АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/790/676/15 Головуючий 1-ої інстанції ОСОБА_1
Справа № 642/8643/14 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 3 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України
УХВАЛА
14 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Харківської області в складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
потерпілих: - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
представників потерпілих - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
обвинуваченого - ОСОБА_11 ,
захисника - ОСОБА_12 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження № 11-кп/790/676/15 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_11 , потерпілої ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2014 року, -
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, українця, громадянина України, одруженого, маючого на утримані малолітню дитину, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , -
засуджено:
- за ч. 2 ст. 286 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки;
- за ч. 3 ст. 135 КК України на 3 роки позбавлення волі.
Згідно ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого скарання більш суворим, призначено остаточне покарання - 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Постановлено стягнути з ОСОБА_11 :
- на користь ОСОБА_7 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди;
- на користь ОСОБА_13 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди.
В іншій частині цивільні позови залишено без задоволення.
Як установив суд, 26 липня 2014 року, біля 06 години 10 хвилин, ОСОБА_11 керуючи технічно справним автомобілем «Mercedes», держномер НОМЕР_1 і, рухаючись по вул. Полтавський Шлях зі сторони вул. Муранова в сторону вул. Клапцова в м. Харкові зі швидкістю 100 км/год., в районі буд. 130/132 по вищевказаній вулиці, у порушення вимог п.п. 1.5, 12.3, 12.4, 13.1 Правил дорожнього руху України, не зорієнтувався у дорожній обстановці, рухався зі швидкістю, яка значно перевищувала допустиму у населеному пункті, тим самим вибрав не безпечну швидкість руху, обрав небезпечну дистанцію, небезпечний інтервал та допустив зіткнення з автомобілем «Renault-Kangoo», в результаті чого останній наїхав на опору електромережі.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля «Renault-Kangoo»:
- ОСОБА_14 загинула на місці дорожньо-транспортної пригоди від отриманих травм;
- ОСОБА_7 отримала тяжкі тілесні ушкодження - закриту черепно-мозкову травму з наявністю субопоневротичної гематоми лівої скроневої області, переобретальної гематоми, струс головного мозку, гостра хребетно- спинальна травма з наявністю закритого компрессионно-осколкового перелому тіла сьомого шийного хребця, компрессионно-осколкового перелому тіла третього грудного хребця, перелом головки третього ребра зліва, субкапсулярна гематома лівої нирки, закритий перелом нижньої третини діафаза правої ліктьової кістки без зміщення;
- ОСОБА_13 , отримала легкі тілесні ушкодження;
- водій автомобіля «Renault-Kangoo» ОСОБА_8 отримав легкі тілесні ушкодження.
Після ДТП водій ОСОБА_11 , суб`єктивно усвідомлюючи, що своїми діями поставив потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_7 в небезпечне для життя становище, нехтуючи моральними і правовими нормами, які передбачають надання допомоги людям, що перебувають у небезпечному для життя стані, та маючи можливість надати таку допомогу, зник з місця дорожньо-транспортної пригоди, свідомо залишивши потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_7 в небезпечному для життя становищі, що спричинило смерть особи та інші тяжкі наслідки.
В апеляційній скарзі, в редакції внесених доповнень, обвинувачений ОСОБА_11 посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та суворість призначеного покарання. Зазначив, що його дії кваліфіковано за ч.3 ст.135 КК України безпідставно, оскільки після ДТП він місце злочину не покидав, намагався надати допомогу потерпілим але йому завадили це зробити інші потерпілі, що підтвердили в судовому засіданні ряд свідків, показання яких суд безпідставно не взяв до уваги. Просить вирок суду в частині засудження його за ч.3 ст.135 КК України скасувати за відсутністю в діянні складу цього кримінального правопорушення та призначити за ч. 2 ст. 286 КК України покарання, не пов`язане з позбавленням волі, посилаючись на повне визнання винуватості, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування потерпілим завданої злочином шкоди.
