АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
захисників ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,
ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,
обвинувачених ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,ОСОБА_18 ,
потерпілого ОСОБА_19 ,
представника потерпілого ОСОБА_20 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора, обвинувачених ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , захисника ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_17 , захисника ОСОБА_21 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_16 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 21 липня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком

ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Києва, громадянин України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

засуджений за ч. 2 ст. 296 КК України на 2 роки позбавлення волі. Запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_16 до вступу вироку в законну силу залишено без зміни. Заставу в розмірі 10 тис. грн. повернуто ОСОБА_16

ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Києва, громадянин України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

засуджений за ч. 2 ст. 296 КК України на 2 роки позбавлення волі; за ч. 3 ст. 15, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України на 10 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_17 призначено остаточне покарання у виді 10 років позбавлення волі. Запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_17 залишено без зміни до вступу вироку в законну силу.

Стягнуто з обвинувачених ОСОБА_22 , ОСОБА_23 в солідарному порядку на відшкодування моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_24 10 тис. грн. Стягнуто з ОСОБА_17 на відшкодування матеріальної шкоди на користь ОСОБА_24 78 546, 62 грн. Стягнуто з ОСОБА_17 на відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_24 350 000 грн.
Судом першої інстанції визнано доведеним, що 26 лютого 2011 року ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_25 , перебуваючи в клубі «Махаон», що розташований в торгівельно-розважальному центрі (далі ТРЦ) «Караван» за адресою: м. Київ, вул. Лугова, 12, відпочивали та вживали алкогольні напої.

26.02.2011 року близько 03 години на виході з приміщення ТРЦ ОСОБА_16 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, безпричинно, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, спровокував конфлікт з ОСОБА_19 та ОСОБА_24 , словесно образивши їх супутниць ОСОБА_26 та ОСОБА_27 .

ОСОБА_19 вказав на некоректність поведінки ОСОБА_28 , після чого попрямував з ОСОБА_24 до виходу з ТРЦ, оскільки вони збирались їхати по домівках, на них чекало таксі, яке ще раніше викликала по телефону ОСОБА_27

ОСОБА_16 , продовжуючи хуліганські дії, заручившись підтримкою та допомогою свого брата ОСОБА_29 , діючи групою осіб, з мотивів явної неповаги до суспільства та загально прийнятих норм поведінки, вирішили нанести тілесні ушкодження ОСОБА_30 та ОСОБА_31 .

Коли ОСОБА_19 , ОСОБА_24 , ОСОБА_27 і ОСОБА_26 вийшли з ТРЦ і зупинились біля виходу, ОСОБА_16 і ОСОБА_17 вийшли з приміщення і безпричинно, грубо порушуючи громадський порядок, висловлювавшись нецензурною лайкою, підійшли до вказаних осіб. ОСОБА_16 , підбігши до ОСОБА_19 , намагався його вдарити кулаком в обличчя, однак останній ухилився. Після чого ОСОБА_16 схопив ОСОБА_26 за волосся та смикнув за нього, від чого вона впала на коліна. ОСОБА_24 , захищаючи ОСОБА_26 , відштовхнув від неї ОСОБА_28 .

У подальшому, діючи узгоджено групою осіб, ОСОБА_16 та ОСОБА_17 безпричинно розпочали бійку з ОСОБА_19 та ОСОБА_24 , в ході якої вони почали наносити їм удари руками і ногами в різні частині тіла, заподіюючи фізичного болю та тілесних ушкоджень.

У перебіг подій втрутився ОСОБА_32 , знайомий ОСОБА_33 і ОСОБА_29 , який став розбороняти та заспокоювати вказаних осіб. Його стараннями бійку було припинено.

