ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ
№ 5-36 кз 15
У Х В А Л А

22 травня 2015 року м. Київ

Суддя Верховного Суду України ОСОБА_2, розглянувши заяву засудженого ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 січня 2015 року,

в с т а н о в и в:

16 квітня 2015 року до Верховного Суду України надійшла заява засудженого ОСОБА_1 про перегляд в порядку глави 33 КПК України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 січня 2015 року, якою вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 вересня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 9 грудня 2013 року щодо ОСОБА_1 змінено й зараховано у строк відбування ним покарання час екстрадиційного арешту на території Республіки Польща. В решті вказані судові рішення, зокрема, в частині засудження ОСОБА_1 за частиною першою статті 121 КК України та частиною першою статті 296 КК України касаційним судом залишено без зміни.

Підставою для перегляду вказаних судових рішень ОСОБА_1 вважав неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах та істотне порушення судом касаційної інстанції вимог кримінального процесуального закону, пов'язане із дотриманням положень частини другої статті 21 та частини першої статті 76 КПК України, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень. Одночасно стверджував про неправильність кваліфікації його дій за частиною першою статті 121 КК України та частиною першою статті 296 КК України та про неналежну оцінку судами всіх інстанцій достовірності доказів по справі, неповноту судового розгляду, а також про недоведеність його винуватості у вчиненні інкримінованих правопорушень.

Ухвалою судді Верховного Суду України від 20 квітня 2015 року ОСОБА_1 повідомлено про невідповідність його заяви вимогам статей 448, 449 КПК України і встановлено строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків - до 20 травня 2015 року.

Зокрема, зазначалося, що у заяві відсутня конкретизація тієї норми закону про кримінальну відповідальність, яка, на думку заявника, судом касаційної інстанції застосована неоднаково. Також до заяви засуджений не долучив належні копії різних за змістом судових рішень, в яких має місце неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, а також копії інших рішень суду касаційної інстанції, які б давали підстави для перегляду Верховним Судом України оскаржуваної ухвали на підставі пункту 2 частини першої статті 445 КПК України.

В ухвалі вказувалося, що, якщо заявник не усуне недоліки заяви в установлений строк, остання буде йому повернута.

14 травня 2015 року від засудженого ОСОБА_1 на виконання вимог ухвали судді Верховного Суду України надійшли доповнення до попередньої заяви, в яких він конкретизував свої вимоги щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, і надав, як порівнюване рішення, копію ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 квітня 2014 року, якою вирок місцевого суду та ухвалу апеляційної інстанції змінено й дії ОСОБИ_2 перекваліфіковано з частини першої статті 121 КК України на статтю 124 КК України, стверджуючи, що у разі доведеності винуватості його дії також мають бути кваліфіковані за статтею 124 КК України.

Водночас, у даній ухвалі відсутній правовий висновок суду касаційної інстанції щодо застосування норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, і правильності юридичної оцінки дій ОСОБИ_2 за статтею 124 КК України. Зі змісту копії судового рішення вбачається, що єдиною підставою для перекваліфікації дій ОСОБИ_2 та зміни касаційним судом судових рішень нижчестоящих судів стало недотримання останніми вимог статті 375 КПК України 1960 року.

Отже, зазначений приклад із судової практики неможливо розцінювати як порівнюване судове рішення, яке свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Що ж стосується копій судових рішень - ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 лютого 2015 року та 26 липня 2012 року, які, на думку заявника, є прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм частини першої статті 76 КПК України та частини другої статті 21 КПК України, то вони також не становлять базу для порівняння.

Зокрема, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 лютого 2015 року скасовано рішення апеляційного суду щодо ОСОБИ_6 та призначено новий апеляційний розгляд у зв'язку з тим, що апеляційна інстанція, не дослідивши докази, якими суд першої інстанції обґрунтував вирок щодо ОСОБИ_6, дав їм зовсім іншу оцінку, ніж місцевий суд, та передчасно, скасувавши вирок суду, закрив кримінальне провадження через відсутність у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 185 КК України. Про недопустимість повторної участі судді, який брав участь у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, у цьому ж провадженні в суді апеляційної інстанції йшлося лише у доводах касаційної скарги потерпілого, однак вони не стали підставою для скасування судового рішення.

Також безпідставними є посилання ОСОБА_1 на копію ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 липня 2012 року щодо ОСОБИ_5, як на приклад неоднакового застосування касаційним судом норм частини другої статті 21 КПК України. У цьому судовому рішенні констатовано порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону під час повторного дослідження обставин кримінального провадження і оцінки доказів при прийнятті рішення про необхідність перекваліфікації дій ОСОБИ_5 зі статті 118 КК України на частину другу статті 121 КК України, однак не положень статті 21 КПК України.

Засуджений, посилаючись на порушення вимог частини другої статті 21 КПК України щодо обов'язковості судових рішень, які, на його думку, полягають у невиконанні судами ухвали слідчого судді місцевого суду від 8 травня 2013 року, фактично обґрунтовує неповноту судового провадження щодо нього, що відповідно до положень статті 445 КПК України не є предметом перегляду Верховним Судом України.

Окрім того, в зазначеній ухвалі не містилося вказівок про проведення конкретних слідчих дій та встановлення окремих обставин справи. Натомість за скаргою ОСОБА_1 скасовано постанову слідчого про відмову у задоволенні клопотання підозрюваного про проведення слідчих дій як необґрунтовану й таку, що не містить достатніх мотивів прийнятого рішення.

Долучена до заяви постанова Пленуму Верховного Суду України як свідчення невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції висновку щодо застосування норм права, викладеному в постанові Верховного Суду України, не є предметом для порівняння, так як передбачена пунктом 3 частини першої статті 445 КПК України підстава для перегляду судових рішень обумовлює порівняння їх із висновками у постанові Верховного Суду України як результату правозастосування у конкретному кримінальному провадженні, а не із висновками узагальнення судової практики, викладеними у постановах Пленуму Верховного Суду України.

Повторно ОСОБА_1 стверджує у заяві про неправильну оцінку судами всіх інстанцій достовірності доказів по справі, неповноту судового розгляду, а по суті заперечує правильність встановлення фактичних обставин справи та свою винуватість у вчиненні інкримінованих правопорушень, що відповідно до статті 445 КПК України не є підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України.

Зазначене свідчить, що наведені в ухвалі судді від 20 квітня 2015 року недоліки засудженим не усунуто, у зв'язку із чим згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 450 КПК України заява підлягає поверненню заявнику.

Відповідно до частини п'ятої статті 450 КПК України повернення заяви на підставах, передбачених у частині четвертій цієї статті, не перешкоджає повторному зверненню у разі належного оформлення заяви або з інших підставах, ніж ті, які були предметом розгляду.

Керуючись статтею 450 КПК України,

ухвалив:

заяву засудженого ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 січня 2015 року повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя

Верховного Суду України ОСОБА_2