АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

Справа № 11-кп/796/371/2015 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 186 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:
- головуючого судді ОСОБА_2
- суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

- при секретарі ОСОБА_5

- з участю прокурора ОСОБА_6
- обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2014 року та на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2014 року, згідно з якими:

- ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Російської Федерації, Волгоградської області, Кіквідзенського району, села Крутий Лог, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий: 1) 15.11.2004 року Новозаводським районним судом м. Чернігова за ст. 185 ч. 3 КК України на 3 роки 1 місяць позбавлення волі; 2) 05.03.2009 року Козелецьким районним судом Чернігівської області за ст. 185 ч. 3 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі, звільнений з місць відбуття покарання 23.10.2012 року умовно-достроково на 4 місяці 11 днів,
- засуджений за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі,

- а також відповідно до ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2014 року ОСОБА_7 було відмовлено у задоволенні його клопотання до застосування до нього акту про амністію, -

В С Т А Н О В И Л А:

Згідно з вироком суду першої інстанції, ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні грабежу, поєднаного із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб за таких обставин.

Так, ОСОБА_7 14.08.2013 року, приблизно в 22 год. 00 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, повторно, умисно, з корисливих спонукань, з метою відкритого викрадення чужого майна, знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 , керуючись раптово виниклим умислом, вступив в обопільну злочинну змову з особою, справа відносно якої виділена в окреме провадження, направлену на відкрите викрадення чужого майна. Після чого, ОСОБА_7 та особа, справа відносно якої виділена в окреме провадження, діючи узгоджено та обопільно, підійшли до ОСОБА_8 , яка заходила до вхідних дверей під`їзду за вказаною адресою. При цьому, діючи із застосуванням фізичного насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, особа, справа відносно якої виділена в окреме провадження, схопивши ОСОБА_8 своїми руками, розвернув до себе, після чого, своєю правою рукою обхопив ОСОБА_8 за шию, притиснувши до себе, та кулаком лівої руки почав завдавати ОСОБА_8 удари у бік з ліва. В цей час, ОСОБА_7 , на підтримку дій особи, справа відносно якої виділена в окреме провадження, почав наносити ОСОБА_8 удари кулаком в тулуб з лівої сторони. ОСОБА_8 , воля до опору у якої була подавлена застосованим до неї фізичним насильством, не стала чинити опору, в результаті чого ОСОБА_7 та особа, справа відносно якої виділена в окреме провадження, відкрито викрали у ОСОБА_8 належне їй майно, а саме: сумку, вартістю 1200 грн., в якій знаходилося: портмоне, вартістю 150 грн., з паспортом громадянина України на ім`я ОСОБА_8 , ідентифікаційним кодом, водійським посвідченням на ім`я ОСОБА_8 , страховим полісом, талоном до посвідчення водія, закордонним паспортом на ім`я ОСОБА_8 , карткою знижок; грошима в сумі 200 доларів США, а також мобільний телефон «Айфон 4s» в комплекті із зарядним пристроєм, вартістю 7.000 грн., з сім-картою оператора «Лайф», вартістю 10 грн., на рахунку якої було 38 грн., у чохлі, вартістю 400 грн., мобільний телефон «Самсунг 5230» в комплекті з зарядним пристроєм, вартістю 1200 грн., з сім-картою «МТС», вартістю 50 грн., на рахунку якої було 20 грн., картою пам`яті на 8 Гб, вартістю 150 грн., гроші в сумі 3200 грн., сонячні окуляри в комплекті з чохлом, вартістю 1200 грн., парфуми «Версаччі», вартістю 450 грн., косметичні засоби та засоби жіночої гігієни, заколка для волосся, які матеріальної цінності не представляють, а всього ОСОБА_7 та особа, справа відносно якої виділена в окреме провадження, відкрито викрали у гр. ОСОБА_8 майно на загальну суму 16.666 гривень.

Після вчинення вказаних дій ОСОБА_7 разом з особою, справа відносно якої виділена в окреме провадження, з місця вчинення злочину зник, а викраденим майном ці особи розпорядилися на власний розсуд.

Крім того, під час судового розгляду справи, а саме 28.07.2014 року, 07.08.2014 року, 10.08.2014 року, 29.08.2014 року та 15.10.2014 року обвинувачений звертався до суду із клопотанням про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2014 році», в обґрунтування якого посилався на положення Закону та, враховуючи наявність у нього хвороби, необхідність лікування, а також утримання ним дитини-інваліда другої групи, просив застосувати до нього акт про амністію.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2014 року судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_7 про звільнення його від відбування покарання відповідно до Закону України «Про амністію у 2014 році».

