П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року м. Київ

Судова палата у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_20,
суддів: ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31,
при секретарях:ОСОБА_32,ОСОБА_33,
за участю:засудженого ОСОБА_15 та його захисника ОСОБА_16,
начальника відділу участі прокурорів Генеральної прокуратури України у перегляді судових рішень у кримінальних справах ОСОБА_34,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою засудженого ОСОБА_15 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

вироком Подільського районного суду м. Києва від 30 листопада 2010 року засуджено ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_1, раніше не судимого, за вчинення злочину, передбаченого частиною п'ятою статті 191 Кримінального кодексу України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна, яке є власністю засудженого, та з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з організаційно-розпорядчими функціями на строк 3 роки.

Відповідно до ухвали Апеляційного суду м. Києва від 14 червня 2011 року апеляції прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, та засудженого ОСОБА_15 залишено без задоволення, а вирок щодо останнього - без зміни.

Касаційний суд - колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ - ухвалою від 16 жовтня 2012 року зазначену вище ухвалу апеляційного суду міста Києва щодо ОСОБА_15 скасував, справу направив на новий апеляційний розгляд у зв'язку з тим, що рішення апеляційного суду постановлено з порушенням вимог кримінально-процесуального закону.

Після повторного перегляду апеляційним судом вирок щодо ОСОБА_15 ухвалою від 9 липня 2013 року залишено без зміни, а апеляційні скарги прокурора та засудженого - без задоволення.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2015 року ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 9 липня 2013 року щодо ОСОБА_15 залишено без зміни.

ОСОБА_15 визнано винуватим у тому, що він у 2008 році, обіймаючи посаду директора з розвитку ТОВ «Компанія» Зевс ЛТД» (далі - Товариство), та, зловживаючи своїм службовим становищем, умисно незаконно привласнив і заволодів майном указаного Товариства на суму 320 498, 47 грн, що в шістсот і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян на момент вчинення злочину, а саме привласнив: меблі товариства вартістю 48 200 грн; орендований товариством та переданий йому за наказом генерального директора ОСОБА_18 від 2 грудня 2008 року для службового використання автомобіль «SKODA OKTAVIA TOUR», реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 85 136, 47 грн; кошти товариства за поставлену продукцію в сумі 30 300 грн, які отримав 9 серпня 2008 року та 4 листопада 2008 року в офісі приватного підприємця ОСОБА_19, що розташований у АДРЕСА_1; коштами Товариства у сумі 156 862 грн, які отримав у зазначеній вище квартирі з листопада по грудень 2008 року від менеджера Товариства і повинен був передати до головного офісу Товариства, однак незаконно обернув їх на свою користь.

Засуджений ОСОБА_15 звернувся із заявою про перегляд ухвали суду касаційної інстанції від 17 лютого 2015 року щодо нього Верховним Судом України з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї й тієї самої норми права, передбаченої Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК 2012 року), що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень. На думку засудженого, суд касаційної інстанції в кримінальній справі стосовно нього допустив неоднакове застосування норми статті 399 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК 1960 року).

Заявник стверджує, що при повторному апеляційному розгляді справи конкретні вказівки, викладені в ухвалі касаційного суду, судом апеляційної інстанції виконано не було.

Заявник порушує питання про скасування ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2015 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 9 липня 2013 року й просить направити справу на новий апеляційний розгляд.

На підтвердження своєї позиції щодо неоднакового застосування норми статті 399 КПК 1960 року, унаслідок чого було ухвалено різні за змістом судові рішення, засуджений ОСОБА_15 долучив копії ухвал від 14 грудня 2006 року та 22 лютого 2011 року, ухвалені Верховним Судом України як судом касаційної інстанції.

Зі змісту ухвали Верховного Суду України від 14 грудня 2006 року вбачається, що касаційний суд скасував ухвалу апеляційного суду щодо засуджених, а справу направив на новий апеляційний розгляд у той же суд. Підставою для скасування вказано те, що апеляційним судом не дотримано вимог статті 399 КПК 1960 року, які є обов'язковими при повторному розгляді справи. Зокрема, зазначено, що апеляційний суд не виконав вказівок суду касаційної інстанції і дійшов висновку про доведеність винуватості засуджених у вчиненні інкримінованих їм злочинів без проведення судового слідства, без їх допиту та допиту свідків, дослідження доказів у справі, тобто з порушенням принципу безпосередності, указаному в статті 257 КПК 1960 року, і не виконав інші вимоги закону щодо розгляду справи в апеляційному порядку.

Відповідно до ухвали Верховного Суду України від 22 лютого 2011 року ухвалу апеляційного суду скасовано, а справу направлено на новий апеляційний розгляд. Касаційний суд у своєму рішенні дійшов висновку про те, що апеляційний суд, ухваливши рішення про залишення вироку суду першої інстанції без зміни, а апеляції захисників - без задоволення, не виконав вказівки суду касаційної інстанції, оскільки не перевірив доводи апеляції належним чином, не навів суджень і обґрунтувань на підтвердження винуватості засудженого, тим самим не дотримався вимог статті 399 КПК 1960 року.