ОСОБА_19 , ОСОБА_24 , ОСОБА_27 і ОСОБА_26 відійшли від виходу з ТРЦ на декілька метрів, але продовження хуліганських дій по відношенню до потерпілих та нову бійку спровокувало втручання в перебіг подій ОСОБА_18 , який, перебуваючи під впливом алкогольного сп`яніння і бажаючи підтримати хуліганські дії ОСОБА_28 і ОСОБА_29 , накинувся на ОСОБА_24 , та утримуючи лівою рукою за куртку наносив йому удари правою рукою в ділянку обличчя і правим коліном в ділянку грудної клітини, заподіюючи фізичний біль.

У подальшому, діючи узгоджено групою осіб з хуліганських мотивів, ОСОБА_16 знову розпочав бійку з ОСОБА_19 і ОСОБА_24 , наносячи їм удари руками і ногами по тілу. ОСОБА_17 , скориставшись чисельною перевагою, наносив удари руками і ногами ОСОБА_19 і ОСОБА_24 .

За цих обставин ОСОБА_32 знову втратився у бійку і спромігся їх розборонити.

ОСОБА_19 , ОСОБА_24 , ОСОБА_27 і ОСОБА_26 стали відходити до таксі «Шкода Октавія», яке чекало на них поруч на автостоянці ТРЦ. Коли вони вже підійшли до автомобіля, ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , грубо порушуючи громадський порядок, безпричинно, з хуліганських мотивів, розпочали нову бійку з ОСОБА_24 , а ОСОБА_16 , діючи з ними узгоджено в групі осіб продовжив бійку з ОСОБА_19

ОСОБА_17 , отримавши удар у відповідь в обличчя, на певний час присів поруч із місцем бійки, а ОСОБА_18 продовжував наносити ОСОБА_24 удари рукою в обличчя.

У той момент, коли ОСОБА_32 розбороняв ОСОБА_19 і ОСОБА_28 , ОСОБА_17 , перебуваючи осторонь від місця бійки, у момент, коли ОСОБА_24 , який бився з ОСОБА_18 , повернувся до нього спиною, правою ногою вдарив ОСОБА_24 під коліно лівої ноги.

У подальшому ОСОБА_34 , виходячи за межі узгоджених дій групи осіб, безпричинно вчинив із хуліганських мотивів із застосуванням ножа замах на вбивство ОСОБА_24 , що не охоплювалось умислом ОСОБА_28 і ОСОБА_18 , а мав місце ексцес виконавця.

Коли в результаті заподіяних тілесних ушкоджень ОСОБА_29 лежав на асфальті і не міг чинити опір, ОСОБА_35 разом із ОСОБА_17 продовжуючи хуліганські дії, декілька разів нанесли йому удари ногою в тулуб, заподіюючи фізичний біль.

У подальшому їх дії були припинені ОСОБА_19 , ОСОБА_25 та ОСОБА_36 , а ОСОБА_18 з місця скоєння злочину зник.

У результаті хуліганських дій групою осіб ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які злісно продовжувались тривалий час, ОСОБА_19 заподіяно фізичний біль та згідно висновку експерта № 1023 від 15.06.2011 року легкі тілесні ушкодження (за критерієм тривалості розладу здоров`я). Крім цього, спільними узгодженими тривалими хуліганськими діями групи осіб: ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 . ОСОБА_24 заподіяно фізичний біль.

Також, під час вчинення хуліганства групою осіб у складі ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 біля ТРЦ «Караван» за адресою: м. Київ, вул. Лугова, 12 близько 03 год. 16 хв. ОСОБА_17 , діючи із хуліганських мотивів, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, виходячи за межі узгоджених дій з ОСОБА_16 і ОСОБА_37 , проявляючи ексцес виконавця з метою вбивства ОСОБА_24 , коли той бився з ОСОБА_18 , повернувся до нього спиною, наніс йому у ліву сідницю удар ножем, місце знаходження якого не встановлено, а також наніс удар ножем позаду в шию. Через заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, а також підсічку, ОСОБА_24 більше не міг стояти на ногах та впав на асфальт, після чого більше вже не піднімався та не чинив опір діям ОСОБА_29 , який присів над ОСОБА_24 та перебуваючи над ним з метою вбивства з хуліганських мотивів, продовжував наносити удари ножем в руки та голову, як життєво-важливий орган.

Згідно висновку експерта № 41 З/Е від 08.04.2011 року ОСОБА_24 заподіяно наступні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться:

відкритий перелом тім`яної кістки зліва та відкрите проникаюче колото-різане поранення спинного мозку на рівні 5 шийного хребця відноситься до тяжкого тілесного ушкодження (за критерієм небезпеки для життя), згідно з п.п. 2.1.3 Б,Д «Правил судово- медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» затверджених Наказом МОЗ України від 17.01.1995 року № 6;

колото-різана рана латеральної поверхні лівого плеча на межі дистальної та середньої третини з частковим ушкодженням двоголового м`язу та пересіченням променевого нерву на 1/3 поперечника - до тілесних ушкоджень середньої тяжкості ( за критерієм тривалості розладу здоров`я).

інші тщесні ушкодження - до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (за критерієм тривалості розладу здоров`я).

Крім того, згідно висновку експерта № 598/Е від 11.04.2013 року в момент спричинення проникаючого колото-різаного поранення спинного мозку на рівні 5 шийного хребця та колото-різаної рани в ділянці верхнє-внутрішнього квадранту лівої сідниці з рановим каналом, що йде у напрямку ззаду-наперед, потерпілий ОСОБА_24 знаходився у вертикальному чи близькому до нього положенні тіла, був обернутий спиною до нападника. Після нанесення колото-різаного поранення в ділянку шиї зліва та пошкодження спинного мозку, а також підсічки під коліно, потерпілий вже не міг самостійно утримуватися в вертикальному положенні тіла (самостійно вставати, стояти, рухатись та виконувати інші цілеспрямовані дії), що призвело до його падіння та подальшого знаходження у горизонтальному положенні тіла (лежачи). В лежачому положенні на спині йому були спричинені решта тілесних ушкоджень нападником, який знаходився над ним.

Після нанесення вказаних тілесних ушкоджень, ОСОБА_17 , з метою доведення свого умислу на вбивство ОСОБА_24 з хуліганських мотивів до кінця, намагався продовжити наносити йому удари ножем, в голову та інші життєво-важливі органи, однак, не змігши їх нанести з причин, незалежних від його волі, оскільки його дії були зупинені активними діями потерпілого ОСОБА_19 та свідка ОСОБА_25 , які відштовхнули Годунко Д.В. від ОСОБА_24 , а також ОСОБА_24 у подальшому була надано необхідна медична допомога.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні, не оспорюючи доведеність винності та кваліфікацію дій обвинувачених, просить скасувати вирок Оболонського районного суду м. Києва від 21 липня 2014 року в частині призначеного ОСОБА_18 покарання та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_18 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, та призначити йому покарання у виді 2 років позбавлення волі; в решті вирок суду залишити без зміни.
Своє прохання аргументує тим, що при призначенні ОСОБА_18 покарання суд не врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу ОСОБА_18 , зокрема те, що ОСОБА_18 не пропонував потерпілому ОСОБА_24 , який три роки прикутий до ліжка, та його родичам жодної допомоги. Вважає, що суд безпідставно застосував до ОСОБА_18 положення ст. 75 КК України, які в даному випадку не підлягають застосуванню, при цьому не навів обставин, передбачених ст. 66 КК України, які пом`якшують ОСОБА_18 покарання. Зазначає, що призначене ОСОБА_18 покарання є недостатнім для виправлення та попередження вчинення обвинуваченимнових кримінальних правопорушень, а покарання у виді 2 років позбавлення волі, на думку прокурора,у даному випадку буде необхідним і достатнім для виправлення та перевиховання ОСОБА_18 .

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_18 просить скасувати вирок Оболонського районного суду м. Києва від 21 липня 2014 року, винести рішення про закриття кримінального провадження та звільнення його від кримінальної відповідальності з передачею на поруки колективув/ч НОМЕР_1 при СБ України, за умови, що він протягом одного року з дня передачі його на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку.

Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції під час розгляду справи та постановлення вироку допустив однобічність та неповноту судового слідства, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Вказує, що в його діях наявні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 296 КК України, однак узгодженості дій між ним, ОСОБА_17 та ОСОБА_16 не було. Потерпілий ОСОБА_24 також наносив удари обвинуваченим, чому суд не дав оцінки.
Зазначає, що висновки суду в частині відсутності обставин, що пом`якшують покарання, не відповідають дійсності, оскільки суд не встановив належним чином особу ОСОБА_18 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, щиро розкаявся, вчинив кримінальне правопорушення середньої тяжкості, має бажання спокутувати провину перед колективом в/ч НОМЕР_1 при СБ України, який заявив клопотання про взяття ОСОБА_18 на поруки.

Також до апеляційного суду подано клопотання особового складу підрозділу військової частини НОМЕР_1 СБ України про звільнення ОСОБА_18 від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею його на поруки та закриття кримінального провадження за ч. 2 ст. 296 КК України щодо нього на підставі ст. 47 КК України за умови, що ОСОБА_18 протягом одного року з дня передачі його на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку.

Обвинувачений ОСОБА_17 в апеляційній скарзі просить вирок Оболонського районного суду м. Києва від 21 липня 2014 року скасувати та закрити кримінальне провадження в частині притягнення його до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 15, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 284, ст. 417 КПК України.

При цьому, обвинувачений вказує на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та доказам у справі, неповноту судового розгляду, яка виразилась у безпідставному відхиленні клопотання ОСОБА_22 про допит свідка ОСОБА_38 , якому ОСОБА_18 демонстрував наявний у нього ніж;клопотання обвинуваченого та його захисника про експертне технічне дослідження відеозапису події. Зазначає, що судом не взято до уваги докази, які могли істотно вплинути на висновки суду, зокрема, не надано належної оцінки первинним показанням потерпілих, обвинувачених та свідків у кримінальному провадженні, згідно яких ножові поранення ОСОБА_24 завдані ОСОБА_18 , оскільки саме в нього в той вечір при собі знаходився ніж. Разом з тим, зазначає, що на запису з камери відеоспостереження з місця події чітко видно, що саме ОСОБА_18 тримає в правій руці ніж і цим же ножем наносить удари потерпілому ОСОБА_24 . Апелянт зазначає, що матеріали кримінального провадження містять усі докази того, що удари ножем потерпілому ОСОБА_39 наносив ОСОБА_18 , крім того, ОСОБА_17 не заперечує факту нанесення ОСОБА_24 та ОСОБА_40 ударів, зокрема того, що зробив ОСОБА_24 підсічку, в результаті якої останній впав на землю, проте зазначає, що до нанесення потерпілому ОСОБА_41 ударів ножем він не причетний, що, на його думку, повністю підтверджується матеріалами справи, а тому суд не вірно кваліфікував дії ОСОБА_22 та, як наслідок, неправильно призначив покарання за ч. 3 ст. 15, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України. Крім того, вважає, що всі змінені показання ОСОБА_19 , ОСОБА_42 , ОСОБА_25 , ОСОБА_27 , ОСОБА_26 , які в подальшому вказували на невинуватість ОСОБА_18 в нанесенні ударів ножем, є завідомо неправдивими, суд указаній зміні показань оцінку не дав.

