АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/656/15 Справа № 191/1451/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000291 за обвинуваченням

ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Шимкент в Казахстані,

громадянина Казахстану, українця,

із середньою спеціальною освітою,

раніше судимого,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.391 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_8

Встановила:

Вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2015 року ОСОБА_6 засуджено за ст.391 КК України до покарання у вигляді одного року позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 8 місяців.

Прокурор Синельниківської міжрайонної прокуратури в апеляційній скарзі порушує питання про скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення апеляційним судом свого вироку у зв`язку з невідповідністю призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий. Під час відбування покарання за вироком від 25 січня 2011 р. у Синельниківській виправній колонії № 94 він систематично порушував режим відбування покарання, 20 лютого 2014 р. учинив злісну непокору представнику адміністрації установи.

Виходячи з цього прокурор просив призначити ОСОБА_6 за ст.391 КК України та на підставі ст.71 КК України більш суворе покарання, ніж те, яке визначив суд першої інстанції.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 посилається, що злочину, за який його засуджено, не вчиняв. Вважає, що висновок суду ґрунтується на необ`єктивних показаннях начальника медичної служби виправної колонії. Стверджує про наявність у нього тяжких захворювань. Зазначає, що адміністрація примушувала прибирати службовий туалет працівників адміністрації колонії, чим принижувалася його людська гідність. Посилається ОСОБА_6 , крім того, на порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені судом під час розгляду кримінального провадження в судовому засіданні. Скаржиться він також на необ`єктивність та упередженість суду по його провадженню, а також на однобічність і неповноту судового слідства.

Виходячи з цього просить, як це видно з апеляційної скарги обвинуваченого, про скасування вироку і направлення кримінального провадження на новий судовий розгляд.

ОСОБА_6 засуджено за злісну непокору законним вимогам адміністрації виправної колонії, вчинену за таких обставин.

Вироком Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2011 року ОСОБА_6 був засуджений за ч.2 ст.185 КК України.

Відбуваючи покарання у виді позбавлення волі в Синельниківській виправній колонії № 94, яка розташована в с. Шахтарське Синельниківського району Дніпропетровської області, він систематично порушував режим тримання у виправній колонії, за що неодноразово піддавався стягненням, в тому числі з 29 листопада по 29 грудня 2013 р. переводився у приміщення камерного типу. 20 лютого 2014 року ОСОБА_6 на вимогу начальника дільниці посиленого контролю капітана внутрішньої служби ОСОБА_9 відмовився виконувати обов`язки чергового по прибиранню коридору першого поверху дільниці посиленого контролю установи, чим виявив злісну непокору законним вимогам адміністрації виправної колонії.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду Дніпропетровської області, думку прокурора ОСОБА_7 , яка частково підтримала апеляційну скаргу прокурора, вважала призначене ОСОБА_6 покарання за ст.391 КК м`яким, однак у зв`язку з допущеними судом істотними порушеннями кримінального процесуального закону просила вирок скасувати і направити провадження на новий судовий розгляд, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та просив їх задовольнити, доводи захисника ОСОБА_8 про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_6 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Посилання в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 на те, що судовий розгляд кримінального провадження проведено неповно і необ`єктивно, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджуються зібраними у ній доказами, заслуговують уваги.

Відповідно до ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є незастосування або неправильне застосування вимог кримінального процесуального закону, що перешкодило або могло перешкодити суду повно та всебічно з`ясувати обставини кримінального провадження, встановити істину, забезпечити права і законні інтереси учасників кримінального провадження й ухвалити законне і обгрунтоване судове рішення.

Відповідно до положень ст.370 КПК вирок суду повинен бути законним і грунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Згідно зі ст.374 КПК мотивувальна частина вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Цих вимог закону при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, у вчиненні ОСОБА_6 злісної непокори законним вимогам адміністрації установи виконання покарань дотримано не було. Оскаржуване рішення щодо ОСОБА_6 суд прийняв з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне і обгрунтоване судове рішення, що відповідно до вимог ст.409 КПК є підставою для його скасування. З цих підстав доводи апеляційної скарги обвинуваченого в цій частині є обгрунтованими.

Виходячи з положень ст.391 КК України під злісною непокорою адміністрації виправної установи слід розуміти відкриту відмову засудженого від виконання конкретних законних вимог представника адміністрації установи, який за своїм службовим становищем має право пред`явити таку вимогу, а засуджений був зобов`язаний і міг її виконати, але умисно не виконав.

При цьому згідно роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України в постанові від 26 березня 1993 р. № 2 «Про судову практику в справах про злочини, пов`язані з порушеннями режиму відбування покарання в місцях позбавлення волі» до представників адміністрації виправної колонії, які мають право пред`являти вимоги до засуджених і за злісну непокору котрим настає відповідальність за ст.391 КК України, належать посадові особи виправної установи, які на підставі ст.135 КВК України мають право накладення на засуджених дисциплінарних стягнень.

Проте суд, визнаючи ОСОБА_6 винуватим у вчиненні злісної непокори начальнику дільниці посиленого контролю Синельниківської виправної колонії № 94 капітану внутрішньої служби ОСОБА_9 та засуджуючи обвинуваченого за ст.391 КК України, не звернув уваги на ці роз`яснення Верховного Суду України, внаслідок чого не дослідив дані про те, а чи був ОСОБА_9 на момент зазначеної у вироку події посадовою особою, яка мала право на підставі ст.135 КВК України застосовувати заходи стягнення, і не дав цієї обставині ніякої оцінки у вироку.

Так само суд не перевірив правомірність переведення ОСОБА_6 до приміщення камерного типу в 2013 році, насамперед обґрунтованість накладення на нього інших дисциплінарних стягнень, які передували переведенню до приміщення камерного типу, відповідність їх вимогам КВК України.

Із цією метою суду слід було приєднати до матеріалів провадження та дослідити й оцінити посадову інструкцію начальника дільниці посиленого контролю Синельниківської виправної колонії № 94 капітана внутрішньої служби ОСОБА_9 , копію наказу на призначення цієї особи на зазначену посаду, а також правила поведінки в локальних зонах тощо, на підставі яких пред`явлена вимога представником адміністрації до засудженого ОСОБА_6 .

Як убачається з матеріалів провадження, під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_6 стверджував, що під час досудового розслідування на нього чинився психологічний тиск з боку посадових осіб Синельниківської виправної колонії № 94 та слідчих органів.

Слід зазначити, що на застосування незаконних методів досудового розслідування і фальсифікацію матеріалів кримінального провадження ОСОБА_6 посилався і в своїй апеляційній скарзі.

З метою перевірки таких заяв обвинуваченого суд ухвалою від 18 грудня 2014 року звернувся до прокурора Синельниківської міжрайонної прокуратури Дніпропетровської області, який згідно повідомлення посилаючись на відсутність повноважень фактично усунувся від виконання дій, передбачених ст.214 КПК України (а.с.130-131,146 матеріалів судового провадження).

Отже, суд не дослідив вказані обставини, на які посилався обвинувачений, хоча і вважав за необхідне перевірити ці його доводи, що свідчить про однобічність і неповноту судового розгляду.

Судом також фактично не досліджені і обставини, які характеризують особу ОСОБА_6 , проте відповідно до вимог ст.91 КПК України ці обставини підлягають доказуванню.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, в них містяться суперечливі копії документів з особової справи засудженого відносно місця народження (м.Шимкент або м.Шикмет), громадянства (Казахстан чи Україна) ОСОБА_6 . Слід зазначити, що в проваджені взагалі відсутні будь-які оригінали документів відносно ОСОБА_6 .

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження, визначив обсяг досліджених ним доказів із порушенням таких вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно зі ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної інстанції, під якими розуміється той обсяг, у якому відбувалася перевірка оскарженого судового рішення. При цьому суд апеляційної інстанції, на відміну від суду першої інстанції, який відповідно до вимог ч.2 ст.333 КПК України під час судового розгляду за клопотанням сторони кримінального провадження має право доручити органу досудового розслідування провести певні слідчі дії, не вправі встановлювати й доказувати факти, які не були встановлені та не доведені судом першої інстанції.

Виходячи з наведеного колегія суддів дійшла висновку, що допущені судом порушення кримінального процесуального закону відповідно до вимог статей 412 і 415 КПК є підставою для скасування вироку і повернення справи на новий судовий розгляд.

Під час нового розгляду суду необхідно розглянути провадження відповідно до вимог закону, перевірити доводи, викладені в апеляційних скаргах прокурора і обвинуваченого, усунути недоліки, які зазначені в ухвалі суду апеляційної інстанції, та прийняти законне і обґрунтоване рішення. Якщо при новому судовому розгляді провадження підтвердиться винуватість ОСОБА_6 у тому ж об`ємі обвинувачення, то з урахуванням даних про особу та тяжкості вчиненого злочину призначене йому покарання слід вважати м`яким.

Керуючись ст.ст.404,407 КПК України, колегія суддів

Постановила:

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, та обвинуваченого ОСОБА_6 частково задовольнити.

Вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 січня 2015 року щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий судовий розгляд в тому самому суді першої інстанції в іншому складі.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4