У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1,
суддів ОСОБА_2., ОСОБА_3.,
за участю прокурора ОСОБА_4,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 10 лютого 2015 року кримінальну справу за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 24 квітня 2014 року.

Цим вироком

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 1 ст. 375 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку терміном 1 рік та з покладенням на нього обов'язків, передбачених пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК.

Цивільний позов ОСОБА_6 залишено без розгляду. Стягнуто з засудженого ОСОБА_5 судові витрати у розмірі 1324,08 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 24 квітня 2014 року апеляцію ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без зміни.

Як визнав установленим суд, у грудні 2006 року слідчий у рамках розслідування кримінальної справи затримав автомобіль КАМАЗ, номерний знак НОМЕР_1, який належав ОСОБА_6, і поставив на зберігання на штрафний майданчик у м. Таврійську.

01 квітня 2009 року невстановлена особа подала до Каховського міськрайонного суду Херсонської області заяву від імені ОСОБА_7 про видачу зазначеного автомобіля зі штрафмайданчика, мотивуючи тим, що автомобіль був туди поставлений у кримінальній справі до з'ясування обставин, але речовим доказом його не визнано.

У цей же день суддя цього суду ОСОБА_5, діючи умисно, в інтересах особи, яка подала заяву, з метою сприяння у незаконному заволодінні транспортним засобом шляхом винесення завідомо неправосудної постанови, усупереч вимогам пунктів 2.1, 2.7, 2.8 Інструкції з діловодства у місцевому загальному суді, отримав за невстановлених обставин вказану заяву без відома та без резолюції голови суду і прийняв її до свого провадження.

За надуманими підставами суддя ОСОБА_5 01 квітня 2009 року без виклику в судове засідання заявника і власника транспортного засобу, не дослідивши обставини затримання слідчим автомобіля, розглянув вказану заяву у порядку, передбаченому КУпАП. Незважаючи на те, що ОСОБА_7 не є власником автомобіля, ОСОБА_5 склав та підписав завідомо неправосудну постанову, якою задовольнив заяву та зобов'язав підрозділ МВС видати зі штрафного майданчика автомобіль КАМАЗ. На підставі цієї завідомо неправосудної постанови невстановлена особа 03 квітня 2009 року, представившись ОСОБА_7, незаконно отримала зі штрафмайданчика цей автомобіль, вартістю 66 374 грн.

20 січня 2010 року Апеляційний суд Херсонської області скасував вказану завідомо неправосудну постанову.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 порушує питання про скасування судових рішень щодо нього та направлення справи на новий судовий розгляд унаслідок істотних порушень судами вимог кримінально-процесуального закону, неправильного застосування кримінального закону. Скаржник зазначає: що розгляд справи у місцевому суді відбувався з порушенням вимог процесуального закону та його права на захист, йому не було роз'яснено процесуальні права підсудного; що суд порушив вимоги ст. 306 КПК 1960 року; що суд не встановив наявність у його діях умислу та мотиву на вчинення протиправного діяння та дійшов неправильного висновку щодо доведеності його винуватості. Засуджений вважає, що ухвала суду апеляційної інстанції всупереч ст. 377 КПК 1960 року не містить відповіді на усі доводи апеляції; цей суд не звернув уваги, що на час апеляційного розгляду справи закінчилися строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності, а тому ухвала апеляційного суду також є незаконною.

У запереченні на касаційну скаргу прокурор, який брав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, стверджує про законність та обґрунтованість судових рішень і просить залишити їх без зміни.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який просив касаційну скаргу засудженого задовольнити частково, судові рішення змінити, застосувати положення ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК та звільнити ОСОБА_5 від покарання у зв'язку із закінченням строків давності, розглянувши матеріали кримінальної справи та обговоривши наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга засудженого підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Неповнота та однобічність досудового і судового слідства, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи відповідно до вимог ст. 398 КПК 1960 року не є предметом перевірки у касаційному порядку. Тому такі доводи засудженого, викладені в касаційній скарзі, касаційним судом не розглядаються. При розгляді доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

З об'єктивної сторони злочин, передбачений ч. 1 ст. 375 КК, передбачає наявність діяння, в якому поєднуються два елемента - складання та підписання того чи іншого неправосудного процесуального акта та його оголошення, після чого злочин вважається закінченим.

Згідно чинного законодавства неправосудним є незаконне та необґрунтоване судове рішення, тобто таке, в якому, зокрема, завідомо неправильно застосовано норму матеріального права або яке свідомо постановлено з грубим порушенням норм процесуального права.

Для визнання судового рішення неправосудним необхідно, щоб його неправосудність була підтверджена вищестоящою судовою інстанцією.

Суди першої і апеляційної інстанцій дійшли до вмотивованого висновку про те, що під час прийняття постанови в справі про адміністративне правопорушення від 01 квітня 2009 року суддя ОСОБА_5 усвідомлював, що цей судовий акт є неправосудним і бажав його винесення.

Свій висновок про винуватість ОСОБА_5 у постановленні суддею завідомо неправосудної постанови за обставин, викладених у вироку, місцевий суд обґрунтував сукупністю доказів, які з додержанням установленого кримінально-процесуальним законом порядку дослідив та належно оцінив у їх взаємозв'язку.

Наведені у касаційній скарзі засудженого доводи про відсутність у справі доказів на підтвердження прямого умислу, що він діяв у правовому полі, є непереконливими, не викликають сумнівів у правильності постановленого щодо ОСОБА_5 вироку місцевого суду, й спростовуються зібраними у справі доказами.

Зокрема, неправосудність постанови судді ОСОБА_5 була підтверджена постановою Апеляційного суду Херсонської області від 20 січня 2010 року, якою постанова судді ОСОБА_5 була скасована із закриттям провадження у справі. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що:

- заява ОСОБА_7 не відповідала вимогам КУпАП і не могла розглядатися в порядку, передбаченому КУпАП;

- справа розглянута суддею в день надходження заяви без виклику заявника та власника автомобіля ОСОБА_6, чим порушено права останнього на захист;

- суддею не досліджені обставини затримання транспортного засобу, оскільки автомобіль затримував слідчий. Автомобіль не був тимчасово затриманий у порядку ст. 265-2 КУпАП, а затриманий слідчим у зв'язку з розслідуванням кримінальної справи;

- суддя не звернув уваги на те, що ОСОБА_7 не є власником автомобіля, а власником є ОСОБА_6;

- ДПС ДАІ м. Таврійська УМС України в Херсонський області вказаний автомобіль не затримувала, і заява ОСОБА_7, якій не є власником автомобіля, не могла розглядатися суддею в порядку, який передбачає КУпАП (т. 3, а.с. 69).

Згідно показань свідка ОСОБА_8 на досудовому слідстві, які були оголошені та досліджені судом, він у період з 2004 по 2009 роки обіймав посаду голови Каховського міськрайонного суду Херсонської області. Всі вхідні документи, які надходили до суду, спочатку надавались йому для вивчення та визначення виконавця, про що на самих вхідних документах він ставив відповідні резолюції. Заява ОСОБА_7 до нього не надходила, на цій заяві (а не на обкладинці адміністративної справи, як стверджує ОСОБА_5) немає його резолюції як голови суду, її розгляд судді ОСОБА_5 не доручався.

При вивченні матеріалів кримінальної справи колегією суддів встановлено, що показання свідка ОСОБА_8 на досудовому слідстві і в судовому засіданні від 05 березня 2013 року не містять суперечностей, як про це вказує засуджений у касаційній скарзі. Згідно з протоколом судового засідання, цей свідок також наголошував на відсутності його резолюції на заяві ОСОБА_7 (т. 5 а.с. 198- 199). Тому відмова суду в оголошенні цих показань свідка в суді не вплинула на обґрунтованість постановленого щодо ОСОБА_5 судового рішення.

Доводи засудженого про те, що голова суду ОСОБА_8 поставив свою резолюцію на обкладинці адміністративної справи по заяві ОСОБА_7, є неспроможними з огляду на обсяг і зміст реквізитів резолюції, визначених у пунктах 18.19., 18.20. Інструкції з діловодства в місцевому загальному суді, затвердженою Наказом Державної судової адміністрації України від 27 червня 2006 року № 68, та наявної незначної площі верхнього поля аркушу обкладинки цієї справи, яка відсутня (т. 3, а.с. 43).

Свідок ОСОБА_9 у ході досудового і судового слідства категорично стверджував, що ним як слідчим Каховського РВ УМВС України в Херсонській області в 2006 році в ході розслідування кримінальної справи, порушеної за ст. 289 КК, був вилучений автомобіль КАМАЗ, державний номер НОМЕР_2, та постановлений на спецмайданчик ДАІ м. Таврійська.

Показання свідка ОСОБА_9 знайшли своє об'єктивне підтвердження даними протоколу огляду та затримання транспорту (ХО № 022178 від 14 грудня 2006 року), згідно з якими цей транспортний засіб затримувався саме слідчим Каховського РВ УМВС України в Херсонській області ОСОБА_9 у рамках кримінальної справи (т. 3 а.с. 45).

За змістом постанови судді ОСОБА_5 від 01 квітня 2009 року заява ОСОБА_7 розглянута у цей же день, тобто у день надходження заяви до місцевого суду, без виклику заявника і власника автомобіля (т. 3, а.с. 49). Про винесення цього рішення учасників процесу не було повідомлено. На підставі цього неправосудного рішення вищевказаний автомобіль 03 квітня 2009 року, тобто у період апеляційного оскарження судового рішення, був виданий невстановленій особі.

Оцінивши усі докази в їх сукупності, суд дійшов до вмотивованого висновку, що наявні у справі докази свідчать про направленість умислу на винесення завідомо неправосудної постанови в інтересах третьої особи, з чим у свою чергу погоджується і суд касаційної інстанції.

Посилання у касаційній скарзі засудженого на те, що він правомірно розглянув справу у порядку, передбаченому КУпАП, спростовуються вищевказаними доказами.

Твердження скаржника, які є аналогічними доводам його апеляції, що йому в суді першої інстанції не було роз'яснено право відводу та його права, передбачені ст. 263 КПК 1960 року, були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції. Прослуховуванням аудіозапису судового засідання в суді першої інстанції касаційним судом встановлено, що дійсно ці права ОСОБА_5 суд не роз'яснив, що безумовно є порушенням. У той же час, згідно з даними протоколу судового засідання в суді апеляційної інстанції засуджений ОСОБА_5 ствердив, що ці порушення його процесуальних прав до ніяких наслідків не призвели, що свої права він добре знає (т. 6, а.с. 217, зворот).

В апеляційній та касаційній скаргах засуджений ОСОБА_5 також лише зазначив ці порушення, проте жодного мотиву із посиланням, як це вплинуло на реалізацію його прав, ці скарги не містять.

За таких обставин, ураховуючи, що ОСОБА_5 працював суддею, будучи досвідченим юристом, маючи досвід роботи на посаді судді з 2001 року, був обізнаний зі своїми правами у зв'язку з виконанням професійної діяльності судді, використав свої права шляхом заявлення відповідних клопотань при розгляді справи, касаційний суд дійшов до висновку, що зазначені порушення не можна вважати істотними та такими, що могли перешкодити суду повно і всебічно розглянути справу або порушили права підсудного.

Твердження у касаційній скарзі про ігнорування місцевим судом того факту, що на свідка ОСОБА_10 органами досудового слідства вчинявся тиск з метою примушування її до дачі показань проти ОСОБА_5 є неприйнятними, оскільки жодної інформації про наявність скарг від вказаного свідка на дії слідчих матеріали справи не містять.

Доводи засудженого про те, що суд безпідставно відмовив йому в оголошенні показань свідків ОСОБА_9, ОСОБА_11 та ОСОБА_12, дані ними в судових засіданнях при постановленні вироку від 18 липня 2013 року, який був скасований апеляційним судом, є безпідставними. Як убачається з матеріалів справи, показання цих свідків не містили у собі істотних суперечностей, які би могли вплинути на правильність судового рішення, крім того ОСОБА_5 у касаційній скарзі не зазначає, у чому конкретно полягали такі суперечності.

Так само безпідставним є і посилання скаржника на порушення місцевим судом вимог ст. 306 КПК 1960 року при оголошенні та дослідженні судом показань свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_15, ОСОБА_16 та інших, даних ними під час досудового слідства, оскільки місцевий суд доклав необхідних зусиль для виклику та допиту свідків у судовому засіданні, однак з поважних причин ці свідки не з'явилися до суду. За таких обставин оголошення їх показань не суперечило вимогам кримінально-процесуального закону.

Що ж стосується свідка ОСОБА_17, то судом було здійснено усіх заходів для виклику та допиту цього свідка в суді, однак свідок з поважних причин не зміг з'явитися до зали суду. Жодних клопотань про оголошення показань цього свідка в судовому засіданні у порядку ст. 306 КПК 1960 року не заявлялося, а тому вони не досліджувалися судом та не були покладені в основу вироку.

Доводи засудженого ОСОБА_5 на спростування його винуватості про те, що у порушення вищевказаної Інструкції матеріали адміністративної справи по розгляду заяви ОСОБА_7 не було належним чином підшито та оформлено, то ці обставини не впливають на зміст прийнятої ним завідомо неправосудної постанови.

Під час перевірки справи в порядку апеляційної процедури суд ретельно з'ясував всі доводи апеляції засудженого, які за змістом та суттю аналогічні тим, що зазначені в касаційній скарзі, й мотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи, що ґрунтуються на матеріалах справи. Ухвала відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судових рішень, не встановлено.

Разом із тим, судом апеляційної інстанції було допущено неправильне застосування кримінального закону, а саме ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК.

Відповідно до ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло, зокрема, п'ять років - у разі вчинення злочину середньої тяжкості. На підставі ч. 5 ст. 74 КК особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст. 49 КК.

Матеріалами справи встановлено, що злочин, передбачений ч. 1 ст. 375 КК, є середньої тяжкості, він вчинений ОСОБА_5 01 квітня 2009 року, на час набрання вироком законної сили (24 квітня 2014 року) минули строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності. Всупереч цьому, суд апеляційної інстанції не застосував до засудженого положень вказаних норм закону, про що обґрунтовано зазначив ОСОБА_5 у касаційній скарзі. За таких обставин, враховуючи, що ОСОБА_5 не визнавав своєї винуватості (т. 6, а.с. 218), колегія суддів дійшла висновку про необхідність звільнення засудженого від призначеного йому покарання на підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК, а судові рішення щодо нього підлягають зміні.

Керуючись статтями 394 - 396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 24 квітня 2014 року щодо ОСОБА_5 змінити. На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнити ОСОБА_5 від покарання, призначеного за ч. 1 ст. 375 КК, у зв'язку із закінченням строків давності.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3