РОЗДІЛЬНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 511/1768/15-к
Номер провадження: 1-кп/511/233/15
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" липня 2015 р. Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

за участю:

прокурора - ОСОБА_3

обвинуваченого - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду м.Роздільна обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000073 внесеного до ЄРДР 02.07.2014р. за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних злочинів, передбачених ч.ч.2,4 ст. 197-1 КК України,

В С Т А Н О В И В :

До Роздільнянського районного суду Одеської області з прокуратури Роздільнянського району Одеської області надійшов обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних злочинів, передбачених ч.ч.2,4 ст. 197-1 КК України.

У підготовчому судовому засіданні прокурором та обвинуваченим висловлена думка про необхідність призначення справи до судового розгляду.

Дослідивши обвинувальний акт, заслухавши думку учасників підготовчого судового засідання, суд вважає, що обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору, оскільки даний обвинувальний акт не відповідає вимогам статті 291 КПК України.

Як вбачається з обвинувального акту, на думку досудового розслідування, ОСОБА_4 вчинив кримінальний злочин, передбачений ч. 2 ст. 197-1 КК України, кваліфіковане як самовільне зайняття земельної ділянки, в санітарно-захісних зонах, а також кримінальний злочин, передбачений ч. 4 ст. 197-1 КК України, кваліфікований як самовільне будівництво будівель на самовільно зайнятій земельній ділянці, зазначеній у частині другій цієї статті, тобто в санітрано-захисних зонах.

Суд вважає, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки не містить формулювання обвинувачення, а в ньому викладені тільки фактичні обставини кримінального правопорушення та кваліфікація скоєного.

З врахуванням того, що у обвинувальному акті відсутнє формулювання обвинувачення у розумінні п. 13 ч. 1 ст. З КПК України, а за правилами ст. 377 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд вважає, що вказане є обставинами, що перешкоджають судовому розгляду вказаного кримінального правопорушення.

Крім того, судом встановлено, що злочин, передбачений статтею 197-1 КК України віднесений до злочинів проти власності та є злочином із матеріальним складом, де об`єктом злочину є права власності на майно будь-яких осіб, а предметом злочину будь-яке майно ( яке знаходиться у власника чи володінні юридичної або фізичної особи), що в своєї сукупність дає дійти висновку на наявність потерпілої особи. Але, як вбачається з обвинувального акту потерпілою особою по справі взагалі ніхто не визнаний, що не узгоджується з вимогами закону.

Суд вважає, що наявність потерпілого, майном якого самовільно заволоділи є обов`язковою, а недотримання вказаних вимог закону з боку органа досудового розслідування тягне за собою невірний процесуальний порядок розслідування кримінального правопорушення, не правильне та повне встановлення всіх фактичних обставин вчиненого злочину та порушує права особи, якій злочином спричинена шкода і є безумовною умовою для повернення обвинувального акту.

Крім того, у відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, суд вважає, що виклад фактичних обставин справи має протиріччя, неточності, та не відповідає фактичним обставинам правопорушення та крім іншого в обвинувальному акті не наведені посилання на положення Закону, за яким прокурор дійшов висновку про незаконність та протиправність дій обвинуваченого з огляду на наступне.

Процесуальне значення обвинувального акта полягає в тому що він встановлює межі майбутнього судового розгляду, яке здійснюється лише стосовно особи (осіб) якій висунуто обвинувачення (ч.1 ст.337 КПК).

В силу імперативного припису, викладеного у п.«а» ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі Камасінскі проти Австрії (рішення від 19 грудня 1989 р.) та у справі Абрамян проти Росії (рішення від 09 жовтня 2008 р.) зазначив, що у тексті підпункту а п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню обвинувачення особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Крім того, Суд зазначив, що положення підпункту а п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі Пелісьє та Сассі проти Франції, № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі Матточіа проти Італії, № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі І.Н. та інші проти Австрії, № 42780/98, п. 34).
Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі Даллос проти Угорщини, № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом b п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі Пелісьє та Сассі проти Франції, п. 54, а також Даллос проти Угорщини, п. 47).
Згідно ч.1 ст.20 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає у можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

Відповідно ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають обов`язковому доказуванню в тому числі і подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Тобто, зі змісту вказаної норми закону вбачається, що формулювання обвинувачення, в тому числі, має містити відомості, що вказують на наявність в діях обвинуваченого складу злочину, який являє собою сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, визначених у кримінальному законодавстві.

Пунктом 5 частини 2 ст.291 КПК України передбачено, що обвинувальний акт має містити: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, обвинувальний акт повинен містити формулювання обвинувачення.

Крім того, диспозиції вказаних складів злочинів за своїм змістом є бланкетними (мають відсильний характер), так як для з`ясування наявності складу конкретного злочину необхідно звернутися до інших нормативно-правових актів України, оскільки «самовільне» передбачає наявність порушень яких-небудь дозвільних документів, що також органом досудового розслідування не виконано у повній мірі.

Суд вважає, що посилання в обвинувальному акті на порушення вимог Земельного кодексу України, Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» без зазначень суті та статті зазначених Законів, а також на п. 5.20 «Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів » (без зазначення необхідних реквізитів зазначених Правил номер, дата прийняття та затвердження) не узгоджується з вимогами закону.

Крім того, відповідальність за статтею 197-1 ч. 1 КК України передбачена за самовільне зайняття земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її законному володільцю або власнику.

У цій статті передбачено відповідальність за два самостійних (хоч і пов`язаних між собою) злочини - самовільне зайняття земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її законному володільцю або власнику (ч. 1), і самовільне будівництво будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці (ч. 3). Відповідальність за їх вчинення обтяжують кваліфікуючі ознаки, вказані, відповідно, у ч. 2 і ч. 4 коментованої статті.

Самовільне зайняття земельної ділянки є злочином із матеріальним складом, який вважається закінченим з того моменту, коли особа фактично заволоділа земельною ділянкою або розпочала її протиправну експлуатацію (освоєння), завдавши цим власнику земельної ділянки або її законному володільцю значної шкоди. Згідно примітки до вказаної статті шкода, передбачена частиною першою цієї статті, визнається значною, якщо вона у сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Разом з тим, буквальне тлумачення ч. 2 ст. 197-1 дозволяє суду стверджувати, що самовільне зайняття земельної ділянки за наявності хоча б однієї кваліфікуючої ознаки, вказаної у цій кримінально-правовій нормі, має тягнути не адміністративну, а кримінальну відповідальність незалежно від розміру шкоди, завданої власнику або законному володільцю земельної ділянки.

На думку суду кількісний аспект цієї криміноутворюючої ознаки дозволяє відмежувати злочинне самовільне зайняття земельної ділянки без обтяжуючих обставин від відповідного адміністративного проступку (ст. 53-1 КУпАП).

Оскільки обвинувальний акт не містить взагалі будь-яких обгрунтувань наявності кваліфікуючих ознак, а містить тільки посилання на санітарно-захисні зони (без будь-яких підтверджень ), крім того відсутнє зазначення значної шкоди або обгрунтування її відсутності, тому вказане не дає суду підстав відмежувати вказаний склад злочину від адмінправопорушення.

Вищевикладене вказує на відсутність визначення меж висунутого обвинувачення по кримінальному правопорушенню, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 .

Наведені обставини є суттєвим порушенням вимог КПК України, так-як всі вказані обставини підлягають обов`язковому доказуванню у кримінальному провадженню. Суд вважає, що таке порушення вимог закону не може бути усунуте під час судового розгляду та порушує право на захист обвинуваченого, оскільки судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій пред`явлено конкретне обвинувачення, яке правильно сформульоване та викладене в обвинувальному акті.

Тому, наявні об`єктивно існуючі суперечності і неузгодженості свідчать про неконкретність обвинувачення.

Вищенаведені обставини свідчать про невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України, вказані недоліки є істотними, які перешкоджають призначенню вказаного обвинувального акту до слухання та які в подальшому можуть вплинути на прийняття судом рішення, а тому зазначені матеріали підлягають поверненню прокурору з зобов`язанням його усунути виявлені недоліки протягом місячного строку з дня постановлення ухвали, що відповідає засаді розумного строку та є достатнім для виправлення допущених недоліків.

Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.

Керуючись ст.291, п.3 ч.3 ст.314 КПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Повернути обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних злочинів, передбачених ч.ч.2,4 ст. 197-1 КК України, зареєстрованих в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000073 02.07.2014р. прокурору Роздільнянського району Одеської області, в зв`язку з тим, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст.291 КПК України.

Ухвалу негайно направити прокурору для усунення зазначених в ній недоліків обвинувального акта, встановивши строк у 30 днів для виконання даної ухвали суду.

Ухвала підлягає оскарженню протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя:ОСОБА_1

Вирок набрав законної сили _____ ________ 2014 року
Суддя ______________ ОСОБА_1

Оригінал рішення знаходиться в суді
у справі за _______________,
провадження _______________
Голова Роздільнянського районного суду
Одеської області ___________________ ОСОБА_5