В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_7 вказує на порушення судом вимог кримінального процесуального закону. Зазначила, що при вирішенні позовних вимог суд допустився суперечності, зазначивши у мотивувальній частині вироку, що позов в частині стягнення моральної шкоди підлягає задоволенню, однак у резолютивній частині судового рішення задовольнив позов частково. Вказала, що суд необґрунтовано задовольнив її позов лише частково, оскільки майнова шкода, у тому числі витрати на придбання ліків повинна бути відшкодована в повному обсязі особою, яка її завдала. Просить вирок суду змінити, стягнувши з обвинуваченого ОСОБА_11 на її користь 80 000 грн. на відшкодування завданої їй матеріальної шкоди, яка складається із загальної вартості придбаних необхідних лікарських засобів, препаратів та матеріалів медичного призначення та 250000 грн. на відшкодування моральної шкоди.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_11 , потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , їхніх представників про задоволення скарги ОСОБА_7 і залишення без задоволення скарги обвинуваченого, прокурора, яка вважала апеляційні скарги обвинуваченого і потерпілої ОСОБА_7 такими, що підлягають задоволенню частково, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та потерпілої ОСОБА_7 підлягають частковому задоволенню.
Згідно п.2 ч.3 ст.374 КПК України у мотивувальній частині вироку, наряду з іншим, повинна бути зазначена стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
Відповідно до встановленої ст.23 КПК України загальної засади кримінального провадження про безпосередність дослідження показань, речей і документів, суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнанні доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно до положень цих норм закону в судовому засіданні повинно бути оголошено зміст вищевказаних документів.
Згідно ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до п.2 ч.3 ст.374 КПК України у мотивувальній частині обвинувального вироку повинні бути зазначені підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду.
Цих вимог закону судом першої інстанції не додержано.
Як слідує із матеріалів кримінального провадження суд, у порушення вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК України, у мотивувальній частині вироку не зазначив статей закону України про кримінальну відповідальність, за якими обвинувачений ОСОБА_16 визнається винним, що призвело до порушення права обвинуваченого на захист від конкретного обвинувачення.
Крім цього, згідно даним технічного запису судового засідання суд, у порушення вимог ст.23 КПК України про обов`язковість дослідження доказів, у судовому засіданні не дослідив доказів обвинувачення, долучених прокурором до матеріалів кримінального провадження, чим порушив передбачену ч.1 ст.23 КПК України загальну засаду кримінального провадження - безпосередність дослідження документів.
До того ж суд, у порушення вимог ч.1 ст.129, п.2 ч.3 ст.374 КПК України, зменшуючи розмір позовних вимог потерпілої ОСОБА_7 в частині відшкодування моральної шкоди, не навів у вироку відповідних мотивів до цього та взагалі не мотивував відмову у задоволенні її позову про відшкодування матеріальної шкоди.
Допущені судом вищевказані порушення вимог кримінального процесуального закону перешкодили ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення, що згідно ч.1 ст.412 КПК України є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і відповідно до п.3 ч.1 ст.409 того ж КПК - підставами для скасування вироку.
Враховуючи встановлені статтею 404 КПК України особливості апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунути вищевказані істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та переглянути вирок в межах доводів апеляційної скарги обвинуваченого про відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.135 КК України, і перевірити ці апеляційні доводи шляхом дослідження доказів, оскільки докази судом першої інстанції не досліджувалися.
Згідно приписів ч.6 ст.9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.
За таких обставин, виходячи із передбачених п.п.13, 16 ч.1 ст.7 КПК України загальних засад кримінального провадження про забезпечення обвинуваченому реалізації права на захист та безпосередність дослідження доказів, ухвалений вирок, на підставі п.3 ч.1 ст.409 КПК України, підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції
Оскільки вирок скасовується у зв`язку з істотними прошеннями вимог кримінального процесуального закону, тому згідно положень ч.2 ст.415 КПК України, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.135 КК України та суворість призначеного покарання, колегія суддів не перевіряє.
При новому судовому розгляді суду першої інстанції належить усунути вищевказані порушення вимог кримінального процесуального закону, перевірити доводи апеляційних скарг обвинуваченого, потерпілої ОСОБА_7 і постановити рішення, яке б відповідало вимогам кримінального процесуального закону.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_11 , потерпілої ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2014 року щодо ОСОБА_11 скасувати і призначити новий розгляд у тому ж суді першої інстанції в іншому складі суду.

Запобіжний захід ОСОБА_11 - тримання під вартою, продовжити на 30 днів, тобто до 14 травня 2015 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: