Справа № 297/1/15-к
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

18.06.2015 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі судових засідань ОСОБА_4 , з участю прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , законного представника обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого ОСОБА_8 , розглянув у відкритому засіданні кримінальну справу за апеляціями старшого прокурора Берегівської міжрайонної прокуратури та захисника ОСОБА_9 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Берегівського районного суду від 06.03.2015 року, яким
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Берегово, мешканця АДРЕСА_1 , угорця, учня Берегівського професійного ліцею сфери послуг, раніше не судимого, громадянина України,
визнано винним за п. 6 ч. 2 ст. 115 та ч. 4 ст. 187 КК України і призначено йому покарання:
- за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України позбавлення волі строком на 12 (дванадцять) років з конфіскацією майна;
- за ч. 4 ст. 187 КК України, позбавлення волі строком на 9 (дев"ять) років із конфіскацією майна.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 12 (дванадцять) років з конфіскацією майна.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишено попередній тримання під вартою.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з 15 год. 30 хв. 16 вересня 2014 року, тобто з моменту його затримання.
Стягнуто з ОСОБА_6 в користь держави процесуальні витрати в сумі 9 755 (дев`ять тисяч сімсот п`ятдесят п`ять) грн.. 76 коп. за проведення експертиз.
Питання про речові докази вирішено в порядку ст.100 КПК України.
Згідно встановлених судом обставин, 13 вересня 2014 року, приблизно о 09:00 годині, ОСОБА_6 , через незачинене вікно покинутого будинку АДРЕСА_2 , проник на його подвір`я, звідки через отвір у сітчастому паркані проліз на територію дворогосподарства будинку АДРЕСА_3 , маючи намір таємно викрасти звідти металеві вироби, однак, будучи поміченим ОСОБА_10 , яка, тримаючи в руці металевий прут, почала проганяти його із власного дворогосподарства здійснив на неї напад, з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу.
Крім того, будучи поміченим ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , умисно, з корисливих мотивів, вихопив у останньої металевий прут та наніс їй приблизно 2 удари по голові, внаслідок чого ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді одної забійної рани на шкірних покривах лівої лобно-скроневої ділянки голови, одної забійної рани на шкірних покривах лівої завушної ділянки голови, майже паралельно одна одній трьох забійних ран поряд на шкірних покривах лівої тім`яної ділянки голови, крововиливи в м`які покрови голови склепіння черепа зліва, ліві лобну та потиличну ділянки черепа, в м`які покрови голови, що покривають кістки склепіння черепа справа, багато уламковий перелом кісток склепіння черепа зліва, розм`яття речовини лівої гемосфери головного мозку, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень і знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку із настанням смерті ОСОБА_10 ..
Допускаючи, що ОСОБА_10 померла, ОСОБА_6 накрив її тіло, яке лежало на городі дворогосподарства покривалом та заволодів алюмінієвою драбиною вартістю 300 грн., яку того ж дня збув за 100 грн., які витратив на придбання продуктів харчування, спричинивши матеріальну шкоду на вищезазначену суму.
В апеляційних скаргах:
- Прокурор Берегівської міжрайонної прокуратури, не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, просить змінити вирок суду в зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність в частині призначення обвинуваченому додаткового покарання у вигляді конфіскації майна. В обґрунтування доводів апеляції зазначав, що обвинувачений на момент вчинення кримінального правопорушення і на даний час є неповнолітнім, а отже, суд, призначаючи обвинуваченому додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, порушив вимоги ст.98 КК України. В зв`язку з наведеним, просить вирок суду змінити та виключити з резолютивної частини вироку посилання на застосування додаткового покарання у вигляді конфіскації майна;
- Захисник ОСОБА_8 в апеляції, поданій в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , просить вирок Берегівського районного суду скасувати повністю та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_6 за ч.4 ст.187 КК України покарання у вигляді 8 років позбавлення волі. На підставі ст.69 КК України призначити більш м`яке покарання, ніж передбачене законом, а саме позбавлення волі, строк якого відраховувати від 15:30 год. 16.09.2014 року до моменту винесення вироку апеляційним судом Закарпатської області. Звільнити ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення,передбаченого п.6 ч.2 ст.115 КК України на підставі ст.36 КК України. В обґрунтування доводів апеляції зазначив, що вирок суду є незаконним та необґрунтованим, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, сукупність доказів, якій не дано належної оцінки судом, підтверджує, що й ого підзахисний діяв в стані необхідної оборони, а тому не підлягає відповідальності за ст.115 КК України і в наявності є всі підстави для призначення йому за ч.4 ст.187 КК України покарання із застосуванням ст.69 КК України.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, прокурора , який не оспорюючи правильність кваліфікацій дій обвинуваченого, доведеність його вини та фактичні обставини по справі, просив вирок суду змінити в частині призначення обвинуваченому додаткового покарання у вигляді конфіскації майна, а в задоволенні апеляції захисника відмовити, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , і вважають підставною апеляційну скаргу прокурора, оглянувши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, частково відновивши судове слідство по справі, провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Як встановлено матеріалами кримінального провадження, досудове розслідування і судовий розгляд по ньому, в цілому, проведені з дотриманням вимог розділів ІІІ, ІV КПК України. Викладені у вироку висновки про винність обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.6 ч.2 ст.115 та ч.4 ст.187 КК України при обставинах, вказаних у вироку суду, ґрунтуються на зібраних доказах, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
В ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_6 в пред`явленому йому звинуваченні свою вину визнав частково та показав, що всередині вересня 2014 року дійсно, з метою крадіжки проник на територію подвір`я одного з будинків по АДРЕСА_3 . на території подвір`я він знайшов металеву драбину і, коли хотів йти, на відстані приблизно півтора метри позаду себе побачив жінку похилого віку, яка тримала в руці металеву трубу довжиною приблизно 1,5 метри та хотіла його вдарити. Перелякавшись він вирвав її з рук незнайомої та протягом 1-2 секунд наніс їй два удари по голові, від чого та впала. Допускаючи, що жінка померла, він накрив її ковдрою, забрав драбину та здав на металобрухт. Зазначив, що умислу на позбавлення життя потерпілої у нього не було, а діяв він в межах необхідної оборони, позаяк вважав, що дана жінка здатна заподіяти його здоров`ю значної шкоди.
Незважаючи на часткове визнання обвинуваченим своєї вини, така, в обсязі пред`явленому органом досудового слідства, повністю доведена наступними доказами.
Показами потерпілої ОСОБА_11 та свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , даними ними під час судового слідства стверджено факт зникнення з подвір`я потерпілої ОСОБА_10 металевої драбини, належної останній, а показами свідка ОСОБА_14 факт продажу останньому викраденої алюмінієвої драбини обвинуваченим ОСОБА_6 , вже після заподіяння останнім смерті потерпілій ОСОБА_10 .
З протоколу огляду місця події від 13.09.2014року з фото таблицею до нього (а.с.4-21 т.1) вбачається, що труп потерпілої ОСОБА_10 , з нашаруванням речовини червоно-бурого кольору на голові, а також відрізок металевої труби діаметром близько 20 мм та довжиною 51 см, з речовиною червоно-бурого кольору на ньому, було виявлено на подвір`ї будинку АДРЕСА_3 .
З протоколів пред`явлення речей для впізнання від 16.09.2014 року(а.с.153-156, 157-160 т.1) вбачається, що ОСОБА_12 та ОСОБА_11 впізнали викрадену з подвір`я ОСОБА_10 алюмінієву драбину, яка належала останній.
Висновком експерта №110 від 13.09.2014 року(а.с.41-44 т.2) стверджено, що смерть громадянки ОСОБА_10 настала в результаті відкритої черепно-мозкової травми з переломом кісток склепіння черепа, яка супроводжувалась розм`яттям речовини головного мозку, крововиливами під оболонки та тканину головного мозку. На трупі потерпілої ОСОБА_10 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді одної забійної рани на шкірних покривах лівої лобно-скроневої ділянки голови, одної забійної рани на шкірних покривах лівої завушної ділянки голови, майже паралельно одна одній трьох забійних ран поряд на шкірних покривах лівої тім`яної ділянки голови, крововиливи в м`які покрови голови склепіння черепа зліва, ліві лобну та потиличну ділянки черепа, в м`які покрови голови, що покривають кістки склепіння черепа справа, багато уламковий перелом кісток склепіння черепа зліва, розм`яття речовини лівої гемосфери головного мозку. Всі вище перераховані тілесні ушкодження є прижиттєвими, виникли у швидкій послідовності одне за одним, від дій тупого(их) твердого(их) предмета(ів) з обмеженою травмуючою поверхнею, що діяли із значною силою, за ступенем тяжкості мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень і знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку із настанням смерті потерпілої.
Висновком експерта № 10/434 від 07.11.2014 року(а.с.61-66 т.2) стверджено, що генетичні ознаки слідів крові людини, виявлені на правій кросівці та на светрі обвинуваченого ОСОБА_6 , вилучених 15.09.2014 року(а.с.73-76 т.1), збігаються між собою та збігаються з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_10 . Походження даних слідів крові від ОСОБА_6 виключено.
Згідно висновку експерта № 10/433 від 06.11.2014 року (а.с.75-80 т.2) у слідах на металевому пруті, вилученому з місця події, виявлено кров людини та поодинокі епітеліальні тканини, генетичні ознаки яких збігаються з генетичними ознаками ОСОБА_10 .
Висновком експерта № 261 від 18.09.2014 року(а.с.4 т.2) стверджено, що будь-яких тілесних ушкоджень у неповнолітнього ОСОБА_6 не виявлено, а згідно акту судово-психіатричної експертизи № 156 від 16.10.2014 року(а.с.34-37 т.1) обвинувачений в період часу, який відноситься до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, психічним захворюванням не страждав, ознак тимчасового розладу психічної діяльності не виявляв, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Таким чином, суд першої інстанції, з врахуванням рекомендацій, викладених у Постанові ПВС № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» та в Постанові ПВС № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», дійшов вірного висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 правильно кваліфіковано за п.6 ч.2 ст.115 КК України, як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, з корисливих мотивів та за ч. 4 ст. 187 КК України за кваліфікуючими ознаками,- розбій, тобто напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 щодо неправильної юридичної кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 та наявності підстав для його звільнення від кримінальної відповідальності за п.6 ч.2 ст.115 КК України, колегія суддів такі до уваги не приймає і погоджується з висновками суду першої інстанції з цього приводу, оскільки вони спростовуються вище переліченими доказами, зібраними в матеріалах провадження, яким суд дав належну юридичну оцінку і які сумнівів у колегії суддів не викликають.
Судом першої інстанції, з врахуванням способу та знаряддя злочину, кількості, характеру та локалізації ударів, нанесених обвинуваченим металічним прутом потерпілій в місце розташування життєво важливих органів голову, його поведінку після вчинення кримінального правопорушення усвідомлення ним заподіяння смерті іншій людині(накрив ковдрою після того як впала, не надав допомоги, не викликав швидку допомогу тощо) та продовжив свої дії, спрямовані на заволодіння майном потерпілої для реалізації мети, з якою він проник на її подвір`я, що стверджено зібраними в ході досудового та судового слідства доказами, вірно зроблено висновок про те, що дії ОСОБА_10 жінки похилого віку, яка перебувала в стані сп`яніння, - і були спрямовані на припинення протиправних посягань на належне їй майно з боку обвинуваченого, беручи до уваги відсутність у останнього тілесних ушкоджень від таких дій, не створювали ОСОБА_6 реальної загрози заподіяння шкоди, у зв`язку з чим право на необхідну оборону в нього не виникало.
З огляду на положення п.5 Постанови Пленуму Верхового Суду України № 1 від 26.04.2002р. «Про судову практику у справах про необхідну оборону» щоб установити наявність або відсутність ознак необхідної оборони, суди повинні врахувати характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалась, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, місце нападу, фізичні данні( вік, стать, стан здоров`я).
В даному конкретному випадку , оцінюючи в сукупності з іншими доказами, мету, з якою обвинувачений проник на подвір`я належного потерпілій будинку, обставини заподіяння ОСОБА_6 смерті ОСОБА_10 , виявлені на трупі останньої тілесні ушкодження, що стали причиною її смерті, спосіб та знаряддя заподіяння таких, співвідношення стану здоров`я, віку, та статі обвинуваченого і потерпілої, суд правильно кваліфікував його дії за п.6 ч.2 ст.115 КК України і констатував відсутність підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_6 або звільнення його від кримінальної відповідальності за ст..36 КК України.
Крім іншого, з матеріалів кримінального провадження також вбачається, що ОСОБА_6 проник на подвір`я будинку потерпілої з метою скоєння крадіжки, що не заперечується обвинуваченим, і, хоча до виявлення його потерпілою він встиг заволодіти майном останньої(драбиною), однак розпорядитися та скористатися нею в нього змоги не було. Отже, судова колегія констатує, що, з врахуванням рекомендацій, викладених в Постанові ПВС № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», дії обвинуваченого, після заподіяння ним смерті ОСОБА_10 , в сукупності з іншими доказами, свідчать про те, що вся його діяльність охоплювалась єдиним умислом, спрямованим на заволодіння чужим майном драбиною металічною, з метою її подальшої реалізації та отримання за це грошових коштів для власних потреб, а відтак кваліфікація його дій за ч.4 ст.187 КК України є вірною.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги захисника щодо невідповідності обвинувального акту вимогам кримінального процесуального закону, судова колегія такі відхиляє, позаяк повернення обвинувального акту зі стадії підготовчого судового засідання, у відповідності до ст.314 КПК України є правом, а не обов`язком суду і, здебільшого, таке рішення приймається, якщо недоліки обвинувального акту є такими, що унеможливлюють судовий розгляд справи. Отже, хоча ст.384 КПК і встановлено обов`язок роз`яснення права на суд присяжних обвинуваченому прокурором та приєднання письмового роз`яснення до обвинувального акту та реєстру матеріалів кримінального провадження при направленні справи в суд, але з врахуванням того, що судом першої інстанції це право обвинуваченому роз`яснено і проведено за його клопотанням розгляд справи судом присяжних(повноважним складом суду), колегія суддів вважає, що дане порушення процесуальних прав обвинуваченого не є істотним і таким, що перешкодило суду першої інстанції належним чином мотивувати своє рішення.
Даючи оцінку доводам сторони захисту про те, що протокол про проведення слідчого експерименту від 16.09.2014 року(а.с.114-120 т.1) є неналежним та недопустимим доказом, позаяк не підписаний захисником та одним із понятих, колегія суддів констатує, що такі є підставними з огляду на наступне.
У відповідності до ч.1 ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Як вбачається з вироку від 06.03.2015 року, судом першої інстанції, як на один із доказів, який підтверджує винність обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, зроблено посилання на згаданий протокол про проведення слідчого експерименту від 16.09.2014 року.
Оцінка та аналіз зазначеного протоколу, у відповідності до ст.94 КПК України, дають апеляційному суду підстави для визнання даного доказу недопустимим з наступних міркувань.
Згідно ч.1 ст.93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим у порядку, передбаченому цим Кодексом.
Статею 104 КПК України визначено вимоги до протоколу як однієї з форм фіксування ходу і результатів проведення процесуальної дії, а статтею 105 КПК України до додатків до протоколу, якими, зокрема, можуть бути: 1) спеціально виготовлені копії, зразки об`єктів, речей і документів; 2) письмові пояснення спеціалістів, які брали участь у проведенні відповідної процесуальної дії; 3) стенограма, аудіо-, відеозапис процесуальної дії; 4) фототаблиці, схеми, зліпки, носії комп`ютерної інформації та інші матеріали, які пояснюють зміст протоколу.
Відповідно до ст.106 КПК України протокол під час досудового розслідування складається слідчим або прокурором, які проводять відповідну процесуальну дію, під час її проведення або безпосередньо після її закінчення. До складу слідчої (розшукової) дії входять також дії щодо належного упакування речей і документів та інші дії, що мають значення для перевірки результатів процесуальної дії.
З протоколу проведення слідчого експерименту вбачається, що до його проведення зокрема було залучено захисника обвинуваченого ОСОБА_9 та понятого ОСОБА_15 , однак всупереч вимогам ч.5 ст.104 КПК України даний процесуальний документ ними не підписаний.
