Справа №11 -417/07 р. Головуючий
у 1 інстанції Квятковський М. С.
Категорія: ст. 186 ч.2 КК України Доповідач Фідря О.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Луцьк 24
липня 2007 року

Колегія
суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Волинської

області
у складі: головуючого - судді Фідрі О.М. ,

суддів - Олексюка Я.М. , Оксентюка В.Н.,

прокурора
- Редька
П.П.,

розглянула
у відкритому судовому засіданні у м.
Луцьку кримінальну справу за апеляцією засудженого ОСОБА_1 на вирок
Луцького міськрайонного суду від 2 квітня 2007 року, яким ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року
народження, уродженець м. Луцька,
мешканець с Милуші
Луцького району Волинської області,
українець, громадянин
України, не одружений, учень 10 класу ЗОШ №13 м. Луцька,
раніше не судимий,

засуджений
за вчинення злочину, передбаченого
ч.2 ст.
186 КК України, на чотири роки
позбавлення волі.

На
підставі ст. ст. 75,
76, 104 КК України ОСОБА_1
звільнено від відбуття покарання, якщо
він протягом іспитового строку два роки не вчинить нового злочину і виконає
покладені на нього обов'язки: повідомляти орган кримінально-виконавчої системи
про зміну місця проживання, періодично
з'являтися для реєстрації у цей орган.

Розглянувши
справу в апеляційному порядку, колегія
суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

За
вироком суду ОСОБА_1 визнаний винним у тому,
що він 29 січня 2007 року близько 19 год. 30 хв.,
перебуваючи поблизу літнього кафе «Львівське», що по вул.
Кравчука у м. Луцьку, погрожуючи застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя та здоров'я
потерпілих ОСОБА_2 й ОСОБА_3. і виразилось у словесній погрозі нанесення їм
тілесних ушкоджень, відкрито викрав
мобільний телефон «Соні Еріксон К750І» вартістю 1300 грн. із сім картою оператора
мобільного зв'язку «Лайф» вартістю 20 грн.,
на рахунку якої було 20 грн., а
всього майна потерпілого ОСОБА_2 на суму 1340 грн. Після цього таким же чином
відкрито викрав мобільний телефон «LG-B2000» вартістю 200
гривень із сім картою оператора мобільного зв'язку «Лайф» вартістю 20
грн., на рахунку якої було 2 грн., а всього майна потерпілого ОСОБА_3. на суму
222 грн.

У
поданій апеляції засуджений ОСОБА_1 просить змінити вирок: перекваліфікувати
його дії з ч.2 ст. 186 КК України на
ч.2 ст. 190 КК України та звільнити від
покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру, посилаючись на те, що висновки суду щодо заволодіння мобільними
телефонами не відповідають дійсності,
оскільки погроз про застосування фізичного насильства до потерпілих він
не висловлював. Також вказує на суворість призначеного судом покарання, оскільки судом не було враховано добровільне
відшкодування шкоди, щире каяття, і те,
що злочин вчинено ним у неповнолітньому віці.

Заслухавши
доповідача, який доповів суть вироку та
доводи апеляції, думку прокурора про
залишення вироку без зміни, перевіривши
за матеріалами кримінальної справи доводи апеляції, колегія суддів судової палати прийшла до
висновку, що апеляція засудженого до
задоволення не підлягає на таких підставах.

Висновки
суду про доведеність вини ОСОБА_1 у відкритому викраденні майна потерпілих
ОСОБА_2 і ОСОБА_3., поєднаному з
погрозою застосування насильства, яке не
є небезпечним для їх життя і здоров'я,
вчиненим повторно, відповідають
фактичним обставинам справи,
обгрунтовані зібраними у справі,
всебічно дослідженими та правильно оціненими судом доказами у їх
сукупності.

Обґрунтовуючи
винність ОСОБА_1 у вчиненні злочину,
передбаченого ч.2 ст. 186 КК
України, суд послався у вироку на
показання засудженого, який повністю
визнав вину у вчиненому, на показання
потерпілих ОСОБА_2 і ОСОБА_3., які
ствердили про висловлювання з боку засудженого погроз застосування насильства у
разі ненадання йому мобільного телефону,
на показання свідків ОСОБА_4., ОСОБА_5, ОСОБА_6
, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
якими спростовуються доводи засудженого ОСОБА_1 про вчинення ним
заволодіння мобільними телефонами шляхом обману потерпілих.

Обов'язковою
ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна винному. Однак у
справі встановлено, що потерпілі ОСОБА_2
та ОСОБА_7 добровільно телефони ОСОБА_1не передавали.

За
вказаних обставин доводи засудженого про вчинення ним шахрайства, а не грабежу,
поєднаного з погрозою застосування насильства, що не є небезпечним для життя і здоров'я
потерпілих, є безпідставними.

Висновок
суду про вчинення ОСОБА_1 злочину за обставин,
викладених у вироку, ґрунтується
на доказах, досліджених в судовому
засіданні, яким суд дав належну
оцінку, і правильно кваліфікував дії
засудженого за ч.2 ст. 186 КК України.
Тому посилання засудженого в апеляції на те,
що його дії містять ознаки злочину,
передбаченого ч.2 ст. 190 КК
України, є безпідставним.

При
призначенні покарання суд першої інстанції відповідно до вимог статей 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості і характер
вчинених ним злочинів, дані про особу
засудженого, обставини, що пом'якшують покарання, та конкретні обставини справи.

Як
вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1
є неповнолітньою особою, вперше
притягується до кримінальної відповідальності,
щиро розкаявся у вчиненому,
добровільно відшкодував завдані злочином збитки.

Врахувавши
всі обставини, у тому числі й ті, на які посилається засуджений в
апеляції, суд першої інстанції прийшов
до обґрунтованого висновку, що
виправлення ОСОБА_1 можливе без ізоляції від суспільства, призначив йому покарання у виді позбавлення
волі на мінімальний строк, передбачений
санкцією статті, за якою він
обвинувачується, та звільнив від
відбування покарання з іспитовим строком два роки.

Посилання
засудженого в апеляції на можливість звільнення його від покарання із
застосуванням примусових заходів виховного характеру не ґрунтується на вимогах
закону.

Відповідно
до ч.1 ст. 105 КК України
неповнолітній, який вчинив злочин
невеликої або середньої тяжкості, за певних
умов може бути звільнений судом від покарання із застосуванням примусових
заходів виховного характеру.

Однак, відповідно до класифікації злочинів, поданій у
ст. 12 КК України, злочин, передбачений ч.2 ст. 186 КК України, відноситься до категорії тяжких, тому при призначенні покарання ОСОБА_1вказана
норма закону застосуванню не підлягає.

Враховуючи
наведене, колегія суддів вважає, що підстав для зміни вироку відносно
засудженого ОСОБА_1 немає.

Керуючись ст.
ст. 365, 366 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляцію
засудженого ОСОБА_1 залишити
без задоволення, а вирок Луцького
міськрайонного суду від 2 квітня 2007
року відносно нього -без зміни.