Захисник ОСОБА_14 в інтересах ОСОБА_22 в апеляційній скарзі зі змінами просить вирок Оболонського районного суду м. Києвавід 21 липня 2014 року скасувати, закрити кримінальне провадження по епізоду обвинувачення ОСОБА_22 за ч. 3 ст. 15, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України у зв`язку з відсутністю доказів його винуватості.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, при постановленні вироку судом допущено неповноту судового розгляду, істотні порушення вимог кримінального процесуального та кримінального закону. Зазначає, що винуватість ОСОБА_22 та його причетність до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3ст. 15, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України, грунтується виключно на показаннях ОСОБА_18 та свідків по справі, які містять численні протиріччя, не усунуті судом під час розгляду справи. Вказує, що суд не дав належної оцінки показанням ОСОБА_18 та наявності в них прихованого мотиву перекладання вини на ОСОБА_22 з метою захисту себе, оскільки одразу після затримання працівниками міліції та на протязі досудового розслідування у кримінальному провадженнісвідки надавали показання про те, що саме ОСОБА_18 наніс потерпілому ОСОБА_24 ножові поранення. Разом з тим, судом не встановлено причини зміни свідками своїх показань та не взято до уваги докази, які могли б істотно вплинути на висновки суду. Крім того, на думку захисника, суд не врахував, що зникнення ОСОБА_18 з місця події повністю пояснює причину того, що на місці події не знайдено знаряддя злочину, слідів крові на його одязі. Вважає, що вина ОСОБА_29 у вчиненні замаху на вбивство ОСОБА_24 не доведена, а тому протилежний висновок суду є незаконним танеобґрунтованим.

Захисник ОСОБА_43 в інтересах Годунка А.В. в апеляційній скарзіпросить вирок Оболонського районного суду від 21 липня 2014 року змінити в частині призначеногоОСОБА_28 покарання, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_23 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Апелянт вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. При цьому зазначає, що суд не врахував вимоги ст. 66 КК України, зокрема те, що Годунко А.В. вину у вчиненому визнав в повному обсязі, щиро розкаявся, добровільно відшкодував завдані збитки, вперше притягується до кримінальної відповідальності, не уникав кримінальної відповідальності, своєю поведінкою під час досудового та судового слідства довів, що усвідомив вчинене та негативно відноситься до своїх злочинних діянь, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце роботи, на протязі 4 років кримінального провадження у даній справі не порушив умов запобіжного заходу, обраного під час досудового слідства, а тому, на думку захисника, виправлення ОСОБА_16 можливе без ізоляції від суспільства. Звертає увагу, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_44 покарання у вироку безпідставно послався на часткове визнання вини в інкримінованому кримінальному правопорушенні. Наполягає на тому, що суд першої інстанції умисно та упереджено вийшов за межі пред`явленого ОСОБА_28 обвинувачення з метою призначення йому суворого покарання, яке не відповідає його діям та особі.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_28 просить вирок Оболонського районного суду м. Києва від 21 липня 2014 року в частині призначення покарання змінити, на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком. Зазначає, що призначене йому покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є явно несправедливим внаслідок суворості. Вказує, що при призначенні покарання суд першої інстанції не врахував особу Годунка А.В та обставини, що пом`якшують покарання, а саме те, що обвинувачений повністю визнає свою вину, щиро розкаюється у вчиненому, добровільно відшкодував завдані збитки, вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи. Звертає увагу, що суд безпідставно у вироку зазначив про часткове визнання винності, наполягає на тому, що винність у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав повністю.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_17 , захисника ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_17 необхідно залишити без задоволення, апеляційні скарги ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , захисника ОСОБА_45 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_16 , клопотання особового складу підрозділу військової частини НОМЕР_1 СБ України - задовольнити з наступних підстав.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винності ОСОБА_17 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, за обставин, викладених у вироку, є правильним, ґрунтується на зібраних на досудовому слідстві та досліджених у судовому засіданні доказах, яким суд дав належну оцінку у їх сукупності, що в апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_17 , захисника ОСОБА_14 і не оспорюється.

Також є вірним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим висновок суду першої інстанції про доведеність винності ОСОБА_22 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України, за обставин, викладених у вироку.

Твердження захисника ОСОБА_14 , обвинуваченого ОСОБА_17 про те, що саме ОСОБА_18 наніс ножові поранення ОСОБА_24 , а у подальшому підняв ніж із землі, а тому ніж не було знайдено на місці події, і зник з місця вчинення кримінального правопорушення, не узгоджуються з показаннями потерпілих та з фактичними обставинами справи.

Так, потерпілі ОСОБА_19 , ОСОБА_24 у своїх послідовних та детальних показаннях у судовому засіданні вказали саме на ОСОБА_17 , як на особу, яка ножем наносила удари ОСОБА_24 біля автомобіля таксі. Зокрема про те, що ОСОБА_18 бився з ОСОБА_24 , стоячи обличчям один до одного. У цей час саме ОСОБА_17 підійшов зі спини ОСОБА_24 , став наносити йому удари, а потім зробив підсічку, від якої ОСОБА_24 упав. ОСОБА_18 після цього відійшов від ОСОБА_24 і підняв якийсь предмет із землі (з його слів ключі і службовий жетон), а ОСОБА_17 сів зверху на поваленого ОСОБА_24 та продовжував наносити йому удари, доки його дії не були зупинені потерпілим ОСОБА_19 та свідком ОСОБА_25 , які відштовхнули його від ОСОБА_24 .

Також, в суді апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_19 стверджував, що після того, як ОСОБА_17 відтягли від потерпілого ОСОБА_24 , він відходив від місця події до входу в ТРЦ «Караван» і повернувся.

Суд першої інстанції належним чином проаналізував показання потерпілих ОСОБА_19 , ОСОБА_24 , свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_27 , ОСОБА_26 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , обвинуваченого ОСОБА_18 щодо фактичних обставин справи, які узгоджуються між собою і об`єктивно підтверджуються даними висновку експерта №598/Е від 11.04.2013 року.

Зазначені докази в своїй сукупності підтверджують висновок суду про доведеність винності ОСОБА_17 у вчиненні незакінченого замаху на навмисне вбивство з хуліганських мотивів, коли особа з причин, що не залежали від її волі, не вчинила усіх дій, які вважала необхідними для доведення вбивства до кінця.

Підстав сумніватися в правдивості наведених показань свідків та потерпілих, як і підстав для обмови ОСОБА_17 , судом не встановлено.

Як убачається з висновку експерта №598/Е від 11.04.2013 року, в момент спричинення проникаючого колото-різаного поранення спинного мозкуна рівні 5 шийного хребця та колото-різаної рани в ділянці верхнє-внутрішнього квадранту лівої сідниці з рановим каналом, що йде у напрямку ззаду-наперед, потерпілий ОСОБА_24 знаходився у вертикальному чи близькому до нього положенні тіла, був обернутий спиною до нападника. Після нанесення колото-різаного поранення в ділянку шиї зліва та пошкодження спинного мозку, а також підсічки під коліно, потерпілий вже не міг самостійно утримуватися у вертикальному положенні тіла (самостійно вставати, стояти, рухатись та виконувати інші цілеспрямовані дії), що призвело до його падіння та подальшого знаходження у горизонтальному положенні тіла (лежачи). В лежачому положенні на спині йому були спричинені решта тілесних ушкоджень нападником, який знаходився над ним.
Таким чином, згідно даних висновку експерта №598/Е від 11.04.2013 року показання ОСОБА_19 , ОСОБА_24 (за умови наявності колото-ріжучого предмету у руках ОСОБА_17 ) знаходять своє об`єктивне підтвердження щодо локалізації та механізму спричинення виявлених у ОСОБА_24 тілесних ушкоджень та взаємно доповнюють одні одних.

Суд першої інстанції дав оцінку показанням обвинуваченого ОСОБА_17 , перевірив доводи, висунуті ним на свій захист, які свого підтвердження не знайшли, і вмотивував свої висновки належним чином у вироку.

З огляду на сукупність наведених у справі доказів, заперечення ОСОБА_17 своєї винності у вчиненні замаху на вбивство колегія суддів розцінює як обраний спосіб захисту від обвинувачення за ч. 3 ст. 15, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України з метою ухилення від відповідальності та уникнення покарання.

Суд першої інстанції дав належну оцінку і дійшов вірного висновку, що показання свідків, потерпілих та обвинуваченого ОСОБА_18 у цій частині відповідають фактичним обставинам справи, узгоджуються між собою та не викликають сумнівів у їх правильності, об`єктивно підтверджується зібраними під час досудового слідства та перевіреними в судовому засіданні доказами по справі.

Матеріали справи свідчать про те, що суд в достатній мірі дослідив усі наявні в справі докази з точки зору їх достатності та допустимості, оцінив їх у сукупності, кваліфікація дій ОСОБА_17 за ч. 3 ст. 15, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України є правильною.

Як убачається з матеріалів справи, як досудове так і судове слідство по справі проведено з дотриманням норм КПК України в межах чинного законодавства.

Твердження захисника ОСОБА_14 та обвинуваченого ОСОБА_17 про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту судового розгляду, недоведеність винності обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та закриття з цих підстав кримінального провадження щодо ОСОБА_17 за ч. 3 ст. 15, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Суд першої інстанції перевірив вказані доводи, належним чином вмотивувавши прийняте рішення у вироку, з чим погоджується і колегія суддів.

При призначенні ОСОБА_17 за ч. 2 ст. 296, ч. 3 ст. 15, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України покарання суд першої інстанції дотримався вимог ст. 65 КК України.

Істотних порушень норм закону при перевірці справи апеляційним судом, що унеможливили б прийняття законного та обґрунтованого рішення по справі, стали б підставою для скасування вироку суду з мотивів, указаних обвинуваченим ОСОБА_17 та його захисником, колегія суддів не знаходить.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винності обвинувачених ОСОБА_16 , ОСОБА_18 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, за обставин, викладених у вироку, є правильним, ґрунтується на зібраних на досудовому слідстві та досліджених у судовому засіданні доказах, яким суд дав належну оцінку у їх сукупності, що в апеляційних скаргах прокурора, обвинувачених ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , захисника ОСОБА_45 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_16 не оспорюється та не оскаржуєтся.

З огляду на доведеність винності вірною є й кваліфікація їх дій за ч. 2 ст. 296 КК України.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити клопотання колективу військової частини № НОМЕР_1 при СБ України про звільнення ОСОБА_18 від кримінальної відповідальності з передачею його на поруки колективу.

Так, відповідно до ст. 47 КК України особу, яка вперше вчинила злочин невеликої або середньої тяжкості та щиро покаялася, може бути звільнена від кримінальної відповідальності з передачею її на поруки колективу підприємства, установи чи організації за їхнім клопотанням за умови, що вона протягом року з дня передачі її на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку.

Вирішуючи питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, суд повинен встановити наявність умов і підстав для такого звільнення.

Підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності з передачею на поруки є щире розкаяння, яке свідчить про її бажання спокутувати провину перед колективом та виправити свою поведінку.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_18 вперше вчинив злочин середньої тяжкості, визнав свою вину у вчиненому та щиро розкаявся, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, повністю відшкодував завдану ОСОБА_24 моральну шкоду (що підтверджується копіями квитанцій про перерахунок коштів ОСОБА_24 ).

Крім того, від колективу військової частини № НОМЕР_1 при СБ України, де працює ОСОБА_18 , надійшло клопотання про його звільнення від кримінальної відповідальності з передачею на поруки колективу.

Вивченням матеріалів справи встановлено, що заявлене клопотання колективу, де працює ОСОБА_18 , за змістом відповідає вимогам ст. 47 КК України, оскільки в ньому зазначено, які заходи виховного характеру та яким чином буде застосовано до ОСОБА_18 , і чи зобов`язується він виконувати їх.

Обставин, які б відповідно до ст. 47 КК України виключали передачу особи на поруки, колегією суддів не встановлено.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність умов та підстав для звільнення ОСОБА_18 від кримінальної відповідальності у зв`язку з передачею на поруки трудовому колективу, за наявності в матеріалах справи відповідних даних, перевірених судом, вважає можливим виправлення ОСОБА_18 за допомогою заходів громадського впливу, без застосування кримінального покарання.

З огляду на викладене, підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора щодо ОСОБА_18 з наведених у ній мотивів, колегія суддів не знаходить, а тому доводи апеляційної скарги прокурора необгрунтовані та задоволенню не підлягають.

