ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала

іменем україни

10 вересня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ

у складі колегії:

головуючого ОСОБА_9,

суддів ОСОБА_10, ОСОБА_11,

при секретарі ОСОБА_12,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000225, за касаційними скаргами потерпілої ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_2 на вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 березня 2015 року щодо

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с. Пнів Надвірнянського району Івано-Франківської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, в силу ст. 89 КК України не судимого,

якого визнано винуватим у пред'явленому обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 119 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_13,

в с т а н о в и в:

до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернулись потерпіла ОСОБА_1 та захисник ОСОБА_2 із касаційними скаргами на судові рішення щодо ОСОБА_3

У касаційних скаргах:

- потерпіла зазначає про незаконність оскаржуваних судових рішень щодо ОСОБА_3 та порушує питання про їх скасування у зв'язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації дій засудженого за ч. 1 ст. 119, ч. 1 ст. 263 КК України. Надаючи свій аналіз доказам, наявним у матеріалах провадження, ОСОБА_1 стверджує про невідповідність висновків суду фактичним обставинам цього кримінального провадження та указує, що, на її думку, засуджений мав умисел на позбавлення життя її сина ОСОБА_4, а тому його дії необхідно кваліфікувати як умисне вбивство з хуліганських мотивів;

- захисник засудженого ОСОБА_2, не оскаржуючи доведеність винуватості та правильність кваліфікації дій ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 119, ч. 1 ст. 263 КК України, зазначає про невідповідність призначеного останньому покарання тяжкості вчинених злочинів та особі засудженого внаслідок суворості. На обґрунтування своєї позиції посилається на те, що суд при призначенні покарання неповною мірою врахував, що ОСОБА_3 позитивно характеризувався за місцем проживання, мав на утриманні двох малолітніх дітей, активно сприяв розкриттю злочинів, щиро каявся у вчиненому, частково відшкодував завдану шкоду потерпілій у сумі 5000 грн, маючи намір компенсувати її повністю. Захисник зазначає вимогу про зменшення розміру стягнення за цивільним позовом та про пом'якшення призначеного ОСОБА_3 покарання.

За вказаним вироком ОСОБА_3 визнано винуватим у пред'явленому обвинуваченні та засуджено:

- за ч. 1 ст. 119 КК України на строк 4 роки;

- за ч. 1 ст. 263 КК України на строк 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, ОСОБА_3 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Постановлено стягнути із ОСОБА_3 на користь потерпілої ОСОБА_1 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди, 3550 грн - судових витрат.

Вирішено питання про речові докази та стягнення витрат на залучення експерта.

Ухвалою суду апеляційної інстанції вирок щодо ОСОБА_3 залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_3 визнано винуватим та засуджено за вчинення злочинів за таких обставин.

26 серпня 2014 року ОСОБА_3 за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1, на горищі знайшов обріз мисливської рушниці, що є вогнепальною бойовою гладкоствольною зброєю, який з того часу став незаконно зберігати за вищевказаною адресою.

28 серпня 2014 року приблизно з 18:30 год. ОСОБА_3 разом із своїми односельчанами розпивав алкогольні напої в саду на земельній ділянці ОСОБА_5, розташованій по АДРЕСА_2, під час чого вирішив випробувати знайдений ним обріз мисливської рушниці. З цією метою ОСОБА_3 пішов додому, взяв зброю та чотири патрони до неї, які раніше придбав у м. Івано-Франківську в невідомої особи. Повертаючись до господарства ОСОБА_5, ОСОБА_3 спорядив рушницю та здійснив постріл у повітря. Прибувши до господарства ОСОБА_5, приблизно о 23:00 год. ОСОБА_3, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, намагаючись спорядити патроном обріз рушниці, внаслідок недбалості, випадково здійснив постріл із указаної зброї, яким спричинив ОСОБА_4 проникаюче вогнепальне компактне дробове поранення лівої половини грудної клітини, від якого потерпілий помер на місці, не передбачаючи можливості настання смерті, хоча міг і повинен був це передбачити.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який зазначив про необґрунтованість доводів касаційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого.

Невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, про що по суті йдеться у касаційній скарзі ОСОБА_1, відповідно до ст. 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

З огляду на це, суд касаційної інстанції при перевірці судових рішень виходить із фактичних обставин провадження встановлених судом.

Як убачається із матеріалів справи, суд розглядав кримінальне провадження щодо ОСОБА_3 за його обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 119, ч. 1 ст. 263 КК України, керуючись при цьому положеннями ст. 337 КПК України, відповідно до якої судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Водночас, за змістом ч. 3 ст. 337 КПК України суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, та не може визнати особу винуватою у вчиненні більш тяжкого злочину, обвинувачення у якому їх пред'явлено не було.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 119, ч. 1 ст. 263 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, визнаним судом доведеними, та ґрунтуються на сукупності зібраних у кримінальному провадженні доказів, результати оцінки яких детально наведені у вироку.

Так, ОСОБА_3 у судовому засіданні зазначав про те, що між ним та потерпілим були нормальні стосунки, конфлікту в той вечір між ними не було, громадський порядок він не порушував та не мав умислу на вбивство ОСОБА_4, а внаслідок необережного поводження зі зброєю випадково здійснив постріл із обрізу рушниці, спричинивши потерпілому вогнепальне поранення, від якого останній помер. Дані показання засудженого узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 , які підтвердили, що у вечір 28 серпня 2014 року, вони разом із ОСОБА_3 перебували у домоволодінні ОСОБА_5 та вживали алкогольні напої, будь-яких суперечок між засудженим та потерпілим не було, постріл із обрізу рушниці ОСОБА_3 вчинив раптово, внаслідок чого ОСОБА_4 було заподіяно вогнепальне поранення. Також указані особи зазначали, що вони разом із ОСОБА_3 надавали потерпілому першу допомогу, однак останній помер.

Окрім того, суд обґрунтував, що показання свідків та засудженого підтверджуються іншими доказами, наявними у матеріалах цього провадження, у тому числі даними висновку судово-медичної експертизи № 74 від 27 вересня 2014 року, відповідно до яких тілесних ушкоджень, які б вказували на можливу боротьбу чи самооборону ОСОБА_4 виявлено не було, а смерть потерпілого настала відразу після спричинення вогнепального поранення.

Отже, за встановлених судом фактичних обставин справи, дії засудженого ОСОБА_3 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 119, ч. 1 ст. 263 КК України.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки містить докладні підстави, з яких апеляційну скаргу потерпілої визнано необґрунтованою.

На думку колегії суддів, доводи захисника ОСОБА_2 про суворість призначеного ОСОБА_3 покарання є непереконливими. Так, матеріалів провадження убачається, що судом при призначенні ОСОБА_3 покарання відповідно до вимог статей 50, 65 КК України, ураховано тяжкість вчинених злочинів, один із яких відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, дані про особу засудженого, який позитивно характеризувався за місцем проживання, на спеціальних обліках не перебуває, має на утриманні двох неповнолітніх дітей. Також обставинами, що пом'якшують покарання було визнано щире каяття ОСОБА_3 у вчинених злочинах, активне сприяння їх розкриттю, часткове відшкодування потерпілій завданої шкоди. Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_3 суд визнав вчинення злочину у стані алкогольного сп'яніння.

Таким чином, колегія суддів вважає призначене ОСОБА_3 за сукупністю злочинів покарання необхідним та достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Судові рішення у частині вирішення цивільного позову, зокрема щодо відшкодування моральної шкоди потерпілій ОСОБА_1 є обґрунтованими та належним чином мотивованими, оскільки сума стягнутої моральної шкоди відповідає завданим злочином глибоким душевним стражданням потерпілої, що пов'язані зі смертю близької людини, неможливістю відновлення таких моральних втрат у майбутньому, вимушеними змінами у життєвих планах і стосунках, а також засадам розумності та справедливості.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, ухвалених у кримінальному провадженні, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи наведене, підстав для задоволення касаційних скарг потерпілої ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_2 в інтересах засудженого ОСОБА_3 колегія суддів не вбачає.

З огляду на викладене, керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Залишити вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 24 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 березня 2015 року щодо ОСОБА_3 без змін, а касаційні скарги потерпілої ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_2 в інтересах засудженого - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11