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України (далі - Суд) заслухала суддю-доповідача, а також засудженого ОСОБА_15 та захисника ОСОБА_16, які підтримали заяву та просили її задовольнити, пояснення. на підтримку доводів заяви засудженого, думку прокурора про відмову в задоволенні заяви, перевірила матеріали кримінальної справи та матеріали, додані до заяви, вивчила висновки членів Науково-консультативної ради при Верховному Суді України та дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.

1. Кримінальна справа про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2015 року щодо ОСОБА_15 допущена до провадження Верховного Суду України за наявності підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 445 КПК 2012 року.

Відповідно до згаданої норми кримінального процесуального закону підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України, які набрали законної сили, є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Однак Суд, хоча й погодився з тим, що на стадії відкриття провадження заява була визнана прийнятною, проте процесуально позбавлений можливості переглянути оскаржуване рішення касаційної інстанції з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 445 КПК 2012 року (у редакції Закону від 12 лютого 2015 року), та дати свій висновок з питання, порушеного в заяві.

2. Згідно із загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплено в частині першій статті 58 Конституції України, відповідно до якого дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності й припиняється з утратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали чи мали місце (офіційне тлумачення цього конституційного положення наведено в Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99).

Водночас Конституція України в статті 58 допускає зворотну дію законів у часі, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Формою реалізації частини першої статті 58 Конституції України є положення частини першої статті 5 КПК 2012 року, яка регулює дію норм кримінального процесуального закону в часі та згідно з якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається відповідно до положень цього Кодексу, чинних на момент початку виконання дії або прийняття такого рішення. На відміну від кримінального (матеріального) закону, чинний кримінальний процесуальний закон не має зворотної дії навіть у тих випадках, коли його правила є більш сприятливі для учасників кримінального провадження. Повернення процесу (процесуальних дій) неможливе.

3. Законом України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» частина перша статті 445 КПК 2012 року була доповнена пунктом 2, а отже, згаданий пункт за загальним правилом підлягає застосуванню з дати набрання чинності. Тобто з підстав, указаних у цьому пункті, Судом може бути переглянуто ухвали суду касаційної інстанції, постановлені 28 березня 2015 року й пізніше. Однак на підтвердження неоднаковості рішень у зв'язку з обставинами, зазначеними в цих пунктах, повинні подаватися ухвали суду касаційної інстанції, постановлені й до 28 березня 2015 року, але після 20 листопада 2012 року, бо саме в цих ухвалах суд касаційної інстанції застосовував норми права, передбачені «цим Кодексом», тобто КПК 2012 року (пункт 2 частини першої статті 445 КПК 2012 року).

4. Заявник ОСОБА_15 заявляє, що суд касаційної інстанції в кримінальній справі щодо нього допустив неоднакове застосування норми статті 399 КПК 1960 року у зв'язку з тим, що апеляційний суд при повторному розгляді справи не виконав вказівки суду касаційної інстанції, які є обов'язковими для апеляційного суду. Заявник вказує на правильність рішень касаційного суду в доданих для порівняння судових рішеннях від 14 грудня 2006 року та 22 лютого 2011 року.

У положенні пункту 2 розділу X «Прикінцеві положення» КПК 2012 року вказано, що з дня набрання чинності цим Кодексом втрачає чинність КПК 1960 року. Питання про застосування Судом норм КПК 1960 року вирішено в пункті 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК 2012 року, згідно з яким заяви про перегляд судових рішень Судом у кримінальних справах, які були розглянуті до набрання чинності КПК 2012 року, або у справах, розгляд яких не завершено з набранням чинності цим Кодексом, подаються й розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності КПК 2012 року.

Отже, Суд дійшов висновку, що правовідносини, які виникають, розвиваються і припиняються у зв'язку з реалізацією права осіб на подання заяв про перегляд Верховним Судом України рішень суду касаційної інстанції, ухвалених за процедурою КПК 1960 року, мають визначатися за КПК 1960 року. Пункт 2 частини першої статті 445 КПК 2012 року (у редакції Закону від 12 лютого 2015 року) до таких правовідносин застосовуватися не може.

6. У цьому кримінальному провадженні встановлено, що оскаржуване рішення колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2015 року щодо ОСОБА_15, ухвалене за процедурою, передбаченою нормами КПК 1960 року, не може бути предметом перегляду Верховним Судом України на підставі неоднакового правозастосування, яке передбачено пунктом 2 частини першої статті 445 КПК 2012 року.

За таких обставин Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_15

Керуючись статтями 453, 454, 456 Кримінального процесуального кодексу України, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

відмовити в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_15.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України.

Головуючий ОСОБА_20

Судді:

ОСОБА_21ОСОБА_26

ОСОБА_22ОСОБА_27

ОСОБА_23ОСОБА_28
ОСОБА_24ОСОБА_29
ОСОБА_25ОСОБА_30

ОСОБА_31