07.10.2015
Справа № 494/578/15-к
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.10.2015 м. Березівка

Березівський районний суд Одеської області у складі:
судді ОСОБА_1
за участю: секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого - ОСОБА_4 ,
потерпілого - ОСОБА_5 ,
розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Березівка Одеської області матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.3 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі- КК України),-
28 вересня 2015 року до Березівського районного суду Одеської області надійшов обвинувальний акт та додані документи відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.3 ст. 186 КК України.
В підготовчому судовому засіданні прокурор, обвинувачений та потерпілий висловили думки про можливість призначення судового розгляду. Прокурор зазначив, що виконав недоліки ухвали Березівського районного суду Одеської області від 13 травня 2015 року, яким повернуто обвинувальний акт.
Суд, заслухавши думки учасників судового провадження, дослідивши обвинувальний акт з додатками, доходить висновку, що він на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 Кримінально-процесуального кодексу України (далі КПК України) підлягає поверненню прокурору як такий, що не відповідає вимогам КПК України.
Відповідно до пункту 3 частини третьої ст. 314 КПК України «У підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення: про повернення обвинувального акту, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу».
Зміст обвинувального акту, порядок його складання та затвердження, а також які документи долучаються до нього передбачені статтею 291 КПК України, вимогам якої не відповідає обвинувальний акт з додатками відносно ОСОБА_4 .
Відповідно до ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди України при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду, як джерело права.
У відповідності ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод «Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим, доки його вину не буде доведено в законному порядку.»
В рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.2008 року в справі «Хужин та інші проти Росії», Європейський суд з прав людини чітко зазначає про важливість дотримання презумпції невинуватості, вказує на помилки правоохоронних органів при тлумаченні цього поняття, зазначаючи наступне: «Суд нагадує, що положення ч.2 ст.6 Конвенції спрямоване на те, щоби убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженим твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи в суді. Презумпція невинуватості, закріплена в ч.2 ст.6 Конвенції, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається в ч.1 статті 6 Конвенції. Цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій відображається думка про те , що особа,обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буде доведена відповідно до закону. Разом з тим ця вимога стосується й висловлювань інших посадових осіб про перебіг розслідування кримінальної справи, якщо такі твердження спонукають громадськість повірити у винуватість особи та впливають на оцінку фактів даної справи компетентним судом.
Крім того аналогічне трактування поняття презумпції невинуватості міститься в Рішенні Європейського суду з прав від 10.12.2009 року в справі «Шагін проти України», яке звучить наступним чином «Суд повторює, що принцип презумпції невинуватості, закріплений в пункті 2 статті 6 Конвенції, є одним з аспектів права на справедливий судовий розгляд кримінальної справи, гарантованого пунктом 1 статті 6 ( рішення у справі «Альне де Рібемон проти Франції» від 10 лютого 1995 року).
Цей принцип не лише забороняє передчасне висловлювання думки самим судом про те, що особа, «яку обвинувачено у вчинені злочину», є винною, тоді як це ще не доведено відповідно до закону, а й поширюється на заяви, що їх роблять інші державні посадові особи стосовно проваджень що тривають, у кримінальних справах і які спонукають громадськість до думки про вину підозрюваного та визначають наперед оцінку фактів компетентним судовим органом (достатньо мати - навіть за відсутності будь-якого формального висновку - певні підстави припускати, що відповідна посадова особа вважає обвинуваченого винним (рішення у справі «Бьомер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року).
У цьому зв`язку Суд наголосив на тому, як важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи, порушеної проти особи, та визнання її винною в тому чи іншому злочині (Рішення «Дактарас проти Литви»). Таким чином, слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють у вчиненні злочину, та чітку заяву , зроблену за відсутністю остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин ( Рішення у справі «Ісмоїлов проти Росії» від 24 квітня 2008 року).
З обвинувального акта вбачається, що слідчий та прокурор фактично висловили твердження про винуватість ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.3 ст.186 КК України, що порушує принцип невинуватості.
