У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України

у складі:

головуючого-судді

Присяжнюк
Т.І.,

суддів

Глоса Л.Ф., Вус С.М.,

за участю
прокурора

Ковтун Н.Я.

розглянула у судовому засіданні у м. Києві 30 січня 2007
року кримінальну справу за касаційним поданням прокурора, який брав участь у
розгляді справи в апеляційній інстанції, на ухвалу Апеляційного суду
Миколаївської області від 28 лютого 2006 року та вирок Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від 12 грудня 2005 року, яким

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, не судимого,

виправдано за ч.2 ст.189 КК України
за відсутністю в його діях складу злочину.

Ухвалою колегії суддів судової палати у
кримінальних справах Апеляційного суду Миколаївської області від 28 лютого 2006
року вирок щодо ОСОБА_1 залишено без зміни.

Органами досудового слідства (з
урахуванням зміни обвинувачення в суді, внесеної прокурором під час судового
розгляду справи), ОСОБА_1 було обвинувачено у тому, що він, будучи ІНФОРМАЦІЯ_2
акціонерного товариства “Южноукраїнський домобудівний комбінат”, тобто
службовою особою, з використанням свого
службового становища, шляхом вимагання отримав від потерпілої ОСОБА_2 150 доларів США.
Зазначене обвинувачення досудовим
слідством обґрунтовувалося тим, що ОСОБА_1 вимагав і отримав від потерпілої ці
кошти, погрожуючи їй направити в правоохоронні органи заяву про її неправомірні
дії, які вона вчинила 23 серпня 2002 року в магазині, що належить акціонерному товариству. Внаслідок
погрози ОСОБА_1 розголосити відомості, які потерпіла бажала зберегти в
таємниці, оскільки це могло завадити їй виїхати на роботу за кордон, вона була
змушена на вимогу ОСОБА_1 передати йому
150 доларів США в обмін на підписану ним
заяву до прокуратури про
неправомірні дії ОСОБА_2 стосовно працівника цього ж товариства -
ОСОБА_3, які мали місце 23.08.2002 року.

Виправдовуючи
ОСОБА_1, суд дійшов висновку, що про факт вчинення потерпілою
неправомірних дій в магазині акціонерного товариства, розголошення чого не бажала ОСОБА_2, вже було відомо правоохоронним органам, тому
ці відомості не були таємницею, розголошення якої залежало б від ОСОБА_1
Вважаючи доведеним факт отримання виправданим від потерпілої 150 доларів США,
суд дійшов висновку, що ці кошти ОСОБА_1 отримав як відшкодування завданої
ОСОБА_2 моральної шкоди підприємству.

У касаційному поданні прокурор
посилається на те, що суд необґрунтовано дійшов висновку, що у діях ОСОБА_1
відсутній склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 189 КК України. Просить
постановлені відносно ОСОБА_1 судові рішення скасувати у зв'язку з неправильним
застосуванням кримінального закону , а справу направити на новий судовий
розгляд.

Заслухавши доповідь судді
Верховного Суду України, пояснення прокурора Ковтун Н.Я. на підтримання
касаційного подання, перевіривши матеріали справи, обговоривши наведені у
поданні доводи, колегія суддів вважає, що касаційне подання підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.4 ст.334 КПК України мотивувальна частина
виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред'явлене підсудному і визнане судом недоведеним, а
також підстави для виправдання
підсудного з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази
обвинувачення. Не допускається включення у
вирок формулювань, які ставлять під сумнів невинність виправданого.

Виправдовуючи ОСОБА_1, суд не дотримався цих вимог закону.

Так, потерпіла ОСОБА_2 в своїх показаннях як на досудовому
слідстві, так і при судовому розгляді справи незмінно стверджувала, що ОСОБА_1 вимагав і одержав від неї 150 доларів
США за те, що він не повідомить в прокуратуру
про вчинені нею в магазині товариства
неправомірні дії щодо продавця ОСОБА_3, оскільки таке повідомлення для неї було небажаним у
зв'язку з її наміром виїхати за кордон.

Із показань свідка ОСОБА_4 (юрисконсульта АТ Південноукраїнський ДБК)
убачається, що він за
розпорядженням свого керівника - ОСОБА_1 склав заяву до прокуратури з проханням дати правову
оцінку діям ОСОБА_2 стосовно працівника їхнього ж
товариства ОСОБА_3, які мали місце 23.08.2002 року. ОСОБА_2 про це знала і з цього приводу дуже переживала.

Сам
ОСОБА_1 також давав показання про те, що ОСОБА_2 плакала, ставала перед ним на
коліна, благала його не передавати цю
заяву до прокуратури.(т.3 а.с. 406).

Показання потерпілої, що ОСОБА_1 віддав їй підписану ним заяву в прокуратуру з проханням
притягнути її до відповідальності за вчинення нею хуліганства тільки після
того, як отримав від неї 150 доларів США, узгоджуються з даними, що містяться в
протоколі добровільної видачі ОСОБА_2 цієї заяви, та даними протоколу про виявлення та вилучення у ОСОБА_1 150 доларів США.

Цим доказам суд належної правої оцінки
не дав і не зазначив мотивів, з яких він не взяв до уваги показання потерпілої
про вчинення ОСОБА_1 вимагання.

Приходячи до висновку про відсутність в
діях ОСОБА_1 об'єктивної сторони вимагання з тих
підстав, що розголошення відомостей, які потерпіла бажала зберегти в таємниці,
не залежали від його волі, оскільки про конфлікт з участю ОСОБА_2 було відомо ОСОБА_3, іншим працівникам товариства та працівникам міліції, суд не дав оцінки
наступним доказам.

ОСОБА_3, якій ОСОБА_2 під час конфлікту спричинила легкі
тілесні пошкодження, не мала наміру
ініціювати притягнення останньої до відповідальності у зв'язку з їх
примиренням. Такого наміру не було і у
інших працівників товариства. З цих же підстав та, не убачаючи в діях ОСОБА_2 ознак адміністративного
правопорушення, працівники міліції, які виїжджали на місце конфлікту, відповідних протоколів не
складали.

Як убачається з заяви на ім'я
прокурора, підписаної ОСОБА_1, він поставив під
сумнів обґрунтованість зазначеного рішення працівників міліції, наголошуючи на
наявність в діях ОСОБА_2 ознак хуліганства, та просив дати їм
правову оцінку.

Згідно з показаннями потерпілої, для
неї було не бажаним доведення до відома прокурора даних, викладених у цій заяві.

За змістом диспозиції ст. 189 КК України, кримінально караними є
дії по вимозі передачі чужого майна як із погрозою застосування будь-якого
насильства, так і з погрозою розголошення відомостей - повідомлення про них
особам (або особі), яким вони не відомі і чиє знайомлення з ними небажане для
потерпілого.

Тому колегія судів вважає передчасним
висновок суду першої інстанції про відсутність в діях ОСОБА_1 об'єктивної сторони складу злочину -
вимагання.

Суперечить вимогам закону і висновок
суду, що вимагання, вчинене службовою особою з використанням свого службового
становища, має місце лише у разі вчинення таких дій щодо потерпілого, який є
підлеглим службовій особі працівником.

Як убачається із вироку, суд, виправдовуючи ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 189 КК України, послався і
на те, що в його діях відсутні ознаки
даного злочину, оскільки гроші від потерпілої він отримав на відшкодування заподіяної ОСОБА_2 моральної шкоди АТ
“Південноукраїнський будівельний комбінат” та мав намір внести їх в касу товариства. На обґрунтування
такого висновку суд послався на показання ОСОБА_1, свідків ОСОБА_5 й ОСОБА_5, які вони дали в цьому судовому
засіданні, та на ту обставину, що ОСОБА_1 мав можливість внести гроші в касу ПриватБанку.

Колегія суддів з таким висновком суду
не погоджується, оскільки судами першої та апеляційної інстанції не дано ніякої
оцінки наступним доказам, а саме:

- показанням ОСОБА_2, що ОСОБА_1 одержав від неї 150 доларів США шляхом
вимагання, погрожуючи повідомити в прокуратуру про вчиненні нею неправомірні
дії щодо працівника товариства ОСОБА_3;

- суперечливим показанням з цього
приводу ОСОБА_1 Так, під час досудового слідства він стверджував, що отримані
від потерпілої гроші є поверненням її особистого боргу. Під час його допиту як
обвинуваченого він повністю визнавав себе винуватим у незаконному отриманні цих
коштів (т.1 а.с. 79-80). У судовому засіданні 19.11.2002 року дав показання,
згідно з якими ОСОБА_2 відмовлялась відшкодувати шкоду, був торг, він наполягав
на 150 доларах США. (т. 1 а.с. 222);

- показанням свідків ОСОБА_5 й ОСОБА_5 під час досудового слідства та
судового розгляду справи у 2002 році, в яких відсутні будь-які дані про
відшкодування потерпілою моральної шкоди.

Крім того, суд не дав належної оцінки і
тим обставинам, що ОСОБА_1, доручивши
юрисконсульту підготувати від його імені заяву
прокурору, ні з ким не обговорював питання щодо правомірності
ініціювання питання про відшкодування
моральної шкоди товариству та порядку здійснення таких розрахунків; самим
обставинам отримання ним від потерпілої 150 доларів США, за яких він обрав свій
автомобіль місцем передачі особисто йому зазначених коштів в обмін на підписану
ним заяву на ім'я прокурора м. Південноукраїнськ.

Зазначені обставини мають істотне
значення у справі і підлягали правильній юридичній оцінці.

Апеляційний суд, перевіряючи справу за
апеляціями прокурора та потерпілої, не навівши переконливих аргументів,
передчасно дійшов висновку про обґрунтованість виправдання ОСОБА_1

Колегія суддів вважає, що за таких обставин висновки суду першої та
апеляційної інстанції про відсутність в діях ОСОБА_1 ознак будь-якого злочину, є
непереконливі.

Оскільки висновки суду не відповідають
встановленим обставинам справи і судом неправильно застосовано кримінальний
закон, судові рішення щодо ОСОБА_1 підлягають скасуванню, а справа направленню на новий
судовий розгляд.

При новому розгляді справи необхідно
ретельно дослідити усі докази по справі, дати належну правову оцінку діям ОСОБА_1 та прийняти законне і обґрунтоване
рішення.

На підставі викладеного, керуючись
ст. ст. 394-396 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

касаційне подання прокурора, який
брав участь при розгляді справи в апеляційній інстанції, задовольнити.

Вирок
Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 12 грудня 2005 року та
ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 28 лютого 2006 року щодо
ОСОБА_1 скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд в іншому складі
суддів.

Судді:

Присяжнюк Т.І. Вус С.М. Глос Л.Ф.