, 105 КК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 5 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх», ст.ст.484 487 КПК України, а тому, покарання обвинуваченій ОСОБА_6 призначене з дотриманням вимог вищенаведених вимог, за своїм видом та розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого та даним про особу неповнолітньої обвинуваченої, є необхідним і достатнім для її виправлення і перевиховання, а при звільненні неповнолітньої обвинуваченої від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру були дотримані всі вимоги ст. 105 КПК України.

Всі ці обставини належним чином наведені у тексті вироку суду першої інстанції.

Так, суд обґрунтовано погодився з думкою сторони обвинувачення в суді першої інстанції про можливість звільнення неповнолітньої обвинуваченої від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру, відповідно до ст. 105 КПК України, у вигляді передачі під нагляд матері.

При цьому в апеляційній скарзі прокурора не оспорюються як правильність такої позиції сторони обвинувачення, так і правильність вставлення судом першої інстанції фактів щирого розкаяння обвинуваченої, негативного ставлення до вчиненого, її позитивні характеристики, добровільне відшкодування заподіяної шкоди на вимогу потерпілого у сумі 799 грн. (а.с.55), що значно перевищує вартість предмета злочину.

Крім того, прокурором не надано спростувань бездоганності поведінки обвинуваченої на момент постановлення вироку, на наявність якої вказує і те, що на даний час вона склала іспити до вищого навчального закладу і отримує важливу для суспільства професію.

Також судом всебічно встановлені відомості про особу неповнолітньої та обставини її життя, та вірно враховані як особливість стану неповнолітньої стан її здоров`я та тяжке захворювання, від якого вона проходить постійне лікування та проводить систематичний прийом лікарських препаратів, що не могло не вплинути на психолого-емоційний стан її поведінки, пов`язаний з постійними переживаннями з цього приводу виходячи з її віку, що є загально визнаним фактом і не потребує окремого доказування.

А тому твердження прокурора про необхідність призначення покарання ОСОБА_6 у вигляді позбавлення волі за наведених вище обставин, є не тільки необґрунтованим, а і суперечить нормам міжнародного законодавства: Конвенції про права дитини та Мінімальних стандартних правил Організації Об`єднаних Націй, що стосуються відправлення правосуддя щодо неповнолітніх (Пекінські правила), зокрема ст.40 Конвенції про права дитини, п.5,7,11,16,17 Мінімальних стандартних правил ООН.
Так зазначені норми міжнародного законодавства вказують на необхідність встановлення даних про особистість неповнолітнього правопорушника для визначення співмірності заходів впливу на нього за вчинене правопорушення, а також наголошують на тому, що з урахуванням даних про особу неповнолітнього необхідно по можливості не вдаватися до офіційного розгляду справи, у тому числі судом, звертаючись до можливостей досудового припинення справи з застосуванням альтернативних заходів громадського і соціального впливу, що дозволяє обмежити негативні наслідки процедури здійснення правосуддя щодо неповнолітніх (наприклад, тавро судимості і вироку).

А тому колегія суддів не убачає підстав для визнання призначеного судом ОСОБА_6 покарання за своїм видом явно несправедливим через м`якість і, відповідно, для призначення більш суворого виду покарання.

Наведені вище обставини в їх сукупності давали суду першої інстанції усі підстави для висновку про можливість не застосовувати до ОСОБА_6 реального покарання на момент постановлення вироку і звільнення від нього із застосуванням до неповнолітньої обвинуваченої примусових заходів виховного характеру у вигляді передачі під нагляд матері і при вирішенні цього питання суд першої інстанції не допустив неправильного застосування кримінального закону.

З уваги на викладене, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні відсутні, а вирок суду підлягає залишенню без зміни.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 19 травня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва ОСОБА_5 , - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.
На ухвалу апеляційного суду може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

ЄУНС 756/4677/15-к
№ апеляційного провадження 11кп/796/1236/2015
Головуючий у суді 1 інстанції: ОСОБА_11
Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_1