Ухвала

іменем україни

24 лютого 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_1.,
суддів:ОСОБА_2., ОСОБА_3.,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4.,
засудженої ОСОБА_5,
захисника ОСОБА_6,
прокурора ОСОБА_7,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000517 за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_5 на вирок Апеляційного суду Харківської області від 26 березня 2014 року,

у с т а н о в и в:

Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 19 грудня 2013 року

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянку України, уродженку с. Коломаку Харківської області, мешканку АДРЕСА_1,

засуджено за ч. 2 ст. 149 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна, яке є її власністю.

На підставі ст. 75 цього Кодексу ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки та покладенням на неї обов'язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 зазначеного Кодексу.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 12 681,69 грн у рахунок відшкодування процесуальних витрат, пов'язаних із її екстрадицією.

Апеляційний суд, частково задовольнивши апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок місцевого суду в частині призначеного покарання і ухвалив свій, яким призначив ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 149 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років із конфіскацією всього майна, яке є її власністю. Крім того, апеляційний суд виключив із мотивувальної частини вироку вказівку суду про визнання добровільного відшкодування завданої шкоди та активного сприяння розкриттю злочину обставинами, що пом'якшують покарання ОСОБА_5 У решті вирок залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватою в тому, що вона у серпні 2002 року (точної дати в ході досудового слідства не встановлено), діючи за попередньою змовою в групі з ОСОБА_8 та ОСОБА_9, вирок щодо яких набрав законної сили, маючи умисел на торгівлю людьми та іншу незаконну угоду щодо передачі людини, вербувала жінок з використанням їх уразливого стану з метою оплатної передачі невстановленій у ході слідства особі на ім'я ОСОБА_12 для сексуальної експлуатації на території Російської Федерації.

Таким чином, засуджена шляхом обману та введення в боргову залежність вчинила вербування неповнолітньої ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_11

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір, 21 вересня 2002 року ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_5, придбавши проїзні квитки за свій рахунок, посадили ОСОБА_10 на потяг до м. Москви. ОСОБА_11 відмовилась виїжджати за кордон для надання платних сексуальних послуг. По приїзду ОСОБА_10 до Російської Федерації, невстановлена слідством особа на ім'я ОСОБА_12, поїздом сполученням Москва - Харків, передав ОСОБА_5 100 дол. США, що становило 532,95 грн та використовував потерпілу для надання платних сексуальних послуг у період із 22 вересня до 25 жовтня 2002 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 порушує питання про скасування вироку суду апеляційної інстанції та про призначення нового розгляду в цьому суді. При цьому вона посилається на явну несправедливість призначеного покарання внаслідок суворості та на істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, що вплинули на правильність судового рішення. Касатор вважає, що суд безпідставно виключив із мотивувальної частини вироку обставини, що пом'якшують покарання, - добровільне відшкодування завданої шкоди й активне сприяння розкриттю злочину, взяв до уваги дані, що стосуються інших кримінальних правопорушень, й без урахування принципу індивідуалізації покарання (іншим співучасникам кримінального правопорушення було призначено покарання із застосуванням ст. 75 КК України) визначив їй надто суворе покарання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженої та її захисника, котрі просили змінити вирок суду і звільнити засуджену від відбування покарання з випробуванням, думку прокурора про необхідність залишення вироку апеляційного суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у касаційній скарзі доводи, суд касаційної інстанції дійшов висновку про таке.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні зазначеного у вироку злочину та правильність кваліфікації її дій, не оспорюються і підтверджуються сукупністю доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судами, яким дана належна оцінка. Ці докази детально викладені у вироку суду першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Виходячи з положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого злочину.

Апеляційний суд, скасовуючи вирок суду першої інстанції в частині покарання та ухвалюючи свій вирок, послався на те, що районний суд необґрунтовано призначив ОСОБА_5 мінімальне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, яке хоч і не виходить за межі встановленої санкцією ч. 2 ст. 149 КК України, але є явно несправедливим через м'якість, а також безпідставно застосував норми ст. 75 КК України, звільнивши засуджену від відбування цього покарання з випробуванням.

Перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційний суд не навів переконливих доводів на підтвердження свого висновку про те, що призначення ОСОБА_5 реального відбування покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років із конфіскацією всього майна буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженої та попередження вчиненню нових злочинів.

Зокрема, на обґрунтування такого висновку апеляційний суд зазначив, що з огляду на наслідки злочину ОСОБА_5 вчинила особливо тяжкий злочин.

Однак тяжкі наслідки є кваліфікуючою ознакою кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 149 КК України, яке не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду, і дії ОСОБА_5 було кваліфіковано за ч. 2 вказаної статті. Ухвалюючи свій вирок, апеляційний суд погодився з правильністю висновків суду щодо кваліфікації дій ОСОБА_5, а тому тяжкість наслідків не може додатково враховуватися судом при призначенні покарання.

Крім того, вчинення особливо тяжкого злочину згідно з вимогами ст. 75 КК України не є перешкодою для застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням за наявності до того інших характеризуючих даних про засудженого та обставин справи.

Виключаючи активне сприяння ОСОБА_5 у розкритті злочину як обставини, що пом'якшує покарання, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на вимоги ст. 66 КК України, згідно з якими визнання обставин, що пом'якшують покарання, відноситься до компетенції суду, а не органу досудового розслідування, як про це зазначено у вироку суду.

У той же час апеляційним судом не в повній мірі було враховано дані про особу ОСОБА_5, котра в силу ст. 89 КК України не має судимостей, на спеціальних обліках не перебувала, під час вчинення протиправних дій на її утриманні перебувала неповнолітня донька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, неофіційно працювала швачкою, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, з моменту вчинення інкримінованого кримінального правопорушення минуло понад 11 років і за цей час засуджена інших правопорушень не вчиняла.

Крім того, ОСОБА_5 свою вину хоч і визнала частково, однак не заперечувала фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, заперечувала лише настання тяжких наслідків, що в подальшому не знайшло свого підтвердження в матеріалах кримінального провадження, і суд перекваліфікував її дії з ч. 3 на ч. 2 ст. 149 КК України. Щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину суд першої інстанції обґрунтовано визнав обставинами, що пом'якшують покарання засудженої. Натомість обставин, обтяжуючих покарання, не встановлено ні судом першої інстанції, ні апеляційної.

Також ОСОБА_5 добровільно відшкодувала завдану правопорушенням шкоду, що і свідчить про її щире каяття у вчиненому. На підтвердження цього потерпіла ОСОБА_10 подала заяву про відсутність у неї матеріальних та моральних претензій до ОСОБА_5 і не оскаржила вироку місцевого суду з підстав м'якості призначеного покарання. Аналогічного змісту заяву потерпіла подала й до суду касаційної інстанції, в якій, вказуючи на добровільне відшкодування засудженої завданої шкоди, вважала призначене останній покарання у виді реального його відбуття надто суворим.

Зазначені обставини у сукупності з даними про особу ОСОБА_5 давали підстави вважати можливим її виправлення без відбування призначеного покарання, тобто для застосування щодо неї статей 75, 76 КК України.

З урахуванням наведеного, обставин вчиненого діяння, враховуючи дані про особу винної і того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, поведінку засудженої за період кримінального процесуального провадження, думку потерпілої щодо виду та міри покарання, а також тривале перебування ОСОБА_5 під вартою, колегія суддів вважає за необхідне змінити вирок апеляційного суду, пом'якшити призначене засудженій покарання у виді позбавлення волі до 5 років і, застосувавши статті 75, 76 КК України, звільнити засуджену від відбування цього покарання з випробуванням шляхом визначення відповідного іспитового строку та встановлення контролю за її поведінкою.

Відповідно до вимог статей 75, 77 КК України і роз'яснень, що містяться в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року (з доповненням і змінами на 06 листопада 2009 року), якщо додаткове покарання у виді конфіскації майна за санкцією частини статті кримінального закону є обов'язковим, то у разі прийняття судом рішення про звільнення особи від відбування основного покарання з випробуванням це додаткове покарання не застосовується, оскільки ст. 77 КК передбачено вичерпний перелік додаткових покарань, що можуть бути призначені у такому випадку, серед яких конфіскація майна відсутня.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які відповідно до ст. 412 КПК України були би підставою для скасування судового рішення, не встановлено.

Керуючись статтями 433-436 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу з доповненням засудженої задовольнити.

Вирок Апеляційного суду Харківської області від 26 березня 2014 року щодо ОСОБА_5 змінити, пом'якшити призначене за ч. 2 ст. 149 КК України покарання у виді позбавлення волі до п'яти років.

На підставі ст. 75 цього Кодексу звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки та покласти на неї обов'язки, передбачені пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 зазначеного Кодексу.

Звільнити ОСОБА_5 з-під варти із зали суду негайно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1ОСОБА_2ОСОБА_3