Провадження №11-кп/772/344/2013
Головуючий у суді 1-ї інстанції: Шлапак
Доповідач : Бурденюк С. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2013 року

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах апеляційного
суду Вінницької області в складі:

Головуючого-судді: Бурденюка С.І.

Суддів Кривошеї А.І.,
Спринчука В.В.

за участю прокурора: Миколайчука Д.Г.

засудженого: ОСОБА_2

розглянувши 12 листопада 2013
року у відкритому судовому засіданні в
м. Вінниці справу за апеляцією
засудженого ОСОБА_2 на ухвалу
Вінницького міського суду Вінницької
області від 15.10.2013 року про приведення
у відповідність вимогам чинного
законодавства вироку відносно -

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця м.
Миколаїв, росіянина, громадянина
України,

раніше судимого
21.01.1983 року Дніпропетровським обласним
судом

за ст.ст. 94, 17 ч.2, 93 п.
«г» КК України ( в редакції 1960 року)

до позбавлення волі
строком на 15 років, звільнений по
відбуттю

покарання 04.10.1997 року,

засудженого вироком
Дніпропетровського обласного суду

від 26.07.2000 року за ст.
93 п. «з» КК України( в редакції 1960 року)

до довічного
позбавлення волі з відбуванням
покарання в тюрмі

суворого режиму,
ухвалою судової колегії в кримінальних
справах

Верховного Суду
України від 19.09.2000 року вирок судової
колегії з

кримінальних справ
Дніпропетровського обласного суду

від 26.07.2000 року
залишено без змін.

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Вінницького міського суду
Вінницької області від 15.10.2013 року
ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні заяви
про приведення у відповідність до
вимог чинного законодавства вирок
Дніпропетровського обласного суду від
26.07.2000 року.

В апеляційній скарзі засуджений
ОСОБА_2 просить ухвалу Вінницького
міського суду Вінницької області від
15.10.2013 року скасувати та винести
рішення у відповідності з кримінальним
законодавством, діючим станом на 13
лютого 2000 року, посилаючись на те, що
вироком Дніпропетровського обласного
суду від 26.07.2000 року він засуджений за
ст. 93 п. «з» КК України( в редакції 1960
року) до довічного позбавлення волі з
відбуванням покарання в тюрмі
суворого режиму. Рішенням Верховного
Суду України від 19.09.2000 року вирок
Дніпропетровського обласного суду
залишено без змін.

З даним рішенням він не
погоджується. Вважає, що вирок
винесений з порушенням ст. 58
Конституції й аналогічних норм
кримінального законодавства України,
оскільки на момент винесення вироку не
було такого виду покарання як довічне
позбавлення волі і санкція статті 93 п.
«з» КК України( в редакції 1960 року), за
якою його було засуджено, передбачала
кримінальну відповідальність у
вигляді позбавлення волі на строк від 8
до 15 років або ж смертна кара. 11.09.97 року
на території України набрала законної
сили Конвенція по захисту прав людини
та основоположних свобод. 5.05.1997 року
України підписала Протокол №6 до цієї
Конвенції, який стосується скасування
смертної кари. 29.12.1999 року Рішенням
Конституційного Суду України №11-рп/99
положення ст. 24 КК України та положення
санкцій статей Особливої частини цього
Кодексу, які передбачали можливість
призначення такого покарання, були
визнані такими, що не відповідають
вимогам Конституції України та
втратили законну силу. З цього часу
санкція ст. 93 КК України є такою «
карається позбавленням волі на строк
от 8 до 15 років, з конфіскацією, крім
того, майна у випадках, передбачених п.
«а» цієї статті.

22.02.2000 р. Верховною радою України був
прийнятий Закон «Про внесення змін до
Кримінального,
кримінально-процесуального та
виконавчо-трудового Кодексів
України», (набрання законної сили 4.04.2000
р.) відповідно до якого був внесений
новий вид покарання - «довічне
позбавлення волі». Таким чином, з 29.12.99
року по 4.04.2000 року діяв закон, який
передбачав максимальну міру покарання
у виді позбавлення волі строком до 15
років.

Заслухавши доповідача, прокурора,
який заперечував проти задоволення
апеляції, засудженого ОСОБА_2, який
підтримав свою апеляційну скаргу,
обговоривши доводи апеляції, колегія
суддів вважає, що апеляція задоволенню
не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до матеріалів справи,
ОСОБА_2 засуджений вироком
Дніпропетровського обласного суду від
26.07.2000 року за ст. 93 п. «з» КК України

( в редакції 1960 року) до довічного
позбавлення волі з відбуванням
покарання в тюрмі суворого режиму.

Ухвалою Верховного Суду України
19.09.2000 року вирок Дніпропетровського
обласного суду від 26.07.2000 року
залишено без змін.

Даний вирок був перевірений
Верховним Судом України, згідно ухвали
якого 19.09.2000 року вирок
Дніпропетровського обласного суду від
26.07.2000 року залишено без змін.

Відповідно до рішення
Конституційного Суду України від 26.01.2011
року з дня ухвалення Конституційним
Судом України Рішення від 29 грудня 1999
року і до набрання чинності Законом №
1483 існував проміжок часу, протягом
якого Верховна Рада України приймала
рішення щодо внесення змін до Кодексу
1960 року стосовно заміни смертної кари
іншим видом покарання - довічним
позбавленням волі.

На виконання рішення
Конституційного Суду України від 29.12.1999
р. Верховною Радою України прийнято
Закон України «Про внесення змін до
Кримінального,
Кримінально-процесуального та
Виправно-трудового кодексів України»
від 22.02.2000 р., яким покарання у виді
смертної кари було замінено на довічне
позбавлення волі.

Як зазначив Конституційний Суд
України про зворотну дію кримінального
закону в часі, «зіставлення положень
статей 8, 58, 92, 152, пункту 1 розділу XV
«Перехідні положення» Конституції
України та статті 6 Кодексу дає
підстави дійти висновку, що виключно
кримінальними законами України
визначаються діяння, які є злочинами,
та встановлюється відповідальність за
їх вчинення. Відповідно і зворотня дія
в часі реалізується через кримінальні
закони у випадках, коли вони скасовують
або пом'якшують відповідальність
особи.

Згідно Рішення Конституційного Суду
України після рішення від 29.12.1999 року
Кодекс 1960 року не став новим законом, що
пом'якшував кримінальну
відповідальність осіб за вчинення
особливо тяжких злочинів.

Крім того, Рішенням Конституційного
Суду України від 26.01.2011 р. № 1-рп/2011 (
справа № 1-5/2011 ) вирішено, що положення
Кримінального кодексу України 1960 р. із
змінами, внесеними Законом України
«Про внесення змін до Кримінального,
Кримінально-процесуального та
Виправно-трудового кодексів України»
від 22.02.2000 р. № 1483-ІІІ, яким смертну кару
як вид кримінального покарання було
замінено довічним позбавленням волі, у
взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 3, 8,
частини першої ст. 58, п. 22 ч. 1 ст. 92, ч. 2 ст.
152 Конституції України, ст. 73 Закону
України «Про Конституційний Суд
України», ч. 2 ст. 6 Кримінального
кодексу України 1960 р., ч. 2 ст. 4, ч. 1 ст. 5
Кримінального кодексу України 2001 р.
треба розуміти як такі, що пом'якшують
кримінальну відповідальність особи і
мають зворотну дію в часі, тобто
поширюються на осіб, які вчинили
особливо тяжкі злочини, передбачені
Кримінальним кодексом України 1960 р., до
набрання чинності Законом України «Про
внесення змін до Кримінального,
Кримінально-процесуального та
Виправно-трудового кодексів України»,
у тому числі на осіб, засуджених до
смертної кари, вироки щодо яких на час
набрання чинності цим законом не було
виконано.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що доводи апеляційної скарги
засудженого ОСОБА_2 безпідставні та
необґрунтовані, тому апеляційна скарга
до задоволення не підлягає.

Керуючись ст. ст. 404, 405 КПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л
И Л А :

Апеляцію засудженого ОСОБА_2
залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду
Вінницької області від 15.10.2013 року про
відмову в задоволенні заяви ОСОБА_2 про
приведення у відповідність вимогам
чинного законодавства залишити без
змін.

Судді:

Кривошея А.І.
Бурденюк С.І. Спринчук
В.А.

З оригіналом вірно.