Апеляційний суд Житомирської області
Справа №792/2010 Головуючий у 1-й інст. Євстаф'єва
Категорія ст. 409 КПК України Доповідач Михайловський В.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2010 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Михайловського В.І.

суддів: Заліщука М.С., Захарчука С.В. з участю прокурора: Філя С.В.

засудженого ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Житомира кримінальну справу за апеляцією засудженого ОСОБА_1 на постанову Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19 липня 2010 року,

В С Т А Н О В И В:

Цією постановою засудженому ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянину України, відмовлено в задоволенні заяви про приведення вироку у відповідність до чинного законодавства за безпідставністю.

Згідно змісту постанови суду, ОСОБА_1 відбуває покарання за вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 18.03.2008 року, яким його засудженого за ст.391 КК України на 2 роки позбавлення волі з застосуванням ст.71 КК України, частково приєднана невідбута частина за попереднім вироком Київського районного суду м.Полтави від 1.08.2008 року та остаточно встановлено ОСОБА_1 до відбуття 7 років позбавлення волі.

Обгрунтовуючи прийняте рішення, суд послався на те, що засуджений безпідставно послався на вимоги ст.132 КВК, в яку законодавцем були винесені певні зміни 21.01.2010 року та виключено такий захід стягнення як призначення на позачерговее чергування по прибиранню приміщень і територій колонії. Оскільки на момент винесення вироку Дзержинського районного суду м.Харкова від 18.03.2008 року щодо ОСОБА_1 такий захід стягнення за ст.132 КВК України як призначення на позачергове чергування по прибиранню приміщень і територій колонії, то вимоги засудженого щодо перегляду вказаного вироку суду є безпідставними.

В апеляції з доповненнями засуджений ОСОБА_1 просить звільнити його від покарання, призначеного вироком Дзержинського районного суду м.Харкова за ст.391 КК України та залишити покарання, призначене Київським районним судом м.Полтави.

В обгрунтування апеляції засуджений ОСОБА_1 посилається на те, що постанова Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19.07.2010 року є незаконною та суперечить вимогам ст.ст.132-134 ч.6,135 Кримінально-виконавчого кодексу України, оскільки у вказані норми закону у січні 2010 року були внесені зміни і таке покарання як „позачергове прибирання приміщень і територій колонії виключено. Таким чином, враховуючи, що така кваліфікуюча ознака в ст.391 КК України відсутня та не має законної сили, то такі справи підлягають закриттю.

Оскільки зазначені взаємовідносини законом у даний час не врегульовані, то суду, на думку скаржника, необхідно застосувати Конституцію України закон прямої дії, який має найвищу юридичну силу.

Заслухавши доповідача по справі, засудженого ОСОБА_1, який підтримав подану апеляцію з наведених мотивів, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляції ОСОБА_1, обговоривши доводи апеляції та вивчивши справу, суд вважає, що апеляція засудженого задоволенню не підлягає.

З матеріалів кримінальної справи та змісту вироку Джержинського районного суду м.Харкова та постанови Бердичівського міськрайсуду Житомирської області вбачається, що ОСОБА_1 скоїв злісну непокору законним вимогам адміністрації виправної установи під час відбуття покарання у вигляді позбавлення волі; за порушення вимог режиму відбуття покарання на ОСОБА_1 було накладено, крім інших стягнень, стягнення у вигляді переводу у приміщення камерного типу.

Зазначені дії засудженого ОСОБА_1 охоплюються диспозицією ст.391 КК України та мають склад злочину, передбачений, цим Законом.

Розглядаючи скаргу засудженого ОСОБА_1 по суті, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що ст.391 КК України, яка передбачає покарання за злісну непокору вимогам адміністрації установи виконання покарань, будь-яких змін не зазнала.

На момент вчинення вказаного злочину та винесення вироку Дзержинським районним судом м.Харкова від 18.03.2008 року щодо ОСОБА_1, ст.132 КВК України передбачала такий вид стягнення, як позачергове чергування по прибиранню приміщень і територій колонії.

Внесені ж у січні 2010 року зміни у зміст ст.ст.132,134,135 КВК України не впливають на кваліфікацію дій, передбачених ст.391 КК України.Відповідальність за вказаний злочин законом не скасована, а тому суд першої інстанції зробив вірний висновок та обгрунтвоано відмовив ОСОБА_1 в задоволенні його заявам щодо необхідності приведення вироку у відповідність до чинного законодавства та звільнення засудженого від призначеного покарання.

Апеляційний суд також вважає безпідставними викладені засудженими в доповненнях до апеляції вимоги щодо необхідності скасування вироку Дзержинського районного суду м.Харкова від 18.03.2008 року, яким його засуджено за ст.391 КК України, оскільки вирішення зазначеного питання не входить до компетенції апеляційного суду Житомирської області.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 365, 366 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляцію з доповненнями засудженого ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 19 липня 2010 року, якою ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні заяви про приведення вироку у відповідність до чинного законодавства без зміни.

Судді: