Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_4,

суддів: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

за участю прокурора ОСОБА_7,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 18 листопада 2014 року кримінальну справу за касаційними скаргами потерпілого ОСОБА_1 та прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на вирок Валківського районного суду Харківської області від 11 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 10 квітня 2014 року.

Вказаним вироком

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянку України, таку, що не має судимості,

засуджено за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_2 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на неї обов'язки, передбачені пунктами 2-4 ч. 1 ст. 76 КК.

Стягнуто із засудженої на користь потерпілого ОСОБА_1 30 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Вирішено питання речових доказів та судових витрат.

За вироком суду ОСОБА_2 визнано винуватою і засуджено за те, що вона 22 червня 2008 року близько 03.00 год. біля кафе «Арка», розташованого на 71 км автомобільної траси Харків - Сімферополь, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, на ґрунті неприязних відносин, що виникли з мотивів помсти за образу її чоловіка ОСОБА_3, вчинила закінчений замах на умисне вбивство ОСОБА_1, завдавши при цьому йому удар кухонним ножем в область життєво важливих органів. Смерть потерпілого не наступила внаслідок своєчасного надання йому медичної допомоги. Тому ОСОБА_2 вчинила усі дії, які вважала необхідними для вбивства ОСОБА_1, але злочин не було закінчено з причин, що не залежали від її волі.

Не погодившись з указаним рішенням, потерпілий та прокурор подали апеляційні скарги, в яких, крім іншого, просили призначити ОСОБА_2 більш суворе покарання.

В порядку ст. 365 КПК 1960 року Апеляційний суд Харківської області ухвалою від 10 квітня 2014 року змінив вирок місцевого суду, перекваліфікував діяння засудженої з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 121 КК, призначивши їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, та на підставі ст. 75 КК звільнив від його відбування з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки, поклавши на неї обов'язки, передбачені пунктами 2-4 ч. 1 ст. 76 КК. Постановив стягнути із засудженої на користь потерпілого ОСОБА_1 70 000 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

У касаційних скаргах:

- потерпілий просить постановлені щодо ОСОБА_2 судові рішення скасувати і направити справу на нове розслідування через неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженої внаслідок м'якості. Зокрема зазначає, що місцевий та апеляційний суд неправильно кваліфікували діяння ОСОБА_2, оскільки таке слід було кваліфікувати за ст. 348 КК, так як він являється працівником правоохоронних органів. Також стверджує про передчасне звільнення засудженої від відбування покарання на підставі ст. 75 КК;

- прокурор, посилаючись на неправильне застосуванням кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину й особі засудженої внаслідок м'якості, просить ухвалу апеляційного суду скасувати і направити справу на новий апеляційний розгляд. Вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно перекваліфікував діяння ОСОБА_2 з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 121 КК, оскільки винуватість останньої підтверджена наявними в матеріалах справи доказами. На обґрунтування своїх вимог посилається на практику Верховного суду України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який вважав, що касаційна скарга сторони обвинувачення підлягає задоволенню, а касаційна скарга потерпілого - частковому задоволенню, перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що такі підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно положень статей 15, 115 КК замах на вбивство може бути скоєний лише з прямим умислом, коли винна особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання, але такі наслідки не настали по незалежним від її волі обставинам.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, що містяться в постанові № 5-46 кс 13 від 14 листопада 2013 року, питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винуватого до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є і суб'єктивне ставлення винуватого до наслідків своїх дій.

Як убачається із матеріалів справи, суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, прийшов до висновку, що діяння засудженої слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 121 КК, оскільки умислу на вбивство потерпілого в ОСОБА_2 не було.

Поряд із цим, місцевим судом встановлено, що засуджена під час конфлікту з потерпілим, намагаючись його відволікти, попросила підкурити їй сигарету та, коли ОСОБА_1 запалив запальничку, завдала йому удар ножем. Крім того, для злочину ОСОБА_2 використала знаряддя з підвищеними травмуючими властивостями - ніж з лезом довжиною 13,5 см. Також, у висновку судово-медичної експертизи вказано, що удар був спрямований у життєво важливі органи, а спричинене тілесне ушкодження - небезпечним для життя в момент заподіяння. Крім того, для удару була прикладена значна сила.

Тому місцевий суд прийшов до висновку, що характер та послідовність дій, вчинених засудженою, у своїй сукупності свідчать про те, що вона мала прямий умисел на позбавлення життя потерпілого, використала знаряддя злочину, застосування якого призводить до смерті, однак не завершила задумане, оскільки потерпілий одразу ж витягнув ніж з тулубу та йому надали своєчасну медичну допомогу.

Проте, апеляційний суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку, на вказане не зважив та дійшов передчасного висновку про відсутність в діянні ОСОБА_2 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК.

Зазначене дає підстав вважати, що апеляційний суд формально розглянув справу щодо ОСОБА_2, а прийняте рішення жодним чином не мотивував.

Тому доводи прокурора та потерпілого у касаційних скаргах про необґрунтованість та невмотивованість ухвали апеляційного суду колегія суддів вважає аргументованими і в цій частині скарги підлягають задоволенню.

Неправильне застосування кримінального та істотне порушення вимог кримінально-процесуального законів відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року є підставами для скасування ухвали апеляційного суду.

За таких підстав ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий апеляційний розгляд, під час якого апеляційному суду необхідно врахувати викладене, перевірити доводи, наведені в апеляційних скаргах, і, дотримуючись вимог КПК 1960 року, прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

Якщо за наслідками нового апеляційного розгляду не буде змінено обсяг обвинувачення або не будуть встановлені інші обставини, які можуть істотно вплинути на міру покарання, то звільнення ОСОБА_2 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК слід визнати явно несправедливим і неправильним.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 394 - 396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційні скарги потерпілого та прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 10 квітня 2014 року щодо ОСОБА_2 скасувати і направити справу на новий апеляційний розгляд.

Судді:

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6