Що стосується висновку суду першої інстанції про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_16 реального покарання, то його не можна визнати таким, що відповідає вимогам закону.

Так, з урахуванням обставин, що пом`якшують покарання та даних, що характеризують особу ОСОБА_16 , доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_16 та його захисника ОСОБА_45 є обґрунтованими.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, яке відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого і є необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається із вироку, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_16 покарання за ч. 2 ст. 296 КК України, суд дотримався вимог закону і дійшов вірного висновку щодо виду і міри покарання - 2 роки позбавлення волі.

Однак, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо неможливості його виправлення без ізоляції від суспільства.

Так, ОСОБА_16 вперше притягується до кримінальнох відповідальності, вчинив кримінальне правопорушення, що належнить до середньої тяжкості, свою винність у вчиненому визнав в повному обсязі, щиро розкаявся, добровільно відшкодував завдану потерпілому ОСОБА_24 моральну шкоду (що підтверджується копіями квитанцій про перерахунок коштів ОСОБА_24 ), усвідомив протиправність своїх дій, що свідчить про його бажання стати на шлях виправлення, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

З огляду на конкретні обставини справи, наявність обставин, що пом`якшують покарання, даних про особу обвинуваченого, які суттєво зменшують його суспільну небезпеку, колегія суддів дійшла висновку, що мета покарання та виправлення ОСОБА_16 може бути досягнута без відбування ним реального покарання та вважає за можливе звільнити ОСОБА_16 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком відповідно до вимог ст. 75 КК України з покладенням на ОСОБА_16 обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Саме таке покарання за висновками колегії суддів буде відповідати вимогам ст. 65 КК України та за своїм видом та розміром буде необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З урахуванням викладених обставин, перевіривши справу в межах поданих апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_17 , захисника ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_17 з наведених у них підстав задоволенню не підлягають; апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_18 , ОСОБА_16 , захисника ОСОБА_45 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_16 , клопотання особового складу підрозділу військової частини НОМЕР_1 СБ України про звільнення ОСОБА_18 на підставі ст. 47 КК України підлягають задоволенню; вирок щодо ОСОБА_16 підлягає зміні в частині призначеного йому покарання; вирок щодо ОСОБА_18 - скасуванню, кримінальне провадження щодо ОСОБА_18 - закриттю; в решті вирок Оболонського районного суду м. Києва від 21 липня 2014 року необхідно залишити без зміни як законний та обґрунтований.

На підставі наведеного і керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_17 , захисника ОСОБА_14 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_17 залишити без задоволення.
Апеляційні скарги ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , захисника ОСОБА_45 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_16 задовольнити.
Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 21 липня 2014 року щодо ОСОБА_16 за ч. 2 ст. 296 КК України змінити в частині призначеного йому покарання, застосувати положення ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

Покласти на ОСОБА_16 обов`язки, передбачені п.п. 2, 3, 4 ст. 76 КК України: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Звільнити ОСОБА_16 з-під варти в залі суду.

Клопотання особового складу підрозділу військової частини НОМЕР_1 СБ України про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_18 у зв`язку з передачею його на поруки та закриття кримінального провадження за ч. 2 ст. 296 КК України щодо нього на підставі ст. 47 КК України задовольнити.
Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 21 липня 2014 року щодо ОСОБА_18 за ч. 2 ст. 296 КК України скасувати.
Звільнити ОСОБА_18 від кримінальної відповідальності з передачею його на поруки особового складу підрозділу військової частини НОМЕР_1 СБ України, якщо він протягом року з дня передачі його на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_18 за ч. 2 ст. 296 КК України закрити.
У решті вирок Оболонського районного суду м. Києва від 21 липня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримаються під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

_______________ ______________ ______________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-кп/796/1008/2014 Категорія: ч. 2 ст. 296, ч. 3 ст. 15, п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України
Головуючий у 1-ій інстанції: ОСОБА_49
Доповідач: ОСОБА_1