У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України

у складі:

головуючого

Паневіна В.О.,

суддів

Глоса Л.Ф. і Кліменко М.Р.,

за участю прокурора
Пересунька С.В.,

захисника
ОСОБА_1,

засудженого ОСОБА_2,

розглянувши
в судовому засіданні в м. Києві 5 серпня 2008 року кримінальну справу
за касаційною скаргою
захисника ОСОБА_3 на судові рішення щодо ОСОБА_2,

встановила:

вироком
Київського районного суду м. Одеси від 21 червня 2007 року

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1 народження,

уродженця с. Бурдовка Іванівського району Одеської
області, жителя м. Одеси, раніше не судимого,

засуджено:

-
за ч. 2 ст. 366 КК України на 2 роки позбавлення волі з позбавленням
права обіймати посади в органах внутрішніх справ, займати посаду слідчого на
строк 2 роки;

- за ч. 1 ст. 371 КК України на 2
роки обмеження волі;

- за ч. 2 ст. 372 КК України на 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України за
сукупністю злочинів ОСОБА_2 визначено остаточне покарання у виді позбавлення
волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади в органах внутрішніх
справ, займати посаду слідчого на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_2 звільнено від
відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням
на нього у відповідності до вимог ст. 76 КК України обов'язку не виїжджати за межі України на
постійне місце проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої системи.

За ч. 2 ст. 365 КК України ОСОБА_2
виправдано.

Ухвалою колегії суддів судової
палати у кримінальних справах Апеляційного суду Одеської області від 18 вересня
2007 року вирок щодо засудженого залишено без зміни.

Згідно з вироком суду ОСОБА_2, який працював старшим слідчим з особливо важливих
справ СУ УМВС України в Одеській області, визнано винуватим та засуджено за
вчинення злочинів проти правосуддя за таких обставин.

ОСОБА_2, отримавши заяву громадянина ОСОБА_4 про вчинення
щодо нього шахрайських дій ОСОБА_5, в порушення вимог ст.ст. 94, 97 КПК України
не перевірив викладені у заяві факти, за відсутності приводів і підстав 11 серпня 2005 року порушив кримінальну
справу щодо ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 190 КК України.

Під час досудового слідства було встановлено, що ОСОБА_5
не вчиняв будь-яких незаконних дій по набуттю прав на чуже майно. Не зважаючи
на це, ОСОБА_2. 29 серпня 2005 року
незаконно затримав ОСОБА_5 як підозрюваного, його було поміщено в
ізолятор тимчасового тримання, де останній утримувався до 1 вересня 2005 року.

У подальшому, знаючи про відсутність в діях ОСОБА_5
складу будь-якого злочину, ОСОБА_2 1
вересня 2005 року незаконно виніс постанову про притягнення його як обвинуваченого у вчиненні злочинів,
передбачених ч.1 і ч.4 ст. 190 КК України, внісши до цього документа завідомо
неправдиві відомості.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_3
вважає, що досудове слідство та судовий розгляд справи щодо ОСОБА_2 проведено
неповно, необ'єктивно, однобічно, а висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи. Посилається на те, що вирок постановлений з
обвинувальним ухилом, а в діях засудженого ОСОБА_2 відсутні ознаки злочинів,
передбачених ч. 2 ст. 366, ч. 1 ст. 371, ч. 2 ст.372 КК України. Просить судові рішення
в частині засудження ОСОБА_2 скасувати, а справу закрити.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, засудженого
ОСОБА_2 та його
захисника, які підтримали подану касаційну скаргу, міркування
прокурора Пересунька С.В. про скасування ухвали апеляційного суду та відповідно
часткове задоволення касаційної скарги із-за невиконання апеляційним судом вимог
ст. 377 КПК України, перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені у касаційній
скарзі доводи, колегія суддів вважає, що
вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвала апеляційного суду є рішенням вищого суду щодо законності
та обґрунтованості судового рішення місцевого суду, яке перевіряється в апеляційному
порядку, а тому повинна відповідати цим же вимогам закону, має бути обґрунтованою
і за своїм змістом відповідати ст. 377 КПК України.

Однак, як це убачається
з матеріалів справи, апеляційний суд при розгляді апеляції на вирок місцевого суду
щодо ОСОБА_2 не дотримався усіх вимог закону, зокрема не в
повному обсязі виконав вимоги ст. 377 КПК України.

Апеляційний суд навів
ті докази, якими суд першої інстанції обґрунтував висновок про доведеність винуватості ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, без належного їх аналізу і оцінки та
без спростування доводів апеляцій про відсутність умислу у засудженого на вчинення
злочинів, які із суб'єктивної сторони можуть бути вчиненні лише з прямим умислом.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 у ході оперативних нарад за участю
виконуючого обов'язки заступника прокурора області та заступника прокурора області
31 серпня та 1 вересня 2005 року відповідно, тобто ще до винесення ним постанови
про притягнення ОСОБА_5 як обвинуваченого, наполягав на своєму переконанні про наявність
у діях останнього складу злочину, передбаченого ст. 190 КК України. (т.1 а.с.
109-118)

Послідовно стверджував про це ОСОБА_2 і під час досудового
слідства та судового розгляду справи.

