Справа № 183/5636/15
№ 1-кп/183/677/15
В И Р О К
іменем України
05 січня 2016 року м. Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої ОСОБА_1

секретаря ОСОБА_2

за участю:

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новомосковську в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000472 від 24.06.2015 року за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, офіційно не працюючого, військовослужбовця, не одруженого, раніше не судимого, мешкає та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
02 березня 2015 року наказом № 49 (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 (дислокується у АДРЕСА_2 ) молодшого сержанта ОСОБА_5 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначено на посаду командира відділення інженерно-саперного взводу 2 парашутно-десантного батальйону.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій та відповідно до ст.. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку» особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил національного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно Закону України «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію» з 5 березня 2015 року в Україні діє особливий період.

У відповідності до нової редакції статті 407 КК України, внесеної Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності за окремі військові злочини», до ст.. 407 КК України внесено зміни та її доповнено частиною 4, яка передбачає відповідальність за самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, зазначені зміни набирають чинності на наступний день після опублікування, тобто з 05.03.2015 року.

Молодший сержант ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст.. ст.. 9, 11, 12, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України зобов`язаний суворо дотримуватися у своїй службовій діяльності вимог законів України, статутів Збройних сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку, свято і непорушно додержуватися Конституції України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

13 травня 2015 року молодший сержант ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, діючи з метою ухилитися від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 під час мобілізації на особливий період, залишив військову частину, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, про своє місцезнаходження до органів військового та цивільного управління не заявляв, не приймаючи мір для повернення до військової частини.

25 серпня 2015 року молодший сержант ОСОБА_5 самостійно прибув до військової частини НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби, внаслідок чого кримінальне правопорушення було припинено.

Таким чином у період з 13 травня 2015 року по 25 серпня 2015 року молодший сержант ОСОБА_5 ухилився від військової служби.

В судовому засідання обвинувачений ОСОБА_5 вину в скоєнні кримінального правопорушення визнав повністю, підтвердивши обставини, які лягли в основу обвинувачення, в скоєному розкаявся.

Оскільки учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, не оспорювали в судовому засіданні обставини, при яких скоєно обвинуваченим ОСОБА_5 кримінальне правопорушення, суд вважає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і учасники судового процесу проти цього не заперечували.

Крім того, в судовому засіданні судом було з`ясовано, що учасники судового процесу правильно розуміють зміст вищенаведених обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Також в судовому засіданні суд роз`яснив учасникам судового процесу, що у даному випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Аналізуючи вищевикладене, суд прийшов до висновків, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 знайшла своє повне підтвердження в судовому засіданні, його дії необхідно кваліфікувати за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.

Вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання ОСОБА_5 відповідно до ст.ст. 50-52 КК України, суд обставин, які обтяжують покарання, визначених ст.. 67 КК України, не встановив. Обставиною, яка пом`якшує покарання, визначену ст. 66 КК України, суд вважає щире каяття.

Також суд враховує, що ОСОБА_5 раніше не судимий, за місцем попередньої служби характеризується позитивно, має на утриманні двох осіб похилого віку, які потребують догляду, на теперішній час продовжує військову службу.

Санкція ч. 4 ст. 407 КК України передбачає покарання тільки у вигляді позбавлення волі. З урахуванням обставин скоєння кримінального правопорушення, його наслідків, а також обраної позиції обвинуваченого, який вину визнав повністю, суд вважає, що призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у вигляді максимального покарання, визначеного санкцією вказаної статті, буде занадто суворим, а призначення мінімального покарання сприятиме виправлення обвинуваченого та запобігання скоєння ним нових злочинів. Суд вважає, що підстав для застосування ст.. 69 КК України немає.

Суд з підстав, зазначених раніше, вважає можливим призначити ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст.. 75 КК України, тобто з іспитовим строком.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 349, 368, 370 КПК України, суд, -

ЗАСУДИВ:
ОСОБА_6 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у вигляді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням, строком на 2 роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_6 не виїздити за межі України на постійне місце проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця свого проживання, а також періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів з моменту його проголошення в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 394 КПК України.

Суддя ОСОБА_1