Ухвала

іменем україни

22 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1.,
суддів ОСОБА_2., ОСОБА_3.,

розглянувши в судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 11 березня 2015 року щодо ОСОБА_4,

в с т а н о в и л а:

Вироком Якимівського районного суду Запорізької області

від 26 грудня 2014 року

ОСОБА_4,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця м. Мелітополя, який мешкає у АДРЕСА_1, раніше неодноразово судимого, останнього разу - 24.06.2014 року Якимівським р/с Запорізької області за ч. 2 ст. 263, 75 КК України на 2 роки обмеження волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням, якого ухвалою цього суду від 12.12.2014 р. було направлено для відбування призначеного покарання,

засуджено за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі статей 71, 72 КК України за сукупністю вироків остаточно ОСОБА_4 визначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 11 березня 2015 року цей вирок змінено, виключено з мотивувальної частини посилання на ч. 2 ст. 122 КПК України як на підставу, що регулює порядок відшкодування процесуальних витрат по проведенню експертизи.

В решті цей вирок залишено без змін.

Зазначеним вироком ОСОБА_4 визнано винним у тому, що він у вересні 2014 року поблизу гирла Молочного лиману в районі промоїни, розташованому на вул. Коса Пересип у смт Кирилівка Якимівського району Запорізької області, шляхом привласнення знайденого, придбав корпус бойової гранати «Ф-1», яка містить в собі вибухову речовину - тротил, яку в подальшому носив та зберігав при собі.

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, правильність кваліфікації дій засудженого за ч. 1 ст. 263 КК України й призначене покарання, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції через істотне порушення кримінального процесуального закону. Стверджує, що апеляційний суд, провівши судовий розгляд без участі засудженого, визнав неправильним рішення суду про відмову у стягненні процесуальних витрат по проведенню судово-вибухової експертизи із засудженого на користь держави, втім не вирішив їх по суті та всупереч вимог ст. 537 КПК України зазначив, що вони мають бути вирішені в порядку виконання вироку.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги і долучені до неї копії судових рішень, судова колегія дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження з таких підстав слід відмовити з огляду на таке.

Висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_4 у носінні, зберіганні, придбання вибухових речовин без передбаченого законом дозволу за обставин, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 263 КК України відповідає фактичним обставинам провадження та підтверджується зібраними доказами, дослідженими судом у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КК України.

Ці обставини та кримінально-правова оцінка у касаційній скарзі не оскаржуються, з цього приводу не надійшло касаційних скарг й від інших учасників судового провадження.

Із вироку суду вбачається, що суд першої інстанції у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4, мотивуючи своїх висновки щодо відшкодування процесуальних витрат, фактично рішення з цього приводу не прийняв.

Розглядаючи подану прокурором на цей вирок суду апеляційну скаргу, у якій порушувалось питання про зміну вироку, апеляційний суд частково погодився із доводами прокурора. Визнавши мотиви суду щодо порядку розподілу процесуальних витрат такими, що суперечать ч. 2 ст. 122 КПК України, правильно виключив це з мотивувальної частини вироку. У той же час апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що їх вирішення неможливе через відсутність правових підстав для зміни вироку, але це має бути вирішено в порядку виконання вироку. З такими висновками апеляційного суду колегія суддів погоджується.

Колегія суддів вважає, що апеляційним судом не було порушено вимоги ч. 4 ст. 401 КПК України щодо обов'язкової участі обвинуваченого у судовому засіданні, оскільки порушені у апеляційній скарзі прокурора питання не стосувались суті постановленого щодо ОСОБА_4 судового рішення і не погіршували його становище.

Із змісту ухвали апеляційного суду вбачається, що предметом перегляду був вирок Якимівського районного суду Запорізької області

від 26 грудня 2014 року щодо ОСОБА_4 Проте зазначене в резолютивній частині ухвали інше судове рішення,але щодо ОСОБА_4, до якого були внесені зміни, колегія суддів розцінює як описку, яка має бути виправлена в порядку, передбаченому ст. 379 КПК України і її не можна розцінювати як таку, що тягне за собою безумовне скасування ухваленого судового рішення.

Ухвала суд відповідає вимогам ст. 419 КПК України, належним чином вмотивована, а у касаційній скарзі прокурора відсутні достатні дані та переконливі доводи, які б спростовували вказані висновки апеляційного суду.

З огляду на викладене, підстав для задоволення касаційної скарги прокурора колегія суддів не вбачає, а тому відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України немає підстав і для відкриття касаційного провадження.

Враховуючи викладене та керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області

від 11 березня 2015 року щодо ОСОБА_4.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3