Про відсутність прямого умислу у засудженого на завідомо незаконне
затримання та притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_5, якого ОСОБА_2 раніше не знав і не мав мотиву для вчинення щодо
потерпілого незаконних дій, наголошувалося і в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_6.

Проте переконливих доказів на спростування цих доводів засудженого
та його захисника апеляційним судом в ухвалі не наведено.

Висновки ж апеляційного суду, що про умисел (без зазначення прямого чи непрямого, що має істотне
значення для прийняття законного рішення у даній справі) засудженого на вчинення завідомо злочинних дій
щодо ОСОБА_5 свідчать
показання свідків - працівників прокуратури та слідчого управління УМВС України
в Одеській області про те, що при вивченні
матеріалів справи ними було встановлено відсутність приводів і підстав для порушення
кримінальної справи щодо ОСОБА_5 і про це вони вказували засудженому, не можна визнати переконлими
з наступних підстав.

Такий висновок апеляційний суд зробив, не давши належної оцінки
тим обставинам, що у справі відсутні будь-які вказівки, які у відповідності до вимог
ч. 3 ст. 114-1, ст. 227 КПК України, можуть даватися слідчому у письмовій формі
і є обов'язковими для виконання.

Натомість, виконуючим обовязки прокурора Одеської області
15 серпня 2005 року було санкціоновано проведення обшуків за місцем роботи ОСОБА_5 та погоджено
подання до Приморського суду м. Одеси на проведення обшуків за місцем його проживання
і вмотивованими постановами судді ці подання були задоволені. (т.1 а.с.
209-224)

Пославшись як на доказ винуватості засудженого на постановлені
прокурором та судом процесуальні рішення, якими в подальшому були скасовані постанови, винесені ОСОБА_2, апеляційний суд не навів переконливих доводів,
яким чином ці докази свідчать про наявність
у діях засудженого прямого умислу на завідомо незаконне затримання ОСОБА_5 та притягнення завідомо невинного до кримінальної відповідальності.

Посилаючись на показання зазначених свідків, як на підтвердження
винуватості ОСОБА_2 у вчиненні зазначених злочинів, зокрема на показання ОСОБА_7 - прокурора
відділу нагляду прокуратури Одеської області, апеляційний суд не дав оцінки тій
обставині, що у винесеній цією службовою особою постанові про відмову у порушенні
кримінальної справи щодо ОСОБА_2 від 18 жовтня 2005 року зроблено інший висновок, а саме про
відсутність у його діях умислу на притягнення завідомо невинного ОСОБА_5 до кримінальної
відповідальності. (т.1 а.с. 15-17)

Апеляційним судом також не дано оцінки даним, що містяться
у висновку службового розслідування за фактом скасування судом постанови про порушення
кримінальної справи щодо ОСОБА_5, з якого убачається
наявність у діях ОСОБА_2 лише дисциплінарного проступку. (т.1 а.с. 75-77)

З долучених до касаційної скарги копії рішення господарського
суду Одеської області від 27.11.2007 року у справі за № 30-31/317-07-7659, залишеним
без зміни у апеляційному й касаційному порядку, убачається, що господарський дійшов
висновку, що ОСОБА_5 в порушення вимог закону, скориставшись наданою йому ОСОБА_8 довіреністю
від 10 лютого 2003 року вчинив угоду від імені особи, яку представляв (власника
підприємства “Альянс ЛТД”) у відношенні себе особисто і фактично одноособово зробив
себе одним із учасників цього товариства.

Саме ці обставини ОСОБА_2
виклав у постанові
про притягнення ОСОБА_5 як обвинуваченого.

Фактично з цих же підстав заступником начальника відділу слідчого
управління прокуратури Одеської області 13 вересня 2006 року також було порушено
кримінальну справу щодо ОСОБА_5 (т. 4 а.с. 144)

Зазначені обставини ставлять під сумнів висновки суду першої
та апеляційної інстанції про внесення засудженим
до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.

Крім того, залишаючи без зміни вирок районного суду щодо ОСОБА_2, апеляційний
суд не звернув уваги на те, що у випадку, коли службове підроблення є необхідною
ознакою притягнення завідомо невинного до кримінальної відповідальності, дії винного
кваліфікуються тільки за спеціальною нормою.

Наведені порушення колегія
суддів вважає такими, які істотно вплинули на правильність прийняття рішення по
суті, що є безумовною підставою для скасування ухвали апеляційного суду і
направлення справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 394 - 396 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

частково задовольнити скаргу
захисника ОСОБА_3

Скасувати ухвалу Апеляційного суду Одеської області від
18 вересня 2007 року щодо ОСОБА_2, а справу направити в той же
апеляційний суд на новий апеляційний розгляд в іншому складі суддів.

Судді:

Паневін В.О. Кліменко М.Р. Глос Л.Ф