Справа № 159/579/16-к
Провадження № 1-кс/159/85/16
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 лютого 2016 року м. Ковель

Слідчий суддя Ковельського міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_1 , за участю:
секретаря ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
слідчого ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ковелі справу за скаргою ОСОБА_5 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження,
в с т а н о в и в :
31 січня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000012 були внесені відомості про те, що начальник відділу освіти Ковельської районної державної адміністрації ОСОБА_6 та директор Уховецької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів ОСОБА_7 не виконали рішення Ковельського міськрайонного суду від 20 жовтня 2010 року про поновлення ОСОБА_5 на посаді вчителя біології Уховецької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів з неповним тижневим навантаженням (2 години) за сумісництвом з 01 вересня 2010 року. Кваліфікація за ч.2 ст.382 КК України.

Постановою від 28 січня 2016 року слідчий закрив кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.382 КК України.

Заявник не погодилась з постановою і просить її скасувати.

Постанову слід скасувати.

Постанова ґрунтується, в тому числі, на висновку, що рішення суду не могло бути виконане.

Такий висновок є невірним.

Якщо працівник прийнятий на роботу, що підтверджено виданням наказу, то ця робота працівнику має бути надана. Наказ про прийняття на роботу не може бути скасований з підстав, що він виданий помилково, а роботи, як виявилося, немає. Працівника в такому випадку належить звільнити з роботи за скороченням штату, оскільки посада, чи робота, зайві. Іншого законного виходу немає. Усі збитки, пов`язані з помилковим прийняттям на роботу, необхідністю скорочення, має відшкодувати посадова особа, яка видала помилковий наказ. До того ж, якщо суд поновив ОСОБА_5 на роботі, то він виходив з того, що вона на цю роботу прийнята. Будь-які спори з цього приводу не допускаються, рішення суду мало бути виконане. Права працівника та сила судового рішення мають тут пріоритет перед іншими міркуваннями, зокрема тими, що годин для ОСОБА_5 як не було, так і немає. Як вже було сказано, години мали бути надані ОСОБА_5 понад встановлену кількість і вона відразу ж мала бути попереджена про наступне вивільнення у зв`язку з скороченням «зайвих» годин. Після спливу двох місяців її можна було звільнити у зв`язку з скороченням штату. Усі, пов`язані з вказаними діями, збитки мала відшкодувати посадова особа, яка видала помилковий наказ і допустила незаконне звільнення.

Якщо ж на момент прийняття ОСОБА_5 на роботу «години», які вона мала викладати, були, то після її незаконного звільнення ці години нікуди не поділися, а отже передані комусь. Повернення цих «годин» ОСОБА_5 після поновлення її на роботі не повинно залежати від згоди інших працівників, яким ці години передані, вони мають бути повернуті.

Згідно п.6 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. Отже, закон допускає навіть звільнення працівника, який виконує роботу незаконно звільненого працівника, ради того, щоб відновити права останнього у повному обсязі.

Тому «години», які мала ОСОБА_5 до її незаконного звільнення, мали бути їй повернуті негайно і юридичних перешкод для цього не існувало.

Отже, якщо на момент поновлення ОСОБА_5 продовжувала існувати Уховецька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів, а сама ОСОБА_5 не перешкоджала поновленню, то ситуація, коли її неможливо було поновити на роботі у повному обсязі юридично неможлива взагалі. Рішення суду мало бути і могло бути виконане.

З огляду на викладене, слідству необхідно зосередитись на з`ясуванні тієї обставини, хто з посадових осіб мав забезпечити виконання рішення суду, які дії вони мали вчинити і не вчинили. При цьому, знову ж таки, не може виникнути ситуація, що у жодної з цих посадових осіб немає достатньо повноважень, а тому ніхто не міг нічого зробити. Виконання рішення суду могло бути наслідком погоджених дій кількох посадових осіб, директора ЗОШ с. Уховецьк зокрема, тому, висновок, що остання не є суб`єктом злочину є передчасним.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.2 ст.382 КК України, характеризується виною у формі умислу (не прямого умислу, а умислу).

Невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили це бездіяльність особи в частині виконання зобов`язань, які виникають на підставі відповідних судових актів, прийнятих судами загальної юрисдикцій або Конституційним судом України.

Невиконання може мати завуальований характер, коли зобов`язана особа хоча відкрито і не відмовляється від виконання судового акта, але вживає певних зусиль, які фактично роблять неможливим його виконання (умисно не розпечатує пошту, не приймає державного виконавця, направляє документ не за адресою тощо).

Перешкоджання виконанню вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили передбачає вчинення дій, які спрямовані на створення відповідних умов щодо неможливості чи суттєвого ускладнення виконання судових актів.

Способи невиконання або перешкоджання можуть бути різними й на кваліфікацію не впливають.

Тому, твердження про відсутність у діях зазначених у оскаржуваній постанові посадових осіб складу злочину, з огляду на викладене вище та з огляду на недостатнє вивчення слідством повноважень цих осіб у їх сукупності щодо виконання рішення суду, виглядає непереконливим.

Прийшовши до висновку, що рішення суду могло бути і мало бути виконаним, визначивши коло осіб, які мали достатньо повноважень це рішення виконати (погодженими діями чи кожен зокрема), необхідно вирішити одне з головних питань: чи мали вказані посадові особи умисел не виконати рішення суду чи перешкодити його виконанню (прямий чи непрямий), або ж невиконання рішення суду зумовлене іншими причинами (невміння діяти у складній правовій ситуації, відсутність юридичного супроводу, недбале ставлення до виконання обов`язків тощо). У разі, якщо будуть встановлені вказані інші причини, а не умисел, висновок про існування цих причин має бути належно мотивований та підкріплений доводами та доказами.

Керуючись ст. 303,306, 307 КПК України, суд,

у х в а л и в :
Постанову старшого слідчого Ковельського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_4 від 28 січня 2016 року про закриття у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення (злочину) кримінального провадження № 0000012, внесеного 31 січня 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, скасувати.

Ухвала не може бути оскаржена.

Слідчий суддя ОСОБА_8