Ухвала

іменем україни

24 лютого 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_1.,
суддів:ОСОБА_2., ОСОБА_3.,
за участю секретарясудового засідання ОСОБА_4.,
прокурора ОСОБА_5.,
в режимі відеоконференції засудженого ОСОБА_6,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0001597 за касаційною скаргою заступника прокурора Чернівецької області на ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 14 жовтня 2014 року щодо

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України,

у с т а н о в и в:

У касаційній скарзі прокурор, не заперечуючи доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та правильності кваліфікації дій засудженого, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі винного. Зокрема вказує, що призначене ОСОБА_6 за сукупністю злочинів покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць є явно несправедливим внаслідок м'якості та не може вважатися необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 червня 2014 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяці. На підставі ч. 4 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 01 листопада 2013 року й остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Також ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Відповідно до ч. 1 ст. 71 зазначеного Кодексу за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за цим вироком і остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6: на користь потерпілого ОСОБА_7 5200 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди; на користь держави 195,60 грн у рахунок відшкодування процесуальних витрат на залучення експерта для проведення дактилоскопічної експертизи.

За вироком місцевого суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 31 травня 2013 року приблизно о 18.00 год., перебуваючи на вулиці А.Міцкевича, 5 в м. Чернівцях, вихопив з рук потерпілої ОСОБА_8 мобільний телефон «Samsung Galaxy S-2» зі стартовим пакетом МТС, повторно відкрито заволодів майном потерпілої на загальну суму 3200 грн, заподіявши останній матеріального збитку на вказану суму.

Крім того, ОСОБА_6 02 листопада 2013 року, приблизно о 15.00 год., знаходячись в барі «Вектор», що по вул. Д.Загули, 4 в м. Чернівцях, скориставшись тим, що потерпілий ОСОБА_7 перебуваючи у нетверезому стані спить та із сусідніх столиків за його діями ніхто не спостерігає повторно та таємно викрав фотоапарат «Саnоn» 600 D вартістю 5200 грн, заподіявши потерпілому матеріального збитку на вказану суму.

09 листопада 2013 року приблизно о 12.50 год., скориставшись відсутністю уваги ОСОБА_9, повторно та таємно викрав з дивану офісного приміщення, що по вул. Червоноармійській, 62 в м. Чернівцях, сумочку потерпілої з належним їй майном на загальну суму 50 723,58 грн, заподіявши потерпілій останній матеріального збитку на зазначену суму.

Апеляційний суд Чернівецької області ухвалою від 14 жовтня 2014 року, частково задовольнивши апеляційні скарги засудженого та його захисника, змінив вирок місцевого суду в частині призначення ОСОБА_6 покарання й постановив вважати його засудженим за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Шевченківського районного м. Чернівці від 01 листопада 2013 року за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки, більш суворим остаточно визначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. За ч. 2 ст. 185 КК України визначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки й на підставі ч. 1 ст. 71 цього Кодексу за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднав невідбуту частину покарання за цим вироком й остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць. В іншій частині вирок місцевого суду залишив без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який касаційну скаргу не підтримав, засудженого ОСОБА_6 про залишення судових рішень без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, доведеність його обвинувачення та кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України є правильним й у касаційній скарзі не заперечується.

Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації - це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання.

При вирішенні питання, який із передбачених ст. 70 КК України принципів застосовувати при призначенні покарання за сукупністю злочинів (поглинення менш суворого покарання більш суворим або повного чи часткового складання покарань, призначених за окремі злочини), суд повинен враховувати, крім даних про особу винного та обставини, які пом'якшують або обтяжують покарання, також кількість злочинів, що входять у сукупність, їх характер та суспільну небезпеку, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, вид сукупності злочинів (реальна, ідеальна чи реально-ідеальна), тяжкість наслідків кожного злочину окремо та їх сукупності тощо.

Коли місцевий суд визначав ОСОБА_6 вид покарання та форму його реалізації, то взяв до уваги ступінь тяжкості діянь, які він вчинив, характер, та наслідки. З огляду на ці обставини, суд слушно визнав, що виправлення ОСОБА_6 та попередження нових злочинів можна досягти, коли призначити йому покарання, пов'язане з ізоляцією від суспільства.

Разом із тим суд, при обранні принципу визначення остаточного покарання за сукупністю злочинів шляхом частково складання призначених покарань, належно не мотивував свого рішення.

Суд апеляційної інстанції, оцінюючи міру призначеного засудженому ОСОБА_6 покарання, зазначив, що місцевий суд повною мірою врахував ступінь тяжкості вчинених засудженим кримінальних правопорушень, обставини їх учинення, однак не повною мірою врахував наявну у справі інформацію, що характеризує особу винного (стан його здоров'я, позитивну характеристику за місцем мешкання, наявність на утриманні неповнолітньої дитини).

Визнавши наведені обставини такими, що згідно ст. 66 КК України пом'якшують призначене ОСОБА_6 покарання, апеляційний суд дійшов висновку про надмірну суворість призначеного засудженому остаточного покарання й можливість його пом'якшення шляхом застосування принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим, а не принципу часткового складання покарань за ч. 4 ст. 70 КК України.

Зважаючи на це, суд апеляційної інстанції дотримався вимог статей 50, 65 КК України, а призначене ОСОБА_6 остаточне покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі є необхідним і достатнім, внесе корективи в соціально-психологічні властивості засудженого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.

Переконливих аргументів щодо явної несправедливості призначеного остаточного покарання внаслідок м'якості в касаційній скарзі прокурора не міститься.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є безумовною підставою для скасування ухвали апеляційного суду, у провадженні не встановлено.

Керуючись статтями 433, 436-438 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 14 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_6 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1ОСОБА_2ОСОБА_3