Не погоджуючись із ухваленими рішеннями суду першої інстанції, у зв`язку з однобічним розглядом даної справи, обвинувачений подав апеляційну скаргу та доповнення до неї з уточненнями, в якій просить застосувати до нього положення Закону України «Про амністію».
В обґрунтування своїх доводів, викладених в апеляційній скарзі та доповненнях до неї, ОСОБА_7 посилається на незаконність вироку суду та зацікавленість прокурора у розгляді даної справи, фальсифікацію вироку суду. Крім того обвинувачений, заявляючи на неповноту та необ`єктивність судового слідства, заявляє про необґрунтоване відхилення судом заявлених ним клопотань, зокрема про застосування до нього амністії, який не взяв до уваги, що він потребує лікування та те, що у нього на утриманні знаходиться донька-інвалід; а також у непризначенні експертизи для з`ясування наявності відбитків пальців на речах потерпілої, до яких він фактично не доторкався.
Також ОСОБА_7 зазначає і про те, що судове засідання було проведено без допиту потерпілої та свідків.

Розглянувши кримінальне провадження в межах поданої апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді, вислухавши думку прокурора, яка заперечувала проти апеляційної скарги ОСОБА_7 ; пояснення обвинуваченого, який просив задовольнити його апеляційні вимоги, уточнивши їх, що у разі неможливості застосування до нього Закону України про амністію, пом`якшити призначене йому покарання до мінімального розміру, встановленому санкцією ч. 2 ст. 186 КК України; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним грабежу, поєднаного із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб за обставин, викладених у вироку, про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені представленими сторонами провадження доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, в порядку, передбаченому ст. 349 КПК України.
При цьому, суд першої інстанції, з`ясувавши правильне розуміння ОСОБА_7 та іншими учасниками провадження змісту фактичних обставин справи за відсутністю сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, в тому числі і обвинуваченого, який повністю визнав себе винуватим у інкримінованому йому правопорушенні, роз`яснив всім учасникам судового розгляду, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини.
Будь-яких порушень при вирішенні судом першої інстанції цих питань колегією суддів не встановлено, а тому фактичні обставини справи, доведеність винуватості ОСОБА_7 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, юридична кваліфікація його дій, а також заяви ОСОБА_7 у суді апеляційної інстанції про те, що суд першої інстанції розглянув справу без допиту потерпілої та свідків, не врахувавши, що він фактично отримав від свого співучасника лише частину викрадених грошей, не є предметом апеляційного розгляду, оскільки як вбачається із журналу судового засідання від 23.10.2014 року ОСОБА_7 повністю визнав себе винуватим у інкримінованому йому правопорушенні, визнав цивільний позов, дав згоду на розгляд справи щодо нього в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.
Відтак, а також враховуючи і пояснення обвинуваченого під час апеляційного розгляду про повне визнання пред`явленого йому обвинувачення у скоєнні грабежу та усіх фактичних обставин справи, колегія суддів не проводить перегляд справи у повному обсязі та відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок суду лише в межах апеляційної скарги стосовно розміру призначеного покарання та обґрунтованості відмови у задоволенні клопотання про застосування амністії.

При цьому, всупереч доводам апеляційної скарги, покарання ОСОБА_7 було призначено у відповідності до положень ст. 65 КК України та за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Так, суд першої інстанції відповідно до закону врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який є особою раніше судимою за аналогічні злочинні дії, а також обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття.
З огляду на наведене, районний суд обґрунтовано визначив ОСОБА_7 покарання фактично у мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України, а тому підстав для пом`якшення такого покарання до 4 років позбавлення волі, як про це просив обвинувачений у судовому засіданні, колегія суддів не вбачає. Більш того, заяви обвинуваченого про наявність у нього на утриманні дитини-інваліда та на його тяжкий стан здоров`я, що потребує лікування, будь-якими матеріалами провадження не підтверджені.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_7 про необґрунтоване незастосування до нього акту про амністію з посиланням на відсутність заборони у законі такого застосування до нього, як до особи, яка вчинила злочин, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України, тобто з посиланням на ст. 8 Закону України від 08.04.2014 року, то вони є безпідставними, оскільки обвинувачений, як особа, яка раніше двічі судима та вчинила тяжкий злочин, не є суб`єктом амністії.
Ці обставини ОСОБА_7 фактично підтвердив у суді апеляційної інстанції, а тому, змінивши свої апеляційні вимоги, просив лише пом`якшити призначене йому покарання.

За таких обставин, апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, а вирок та ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін.

З огляду на наведене та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, Законом України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 року, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 з доповненнями та уточненнями залишити без задоволення.
Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2014 щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України та ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 21 листопада 2014 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_7 про застосування до нього положень Закону України «Про амністію у 2014 році» - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - у той же строк з моменту отримання ними копії ухвали.

Головуючий: ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4