Більш того, аналіз обвинувального акту відносно ОСОБА_4 свідчить про те, що він не містить належного формулювання обвинувачення. Так, у обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_4 , будучи раніше судимим, маючи не зняту і не погашену у встановленому законом порядку судимість, належних висновків для себе не зробив, та повторно скоїв умисний, корисливий злочин під час іспитового терміну за наступних обставин:
15.03.2015 року, о 19 годині 30 хвилин, ОСОБА_4 , діючи умисно, з метою крадіжки чужого майна прийшов до домоволодіння ОСОБА_5 , яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 . Скориставшись тим, що вхідні двері до приміщення кухні, розташованої у дворі вказаного домоволодіння, не зачинені на замок, ОСОБА_4 проник до приміщення кухні звідки таємно, умисно, з корисливих мотивів викрав з тумбочки столу майно ОСОБА_5 .
Всього ОСОБА_4 викрав майна ОСОБА_5 на загальну суму 447 грн., в результаті чого спричинив йому матеріальну шкоду. З викраденим майном ОСОБА_4 намагався втекти з місця злочину. Однак, ОСОБА_4 перебуваючи в приміщенні кухні вказаного домоволодіння, помічений потерпілим ОСОБА_5 .
ОСОБА_4 , усвідомлюючи, що потерпілий ОСОБА_5 розуміє протиправний характер вчинюваних ним дій і сприймає їх як злочинні, на прохання потерпілого ОСОБА_5 залишити викрадене майно, не реагував. Тримаючи сумку з викраденим майном в правій руці, ОСОБА_4 вільною лівою рукою відштовхнув потерпілого ОСОБА_5 ,який намагався перешкодити ОСОБА_4 втекти з двору свого домоволодіння з викраденим майном, та намагався втекти. Однак, ОСОБА_4 свій злочинний умисел до кінця не довів з причин, які не залежали від його волі був затриманий потерпілим ОСОБА_5 .
Відповідно до пункту п`ятого частини другої статті 291 КПК України: «Обвинувальний акт повинен містити у собі виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення».
Згідно з пункту 13 частини першої статті 3 КПК України, «обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України».
В порушення вищезазначених норм закону, дії ОСОБА_4 кваліфіковані в обвинувальному акті за ч.2 ст.15, ч.3 ст. 186 КК України як замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, поєднаний з проникненням в інше приміщення, проте при цьому не вірно вказані кваліфікуючі ознаки правопорушення, що інкримінується, тобто не відповідає диспозиції ч.2 ст.15 КК України, яка передбачає «замах на вчинення злочину є закінченим , якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі», та про що взагалі не зазначається у формулюванні обвинувачені.
Також, незрозумілим є вказана кваліфікуюча ознака «поєднаний з проникненням в інше приміщення», оскільки, спочатку слідчий та прокурор зазначають, що вхідні двері до приміщення кухні, розташованої у дворі вказаного домоволодіння. Потім зазначає, що ОСОБА_6 перебуваючи в кухні вказаного домоволодіння, помічений потерпілим ОСОБА_5 , тобто з якого саме приміщення викрадено майно.
Окрім цього, згідно із ст. 291 ч.1 КПК України обвинувальний акт - це процесуальний документ про закінчення досудового розслідування, якій складається слідчим, після чого затверджується прокурором.
Суд звертає увагу, що згідно п. 9 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити відомості щодо дати та місця його складання та затвердження.
Статтею 99 КПК України встановлені визначення поняття документу у кримінальному провадженні, а також вимоги, що пред`являються до них, а саме наявність у документах необхідних реквізитів, дату, місце складення і реєстрації, прізвище, і`мя та по-батькові посадовця, який його склав, необхідні підписи,штампи, печатки тощо, оскільки складення або підписання документів, у тому числі процесуальних документів, особою, яка не має на це відповідних повноважень, а також відсутність необхідних для документу встановлених у законі даних, робить документ недійсним, тобто таким, що не тягне юридичних наслідків.
Порядок оформлення, затвердження документу передбачений п.9.5., п.18.2 Інструкції з діловодства в органах прокуратури, затверджений наказом Генерального прокурора України №3 від 15.01.2013 року. Однак в порушення вимог п.п.9.5.1 п.9.5., п.18.2.1 п.18.2 зазначеної інструкції вбачається, що на обвинувальному акті відсутня мокра печатка, яка б засвідчувала підпис відповідальної особи, яка затвердила вказаний обвинувальний акт. Вказана позиція щодо проставляння мокрої печатки на обвинувальному акті, також викладена в ухвалі Апеляційного суду Одеської області по справі №11-кп/785/971/15 від 14.07.2015 року.
Також, згідно ст.109 КПК України реєстр матеріалів досудового розслідування складається слідчим або прокурором і надсилається до суду разом з обвинувальним актом. Реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити: 1) номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; 2) реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; 3) вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування..
Отже, реєстр матеріалів досудового розслідування повинен представляти собою повний опис усіх без виключень процесуальних дій і прийнятих процесуальних рішень під час досудового розслідування та містити у собі довідкові відомості про шлях утворення доказової бази обвинувачення, засоби одержання доказової інформації та забезпечення кримінального провадження.
Проте, як вбачається з обвинувального акту та додатків до нього, вказані документи не відповідають вимогам ст.109 КПК України.
Так, в реєстрі матеріалів досудового розслідування, не в повному обсязі зазначені відомості та процесуальні дії, проведені в ході досудового розслідування, в реєстрі допущені скорочення в написанні проведених процесуальних дій, зокрема протокол огляду місця події (п.7), не конкретизувавши, яке саме місце; відсутня інформація про проведення відповідних процесуальних дій: відсутні відомості щодо внесення відомостей до ЄРДР, час ознайомлення підозрюваного з матеріалами кримінального провадження (п.20); час ознайомлення потерпілого з матеріалами кримінального провадження (п.21). Крім того в прийнятих процесуальних рішеннях під п.4 значиться постанова про зміну кваліфікації, але за якими статями було змінено кваліфікація відсутня, не вказано були ознайомлені обвинувачений та потерпілий зі зміною кваліфікації. Прийняті в ході досудового розслідування процесуальні рішення також відображені неповно: постанова про приєднання речових доказів (п.3) не містить їх перелік.
Суд звертає увагу, що зазначені висновки суду є результатом розгляду обвинувального акту та доданих до нього документів, а не результатом дослідження доказів.
Враховуючи вищенаведене, зазначені порушення позбавляють суд можливості призначити судовий розгляд такого обвинувального акту і розглянути його.
Статтею 314 КПК України не передбачено можливості виправлення технічних чи інших помилок, а також внесення якихось додаткових відомостей до обвинувального акту чи реєстру після їх надходження до суду, зокрема, у підготовчому судовому засіданні. Законом також не передбачено поділу недоліків обвинувального акту чи реєстру на суттєві та не суттєві чи такі, що перешкоджають розгляду або не перешкоджають розгляду справи по суті. Ст.291 КПК України чітко передбачено категоричний перелік відомостей, які має містити обвинувальний акт. Ст.109 чітко передбачено категоричний перелік відомостей які має містити реєстр матеріалів досудового розслідування. Виключень щодо можливості визнання несуттєвим недотримання прокурором чи слідчим будь-якої із вказаних вимог, Законом не передбачено.
Главою 28 КПК України, якою врегульовано процедуру судового розгляду, не передбачено процедури виправлення недоліків обвинувального акту, реєстру матеріалів досудового розслідування.
Залишення ж у матеріалах кримінального провадження обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування з недоліками є неприпустим, оскільки це свідчить про неповагу до закону, до встановлених ним норм та вимог.
Єдиним процесуальним шляхом виправлення недоліків обвинувального акту, реєстру матеріалів досудового розслідування, передбаченим КПК України, є повернення обвинувального акту прокурору з метою усунення ним недоліків протягом розумного строку.
Приймаючи до уваги засаду кримінального провадження законності, що передбачена ст. 9 КПК України, недотримання будь-яких імперативних вимог КПК щодо змісту обвинувального акту, є підставою для визнання обвинувального акту таким, що не відповідає вимогам КПК України.
Таким чином, у зв`язку з тим, що обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України, зокрема ст. 291 КПК України, суд дійшов висновку, що він в силу п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України підлягає поверненню прокурору.
Керуючись ст. ст. 314, 315, 370 - 372 КПК України, суд
Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.3 ст. 186 Кримінального кодексу України - повернути прокурору прокуратури Березівського району Одеської області для усунення протягом розумного строку вказаних в ухвалі виявлених недоліків.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через Березівський районний суд Одеської області протягом семи днів з дня її оголошення.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Апеляційним судом Одеської області.
Суддя ОСОБА_1