АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 00013966 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 рокущодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, який не одружений, працює водієм в ПАТ «Київхліб»., зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_5

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року ОСОБА_5 визнаний винуватим та засуджений за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 300 (трьохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5 100 (п`ять тисяч сто) гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 залишено без розгляду. Судом вирішено питання про процесуальні витрати та речовий доказ по справі.
Не погодившись з таким рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду змінити та не застосовувати до нього додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік, оскільки воно, на думку апелянта, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_5 зазначає, що він повністю визнав себе винуватим у вчиненому, наявні по справі докази не оспорює, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується, після ухвалення вироку відразу сплатив штраф, чим показав своє щире каяття у вчиненому, шкоду потерпілому не відшкодував через позицію останнього, згідно якої всі відшкодування будуть відбуватись після рішення суду. На його думку, при призначенні йому додаткового покарання, судом не враховано, що він вперше вчинив неумисний, нетяжкий злочин, у вчиненому щиро покаявся. Крім цього він працює водієм в ПАТ «Київхліб» і це єдине джерело його доходів, в тому числі і для відшкодування шкоди потерпілому.
Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, доводи прокурора, котрий заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду законним і обґрунтованим, провівши судові дебати та надавши обвинувачуваному останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження , обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Згідно з вироком суду, 15 листопада 2013 року, близько 18-00 год. , ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 21081», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався в другій смузі проїзної частини проспекту Науки, зі сторони вул. Грабовського у напрямку вул. Саперно-Слобідської у м. Києві, по сухому, чистому асфальтобетонному покриттю, зі швидкістю приблизно 60 км/год. Будучи неуважним та неправильно відреагувавши на зміну дорожньої обстановки, в порушення пп. «б» п. 2.3 Правил дорожнього руху України, наближаючись до регульованого перехрестя з вул. Стратегічне шосе, при поданні світлофором червоного сигналу, що забороняє рух транспортних засобів, ОСОБА_8 не зупинився перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп лінія), чим порушив п.п. 8.7.3 «е», 8.10 ПДР України та не надав дорогу пішоходу ОСОБА_7 , який переходив проїзну частину проспекту Науки по регульованому пішохідного переходу, позначеному горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.3 ПДР України, на зелений сигнал світлофору для руху пішоходів, чим порушив п. 4.16 «а» ПДР України, та внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , який в результаті цього отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Розглянувши кримінальне провадження відповідно до вимог ч.3 ст. 349 КПК України, суд першої інстанції визнав обвинуваченого винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, тобто у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, обвинувачений ОСОБА_5 визнав повністю та не оспорював обставини, встановлені під час досудового розслідування та викладені в обвинувальному акті, в тому числі і щодо того, що після наїзду на пішохода на регульованому пішохідному переході він продовжив рух, не надав допомоги потерпілому, та повернувся на місце пригоди лише приблизно через 30 хвилин разом з власником транспортного засобу, яким керував.

Оцінивши вищенаведені докази в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до висновку, що винність ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження. Достовірність доказів та встановлених судом першої інстанції обставин, призначене обвинуваченому основне покарання, апелянтом не оспорюється і ставиться питання лише щодо зміни вироку в частині призначеного йому додаткового покарання.

Таким чином, кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, є вірною і ніким не ставиться під сумнів.

При призначенні покарання обвинуваченому, судом першої інстанції, відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховано ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення проти безпеки руху та експлуатації транспорту, який відноситься до невеликої тяжкості, вчинених з необережності, дані про особу обвинуваченого, котрий до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, характеризується позитивно. Обставиною, яка пом`якшує покарання судом визнано щире каяття, обставин, які обтяжуються покарання обвинуваченому, судом встановлено не було.

Призначаючи обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, яке згідно санкції ч.1 ст. 286 КК України, не є обов`язковим, суд першої інстанції вмотивував своє рішення тим, що обвинувачений грубо порушив правила дорожнього руху та здійснив наїзд на пішохода, який переходив дорогу у дозволеному місці, на час судового розгляду не відшкодував потерпілому завданої шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що позбавляючи обвинуваченого права керування транспортними засобами, з урахуванням того, що він працює водієм, суд фактично позбавив апелянта можливості утримувати себе та відшкодовувати потерпілому заподіяну шкоду, не можуть бути достатніми аргументами для не призначення ОСОБА_5 додаткового покарання, так як він на час вчинення злочину водієм не працював і керував легковим автомобілем, який належить його знайомому, тобто міг утримувати себе займаючись іншою діяльністю. Виходячи з пояснень ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції , він і зараз в ПАТ «Київхліб» працює не водієм, а експедитором, так як посвідчення водія у нього було вилучене після ДТП і до цього часу йому не повернене. Крім цього, згідно обставин, які досліджувались в суді першої інстанції, після наїзду на пішохода, ОСОБА_5 не зупинився та не надав йому будь-якої допомоги, а покинув місце пригоди, що підтверджує висновки суду про необхідність призначення обвинуваченому додаткового покарання саме внаслідок грубого порушення правил дорожнього руху та недостатнього усвідомлення ним характеру вчиненого та наслідків, які настали.

Таким чином, призначене судом першої інстанції ОСОБА_5 , як основне, так і додаткове покарання, на думку колегії суддів, не є занадто суворим або не справедливим для обвинуваченого, та в повній мірі відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Виходячи з викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року, який є законний та обґрунтований, а тому апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404,405, 407 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на дану ухвалу може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:
_______________ _______________ _______________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3