У відповідності до ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення. В той же час, згідно ч.1 ст.89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
В світлі вище викладеного, судова колегія приходить до висновку, що посилання суду першої інстанції у вироку на протокол проведення слідчого експерименту від 16.09.2014 року (а.с.114-16 т.1) як на доказ винності ОСОБА_6 не відповідає вимогам кримінального процесуального закону, з огляду його отримання з порушенням порядку встановленого процесуальним законом.
В контексті цього колегія суддів не вважає за потрібне давати оцінку доводам захисту про недослідження судом першої інстанції відеокасети та диску із записом даного слідчого експерименту, позаяк вони також визнаються неналежними та недопустимими доказами.
Щодо твердження сторони захисту про наявність підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_6 за ч.4 ст.187 КК України покарання із застосуванням ст.69 КК України у вигляді 8 років позбавлення волі, то з врахуванням всього вище наведеного, беручи до уваги встановлені обставини вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень, доведеність його вини та посткримінальну поведінку, відношення до скоєного, пом`якшуючі його відповідальність обставини та дані про його особу, колегія суддів не вбачає підстав для призначення ОСОБА_6 за ч.2 ст.187 КК України покарання нижче від найнижчої межі, визначеної в санкції статті, за якою кваліфіковано його дії.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів відмічає, що відповідно до ч.2 ст.98 КК України до неповнолітніх можуть бути застосовані додаткові покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю..
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість апеляційних вимог прокурора, в зв`язку з чим, в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню в частині застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 за п.6 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України та при визначенні йому остаточної міри покарання за ч.1 ст.70 КК України, - конфіскації майна.
Разом з тим, згідно ч.2 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.
У відповідності з вимогами ст.ст. 65-67, 70, 102-103 КК України та рекомендаціями, викладеними в постановах ПВС від 23.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» та від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх», з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, пом`якшуючих відповідальність обставин та даних, що характеризують винну особу, обираючи покарання яке є справедливим, достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, колегія суддів дійшла висновку про необхідність пом`якшення покарання призначеного обвинуваченму ОСОБА_6 за п.6 ч.2 ст.115 КК України та, відповідно, остаточного прокарання за сукупністю злочинів, з огляду на таке.
Призначаючи, зокрема, обвинуваченому , покарання, суд першої інстанції врахував дані про особу ОСОБА_6 та обставини, визначені у ст.ст.65-67, 103 КПК України, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, неповнолітній вік на час вчинення кримінальних правопорушень, умови його життя та виховання, та інші особливості особи неповнолітнього, а також те, що обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності не притягався, вину визнав частково, за місцем проживання характеризується позитивно, проживав та виховувався в сім`ї з одним із батьків, незадовільні матеріально-побутові умови, відсутність до нього претензій з боку потерпілої, вчинення ним злочину внаслідок збігу важких обставин, які в силу ст.66 КК України визнав пом`якшуючими його покарання обставинами. Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, відповідно до п.6 ч.1 ст.67 КК України, судом визнано вчинення ним злочину відносно особи похилого віку.
Однак, колегія суддів зауважує, що сукупність всіх пом`якшуючих покарання ОСОБА_6 обставин дає підстави для призначення останньому за п.6 ч.2 ст.115 КК України покарання на рівні нижньої межі, визначеної в санкції даної статті у вигляді десяти років. В зв`язку з цим, підлягає пом`якшенню і покарання визначене ОСОБА_6 остаточно за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у відповідності до ч.1 ст.70 КК.
В зв`язку з цим вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 в цій частині підлягає зміні.
Інших порушень вимог кримінально-процесуального закону, які б тягнули за собою скасування або зміну вироку по справі не встановлено.
Керуючись ст.ст.404, 407, 408, 409, 413 КПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляцію прокурора задовольнити, апеляцію захисника задовольнити частково.
Вирок Берегівського районного суду від 06.03.2015 року щодо ОСОБА_6 змінити.

Пом`якшити призначене ОСОБА_6 за п.6 ч.2 ст.115 КК України та сукупністю злочинів основне покарання до 10(десяти) років позбавлення волі.

В частині застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна за п.6 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 та за сукупністю злочинів вирок скасувати.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді: