Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/181/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14.04.2015 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі: головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кіровограда кримінальне провадження № 0000357 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 28 листопада 2014 року.

Цим вироком:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Усинськ Республіка Комі, Росія, українця, громадянина України, освіта неповна середня, який не одружений, не працює, інвалід дитинства ІІІ групи, проживає і зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий 11.12.2012 року вироком Новоархангельського районного суду Кіровоградської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням іспитовим строком на 2 роки,-

визнано не винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України за відсутністю в його діях складу злочину.

Цивільні позови залишені без розгляду.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні віднесені на рахунок держави.

Кримінальне провадження розглянуто з участю:

- прокурора ОСОБА_7 ,

- захисника ОСОБА_8 ,

- обвинуваченого ОСОБА_6 ,-

ВСТАНОВИЛА:

У апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 11.12.2012 року і остаточно до відбування призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Позови прокурора в інтересах Кіровоградської обласної лікарні та Новоархангельської ЦРЛ задовольнити: - стягнути з ОСОБА_6 на користь бюджету Кіровоградської області понесені Кіровоградською обласною лікарнею витрати в розмірі 12 402 грн. 64 коп. на лікування потерпілого ОСОБА_9 від кримінального правопорушення; - стягнути з ОСОБА_6 на користь бюджету Новоархангельського району понесені Новоархангельською ЦРЛ витрати в розмірі 4 248 грн. 72 коп. на лікування потерпілого ОСОБА_10 від кримінального правопорушення.

Стягнути з ОСОБА_6 процесуальні витрати за проведення судових експертиз в сумі 684 грн. 60 коп.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що виправдовуючи ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України, суд дійшов хибного висновку про відсутність в його діях складу злочину та відсутності причинного зв`язку між діянням та наслідками.

Зокрема, показання обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_9 , що останній втрутився в процес керування транспортним засобом, внаслідок чого сталося ДТП, спростовуються наданими та дослідженими під час судового розгляду документами, а саме: - протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 15.04.2013 року, фототаблицею та схемою до нього, складеними в присутності ОСОБА_6 ; - висновком судової автотехнічної експертизи № 288 від 22.08.2013 року.

Судом помилково надано перевагу інженерно-технічній експертизі № 314 від 05.03.2014 року, так як при її призначенні надано експерту запропоновані стороною захисту вихідні дані та матеріали судової справи. Проте, експерту не надано на дослідження показань обвинуваченого ОСОБА_6 і потерпілого ОСОБА_9 , зафіксовані за допомогою технічних засобів фіксації судового провадження.

Отже, апелянт доводить, що під час проведення судової інженерно-технічної експертизи експерт керувався лише вихідними даними, без врахування показань обвинуваченого та потерпілого, а тому зробив хибний висновок про створення водію автомобіля «ВАЗ-2103» ситуації, в якій автомобіль рухався у аварійному режимі та його дії не регламентувались вимогами Правил дорожнього руху України.

Крім того, суд в порушення вимог ч. 4 ст. 356 КПК України безпідставно відмовив стороні обвинувачення в одночасному допиту двох експертів, які проводили судові експертизи обставин ДТП, що вплинуло на об`єктивність судового рішення. Також, в порушення вимог ч. 1 ст. 358 КПК України, судом відмовлено в задоволенні клопотання сторони обвинувачення про оголошення протоколу слідчої (розшукової) дії - допиту обвинуваченого ОСОБА_6 .

У кримінальному провадженні заявлено позови : в інтересах Кіровоградської обласної лікарні про стягнення з ОСОБА_6 на користь бюджету Кіровоградської області витрат в розмірі 12 402 грн. 64 коп. та в інтересах Новоархангельської ЦРЛ про стягнення з ОСОБА_6 на користь бюджету Новоархангельського району витрат в розмірі 4 248 грн. 72 коп., понесені лікувальними закладами на лікування потерпілого ОСОБА_10 .

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 1206 ЦК України сума, витрачена на лікування потерпілого від кримінального правопорушення, підлягає стягненню на користь бюджету, з якого фінансується лікувальний заклад, у сумі фактичних витрат.

Крім того, під час досудового розслідування кримінального провадження судовими експертами проведено дві судові автотехнічні експертизи № 287 та № 288 від 22.08.2013 року, витрати за їх проведення склали 342 грн. 30 коп., кожна і відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.

Заслухавши доповідача, провівши судове слідство в обсязі дослідження матеріалів кримінального провадження, так як обвинувачений ОСОБА_6 скориставшись своїми процесуальними і конституційними правами відмовився давати показання. Заслухавши прокурора, який підтримав доводи апеляції та просив скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 11.12.2012 року і остаточно до відбування призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Позови прокурора в інтересах Кіровоградської обласної лікарні та Новоархангельської ЦРЛ задовольнити: - стягнути з ОСОБА_6 на користь бюджету Кіровоградської області понесені Кіровоградською обласною лікарнею витрати в розмірі 12 402 грн. 64 коп. на лікування потерпілого ОСОБА_9 ; - стягнути з ОСОБА_6 на користь бюджету Новоархангельського району Кіровоградської області понесені Новоархангельською ЦРЛ витрати в розмірі 4 248 грн. 72 коп. на лікування потерпілого ОСОБА_10 . Стягнути з ОСОБА_6 процесуальні витрати за проведення судових експертиз в сумі 684 грн. 60 коп. Заслухавши обвинуваченого ОСОБА_6 і захисника ОСОБА_8 , які заперечили проти задоволення апеляції прокурора, посилаючись на обґрунтованість вироку суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляції, перевіривши матеріали кримінального провадження дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно вироку суду першої інстанції, органами досудового слідства ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що він, вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження за таких обставин.

15.04.2013 року приблизно о 00 год. 30 хв. ОСОБА_6 керуючи автомобілем «ВАЗ-2103», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_11 , рухався разом з пасажиром ОСОБА_9 від с. Розсохуватець Новоархангельського району Кіровоградської області.

При виїзді на автодорогу Покотилове - Підвисоке, в межах Новоархангельського району, ОСОБА_6 не впорався з керуванням автомобіля, допустив виїзд за межі проїзної частини в кювет та перекидання автомобіля.

В результаті ДТП, пасажир автомобіля ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді: комбінованої травми: закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку тяжкого ступеня, субарахноїдального крововиливу, набряку головного мозку, мозкової коми; закритої тупої травми грудної клітки, перелому 4,7,8,9,10 ребер справа; кураєвого перелому 4,5 остистих відростків грудних хребців, які в сукупності несуть ознаки тяжких, як небезпечних для життя.

Таким чином, ОСОБА_6 порушив вимоги п. 2.3 (б), п. 12.1 ПДР України, відповідно до яких: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну; під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

Оцінивши досліджені у кримінальному провадженні докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності, суд обґрунтовано ухвалив виправдувальний вирок, пославшись на п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, так як дійшов правильного висновку, що зібрані у справі докази не доводять винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у його діях відсутній склад інкримінованого кримінального правопорушення і вичерпано можливості отримати додаткові докази, а сумніви щодо доведеності обвинувачення усунути неможливо, а тому підлягають тлумаченню на користь обвинуваченого.

Так, суд першої інстанції правильно керувався ст. 17 КПК України, згідно якої особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Стаття 62 Конституції України забезпечує, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У п. 146 справи «Барбера, Мессегуэ и Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1998 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що ч. 2 ст. 286 КК України передбачає відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Тобто сформульована у зазначеній нормі кримінального закону України диспозиція є банкетною, так як відсилає до іншого нормативного акту, у даному випадку до Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, з послідуючими змінами та доповненнями (далі ПДР України). Тому суду першої інстанції необхідно з`ясовувати у чому саме полягали порушення ПДР України з боку обвинуваченого ОСОБА_6 та чи є причинний зв`язок між цими порушеннями і передбаченими законом про кримінальну відповідальність суспільно-небезпечними наслідками.

На це також звернуто увагу в постанові Пленуму Верховний Суд України «Про практику застосування судами законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні порушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005 року, де зазначено, що при розгляді справ про злочини, відповідальність за які встановлено статтями 286-288, 415 КК України слід мати на увазі, що диспозиції сформульованих у них норм - бланкетні. У зв`язку з цим суди повинні ретельно з`ясовувати і зазначати у вироках, у чому саме полягали названі у перелічених статтях порушення; норми яких правил, інструкцій, інших нормативних актів не додержано, чи є причинний зв`язок між цими порушеннями та передбаченими законом суспільно-небезпечними наслідками. Отже, причинний зв`язок між діянням і наслідками, що настали є обов`язковим.

Дослідженням матеріалів кримінального провадження, колегією суддів встановлено, що за результатами судового розгляду, суд першої інстанції правильно встановив, що не доведена винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та відсутній в його діях склад даного кримінального правопорушення, а також причинний зв`язок між діями ОСОБА_6 у вигляді порушення ПДР України та наслідками - спричинення потерпілому ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень.

Цей висновок суду ґрунтується на належних, допустимих, достовірних, а в сукупності достатніх доказах, досліджених під час судового розгляду.

Так, обвинувачений ОСОБА_6 винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України не визнав і суду першої інстанції показав, що 15.04.2013 року приблизно о 00 год. 30 хв. він, керуючи автомобілем «ВАЗ-2103», реєстраційний номер НОМЕР_1 , разом з ОСОБА_9 , який сидів на передньому пасажирському сидінні, рухався із с. Підвисоке у напрямку с. Покотилове, зі швидкістю 60-80 км/год., був туман, покриття дороги мокре, видимість біля 10 м. Автомобіль був у технічно справному стані.

На перехресті, де дорога розходиться на дві частини, наліво на с. Покотилово, направо на с. Копенкувате на дорожньому покритті було нанесено болото, у зв`язку з цим, він почав гальмувати. Автомобіль понесло юзом, він намагався вирівняти напрямок його руху, однак несподівано, ОСОБА_9 схопив рукою за кермо та став повертати його. У свою чергу, він також повернув кермо в протилежний бік, автомобіль знесло у ріллю і перевернуло на дах.

Внаслідок ДТП, ОСОБА_9 втратив свідомість, із його носа текла кров. Хлопці, що їхали позаду, забрали потерпілого до лікарні, а коли автомобіль поставили на колеса, він поїхав додому.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав показання обвинуваченого ОСОБА_6 правдивими і достовірними, так як вони об`єктивно підтверджуються зібраними у кримінальному провадженні доказами.

Так, показання обвинуваченого ОСОБА_6 про технічно справний стан керованого ним транспортного засобу об`єктивно підтверджуються висновком експерта № 287 від 22.08.2013 року.

Згідно зазначеного висновку, рульове керування, ходова частина і робоча гальмова система представленого для дослідження автомобіля «BA3-2103», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на момент огляду знаходились в працездатному стані та не мали ознак несправностей, які ведуть чи обумовлюють виникнення втрати цим автомобілем його поперечної стійкості та раптовому для його водія уводу в бік від смуги руху, яка обирається ним (водієм), чи позбавленню цього водія можливості зниження швидкості автомобіля аж до його повної зупинки за допомогою робочого гальма з відомою водію ефективністю (м.к.п.104-108).

Факт отримання потерпілим ОСОБА_9 тілесних ушкоджень внаслідок ДТП з участю водія ОСОБА_6 об`єктивно підтверджується, крім показань обвинуваченого дослідженими судом першої інстанції доказами, а саме:

- показаннями потерпілого ОСОБА_9 , згідно яких в ніч на 15.04.2013 року приблизно о 00 год. 30 хв., під час керування ОСОБА_6 автомобілем «ВАЗ-2103», внаслідок його, тобто ОСОБА_9 дій сталося ДТП, в результаті якої він отримав тілесні ушкодження;

- показаннями свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , згідно яких дати точно, не пам`ятають, вони вчотирьох відпочивали в барі с. Розсохуватець. Десь о 24 год. повертались додому, ОСОБА_6 та ОСОБА_9 в автомобілі їхали попереду, а ОСОБА_12 і ОСОБА_13 іншим автомобілем їхали позаду, так як виїхали хвилин через 5 після них. Дорога була трохи в болоті, на дворі мряка, туман. На повороті із с. Розсохуватець на с. Підвисоке, на узбіччі передньою частиною в напрямку с. Підвисоке, паралельно дороги, побачили автомобіль ОСОБА_6 , який був перевернутий на кришу, з розбитим переднім склом. Вони підійшли, ОСОБА_13 витяг з переднього пасажирського сидіння ОСОБА_9 , який був без свідомості та переніс його у свій автомобіль. Потім поставили автомобіль ОСОБА_6 на колеса і поїхали до лікарні. Про обставини ДТП, ОСОБА_13 у ОСОБА_6 не розпитував, поспішив до лікарні, так як ОСОБА_9 майже не дихав;

- висновком судово-медичної експертизи № 97 від 29.08.2013 року, згідно якого встановлено локалізацію, механізм утворення тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілого ОСОБА_9 , а також те, що вони відносяться до категорії тяжких, як небезпечних для життя, могли утворитися від дії тупих твердих предметів чи удару об них і характерні для ДТП (травма в салоні авто) (м.к.п. 116-121).

Таким чином, із показань обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та висновку судово-медичної експертизи № 97 від 29.08.2013 року, судом першої інстанції достовірно встановлено, що в результаті ДТП, яка сталася 15.04.2013 року приблизно о 00 год. 30 хв., при виїзді по ходу руху із с. Розсохуватець на автодорогу Покотилове - Підвисоке Новоархангельського району, під час керування ОСОБА_6 автомобілем «ВАЗ-2103», реєстраційний номер НОМЕР_1 , пасажир ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Зазначений висновок суду першої інстанції не заперечує прокурор в апеляції, а також сторона захисту під час розгляду кримінального провадження по суті.

Під час розгляду кримінального провадження, судом першої інстанції не встановлено причинного зв`язку між порушенням ОСОБА_6 вимог п. п. 2.3 (б), 12.1 ПДР України та передбаченими ч. 2 ст. 286 КК України суспільно-небезпечними наслідками у вигляді спричинення потерпілому ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, а отже й складу інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення.

Так, обвинувачений ОСОБА_6 суду показав, що під час заносу керованого ним автомобіля «ВАЗ-2103», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у процес керування несподівано для нього втрутився пасажир - потерпілий ОСОБА_9 , внаслідок чого сталося ДТП, а потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Іншими словами, своїми діями, що виразилися у втручанні в процес керування автомобілем «ВАЗ-2103», реєстраційний номер НОМЕР_1 , пасажир ОСОБА_9 створив аварійну ситуацію, яка призвела до ДТП і отримання ним же тяжких тілесних ушкоджень.

Показання обвинуваченого ОСОБА_6 об`єктивно підтверджується:

- показаннями потерпілого ОСОБА_9 , згідно яких 14.04.2013 року він разом з ОСОБА_6 їздив до с. Розсуховатець Новоархангельського району, де спільно з іншими товаришами відпочивав. З с. Розсуховатець повертались в ніч на 15.04.2013 року приблизно о 00 год. 30 хв. Автомобілем «ВАЗ-2103» керував ОСОБА_6 , а він знаходився поруч з ним на передньому пасажирському сидінні. Швидкість автомобіля складала 60-80 км/год., а у зв`язку з погодними умовами (темна пора доби, туман, дорожнє покриття мокре), видимість була обмеженою.

На перехресті, де автодорога розходиться на дві частини, наліво на с. Покотилово, а направо на с. Підвисоке, на дорожньому покритті було болото, тому ОСОБА_6 прийняв міри до гальмування, але автомобіль почало заносити. Він злякався, не попередивши водія, схопився за кермо автомобіля та ривком праворуч крутнув його у сторону заносу, але автомобіль не вирівняло. ОСОБА_6 повернув кермо в протилежний бік. Автомобіль знесло у ріллю та перевернуло на дах, внаслідок чого він вдарився головою і втратив свідомість, а тому подальших подій, не пам`ятає. Вважає, що якби він не втрутився в керування, то ДТП можна було б уникнути.

Свідкам ОСОБА_12 і ОСОБА_13 обставини ДТП не відомі, вони спостерігали лише наслідки дорожньо-транспортної пригоди.

Отже, ураховуючи показання обвинуваченого ОСОБА_6 і потерпілого ОСОБА_9 , колегія суддів вважає, що незважаючи на те, що водій ОСОБА_6 під час керування транспортним засобом зобов`язаний був дотримуватись вимог п. п. 2.3 (б), 12.1 ПДР України, але з моменту втручання потерпілого ОСОБА_9 в процес керування автомобілем «ВАЗ-2103», реєстраційний номер НОМЕР_1 , водію ОСОБА_6 була створена аварійна ситуація, в якій автомобіль рухався в аварійному режимі.

За таких умов, а саме з моменту втручання потерпілого в процес керування транспортним засобом, дії ОСОБА_6 , як водія, вже не регламентуються ПДР України, а тому відсутні будь-які підстави для твердження, що обвинуваченим під час керування транспортним засобом, порушено вимоги п. п. 2.3(б), 12.1 ПДР України, внаслідок чого потерпілий ОСОБА_9 отримав тяжкі тілесні ушкодження, а отже наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Водночас, колегія суддів вважає, що у прямому причинному зв`язку з виїздом автомобіля «ВАЗ-2103», реєстраційний номер НОМЕР_1 за межі проїзної частини, тобто з фактом ДТП внаслідок порушення ПДР України та отримання ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, знаходяться саме дії потерпілого, тобто пасажира автомобіля ОСОБА_9 .

Так, відповідно до вимог п. 5.3 (а) ПДР України пасажирам забороняється під час руху відвертати увагу водія від керування транспортним засобом та заважати йому в цьому.

Отже, порушення потерпілим ОСОБА_9 вимог п. 5.3 (а) ПДР України, а саме, втручання його в керування ОСОБА_6 транспортним засобом - автомобілем «ВАЗ-2103», реєстраційний номер НОМЕР_1 , знаходиться у прямому причинному зв`язку з фактом ДТП та його наслідками, отримання потерпілим ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, і у цьому в колегії суддів немає жодного сумніву.

Зазначене, крім показань обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_9 об`єктивно підтверджується також висновком судової інженерно-транспортної експертизи № 314 від 05.03.2014 року.

Згідно цього висновку, в розглядуваній дорожній обстановці водій ОСОБА_6 зобов`язаний був виконувати вимоги п. 2.3 (б), 12.1 ПДР України. Проте з моменту втручання пасажира в керування автомобілем «ВАЗ-2103», реєстраційний номер НОМЕР_1 , його водію була створена аварійна ситуація, тобто така дорожня ситуація, в якій автомобіль рухається в аварійному режимі. Дії водія вимогами ПДР України не регламентуються. Водій через швидкоплинність розвитку подій позбавлений будь-якої можливості уникнути ДТП. У причинному зв`язку з фактом виїзду автомобіля «ВАЗ-2103», реєстраційний номер НОМЕР_1 за межі проїзної частини знаходяться саме невідповідні дії пасажира автомобіля ОСОБА_9 (м.к.п. 149-151).

Доводи апеляції прокурора, що показання обвинуваченого ОСОБА_6 і потерпілого ОСОБА_9 , що останній втрутився в процес керування транспортним засобом, внаслідок чого сталося ДТП, спростовується протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 15.04.2013 року, фототаблицею та схемою до нього, а також висновком судової автотехнічної експертизи № 288 від 22.08.2013 року, колегія суддів визнає не обґрунтованими з таких підстав.

Протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 15.04.2013 року та схема (м.к.п.47-53,55-57,58), складені з істотними порушеннями вимог ст. 237 КПК України та ПДР України (розділ «Дії водія транспортного засобу при ДТП»), зокрема: 1) із протоколу та схеми не можливо з`ясувати стосовно якого транспортного засобу оглядалось місце пригоди. У суду не було жодної підстави для твердження, що оглядалось місце пригоди з участю автомобіля «ВАЗ-2103», реєстраційний номер НОМЕР_1 ; 2) на схемі та в протоколі не позначено напрямок руху транспортного засобу; 3) в протоколі та на схемі сліди транспортного засобу не прив`язані до проїзної частини, а тому неможливо визначити місце їх розташування на місцевості; 4) не зазначена ширина сліду, що унеможливлює визначити сліди юзи чи заносу транспортного засобу зафіксовано на схемі.

Наведені порушення при складанні протоколу огляду дорожньо-транспортної пригоди від 15.04.2013 року та схеми, об`єктивно підтверджується роз`ясненнями судового експерта автотехніка ОСОБА_14 , даними суду першої інстанції.

До того ж, протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 15.04.2013 року та схема, складені не тільки з порушенням вимог КПК України і ПДР України, але суперечить іншим зібраним у кримінальному провадженні доказам, таким як: показанням обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_9 , а також показанням свідків сторони обвинувачення ОСОБА_12 і ОСОБА_13 .

Так, згідно показань обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , на повороті з с. Розсохуватець на с. Підвисоке, на узбіччі передньою частиною в напрямку с. Підвисоке, паралельно дороги, перевернутим на кришу знаходився автомобіль ОСОБА_6 «ВАЗ-2103», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з розбитим переднім склом.

Водночас, на схемі до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 15.04.2013 року та фототаблиці, зафіксовано, що сліди невизначеного транспортного засобу знаходяться перпендикулярно дороги (м.к.п.47-53,55-57,58).

Таким чином, ураховуючи, що протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 15.04.2013 року та схема, складені з порушенням вимог КПК України і ПДР України, а також не узгоджується з іншим доказами, зібраними в кримінальному провадженні, колегія суддів вважає, що зазначений протокол і схема (м.к.п.47-53,55-57,58), не спростовують показання обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , а тому доводи апеляції прокурора в цій частині є безпідставними.

Взагалі, у колегія суддів немає підстав для твердження, що протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 15.04.2013 року, фототаблиця та схема (м.к.п.47-53,55-57,58), складені щодо ДТП з участю транспортного засобу «ВАЗ-2103», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_6 .

Сам по собі підпис у цих документах обвинуваченого ОСОБА_6 не може бути підтвердженням їх правильності та об`єктивності, як доказу, що намагається довести в апеляції прокурор.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відкинув як доказ винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, висновок судової автотехнічної експертизи № 288 від 22.08.2013 року, згідно якого водій автомобіля «ВАЗ-2103», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_6 , у даній дорожній обстановці, виконуючи вимоги п. п.2.3 (б), 12.1 ПДР України мав технічну можливість уникнути ДТП (м.к.п.112-113), з таких підстав.

Для проведення даної експертизи органом досудового розслідування експерту надано вихідні дані, які не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та зібраним доказам, оскільки у вихідних даних не зазначено, що під час руху транспортного засобу, пасажир ОСОБА_9 втрутився в його керування.

Крім того, в порушення вимог ст. 101 КПК України та «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03.11.1998 року №705/3145, експерт надав висновок не досліджуючи зібрані органом досудового слідства докази, в тому числі й протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 15.04.2013 року, фототаблицю та схему (м.к.п.47-53,55-57,58). Згідно вступної частини висновку експертизи № 288 від 22.08.2013 року, експерту на дослідження надано лише постанова слідчого у кримінальному провадженні (м.к.п.112).

За таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано поставив під сумнів об`єктивність, повноту і законність висновку судової автотехнічної експертизи № 288 від 22.08.2013 року (м.к.п.112-113) та правильно визнав цей висновок недопустимим доказом.

У судовому засіданні, за клопотанням захисника і за згодою обвинуваченого, при підтримці прокурора, судом призначено судову інженерно транспортну(автотехнічну) експертизу, за вихідними даними, отриманими під час досудового і судового розгляду кримінального провадження, узгодженими в тому числі з прокурором. На дослідження експерту, суд першої інстанції надав всі наявні у нього матеріали кримінального провадження, а показання потерпілого ОСОБА_9 і обвинуваченого ОСОБА_6 , дані ними в суді, докладно викладено в ухвалі суду про призначення експертизи.

При цьому, згідно журналу судового засідання і технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, прокурор був згоден з ухвалою суду, з повнотою та об`єктивністю викладеними в ній показань потерпілого ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_6 , вихідними даними та поставленими на вирішення експерту питаннями.

Отже, з урахуванням викладеного, колегія суддів не знаходить підстав для того, щоб піддавати сумніву, тим більше визнавати недопустимим доказом висновок судової інженерно-транспортної експертизи № 314 від 05.03.2014 року (м.к.п.149-151), який об`єктивно узгоджується із дослідженими судом першої інстанції доказами, а саме з показаннями обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 .

Дослідженням журналу судового засідання і технічного носію інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, колегією суддів встановлено, що прокурор відповідно до положень ч. 4 ст. 356 КПК України, не заявляв клопотання про призначення одночасного допиту двох експертів. Прокурор лише заявляв клопотання допитати окремо експерта, який надав висновок № 288 від 22.08.2013 року.

Тому доводи апеляції прокурора про безпідставне не задоволення судом його клопотання про одночасний допит двох експертів є такими, що не відповідають матеріалам кримінального провадження.

Відповідно до ч. 5 ст. 225 КПК України з метою перевірки правильності показань свідка, потерпілого та з`ясування розбіжностей з показаннями, наданими в порядку, передбаченому цією статтею, вони можуть бути оголошені при його допиті під час судового розгляду.

Дослідженням журналу судового засідання і технічного носію інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, колегією суддів встановлено, прокурор дійсно заявляв клопотання про оголошення показань потерпілого ОСОБА_9 , даних під час досудового розслідування з метою перевірки їх правдивості.

Проте, суд не задовольнив це клопотання, пославшись на безпосередність дослідження доказів, але незважаючи на це потерпілий правильно зрозумівши суть запитання відповів прокурору, що у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями, під час його допиту він був у хворобливому стані, а тому не міг згадати де які обставини ДТП, а з покращенням здоров`я пригадує обставини ДТП.

Однак, відмова суду в задоволенні клопотання прокурора про оголошення показань потерпілого ОСОБА_9 , даних ним під час досудового розслідування, на переконання колегії суддів, не вплинула на повноту, об`єктивність та неупередженість дослідження судом першої інстанції доказів та правильність прийнятого рішення по даному кримінальному провадженню, та відповідно до вимог ст. 412 КПК України, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, підставою для скасування вироку і ухвалення нового вироку, як в апеляції просить прокурор.

Крім того, потерпілий ОСОБА_9 фактично відповів на запитання прокурора з приводу розбіжностей у своїх показаннях.

З огляду на викладене, оцінивши зібрані у кримінальному провадженні докази та доводи апеляції прокурора, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність в діянні обвинуваченого ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а тому обґрунтовано ухвалив виправдувальний вирок.

Будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкоджали чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено. Також не встановлено, а прокурором в апеляції не вказано жодної із обставин, зазначених у ст. 412 КПК України, які є безумовними підставами для скасування судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляції прокурора про допущення судом першої інстанції істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду кримінального провадження є безпідставними.

До того ж, колегія суддів не може не вказати, що згідно тексту обвинувального акту від 14.09.2013 року, обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_6 викладено таким чином, що органом досудового слідства, йому фактично не інкриміновано порушення вимог п. 2.3 (б), п. 12.1 ПДР України, під час керування автомобілем «ВАЗ-2103», реєстраційний номер НОМЕР_1 , які призвели до ДТП, а також не інкриміновано прямий причинний зв`язок між цими порушеннями ПДР України та наслідками у вигляді отримання потерпілим ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень,що для такого складу кримінального правопорушення, як ч. 2 ст. 289 КК України є неприпустимим (м.к.п.1).

В апеляційній скарзі прокурор також не доводить наявність причинного зв`язку між діями ОСОБА_6 , під час керування транспортним засобом, у виді порушення ПДР України та наслідками у вигляді отримання потерпілим ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень.

Суд першої інстанції правильно послався на рішення Європейського Суду з прав людини у справі № 4291498 «Капо проти Бельгії» від 13.01.2005 року, згідно якого тягар доказування винуватості лежить на стороні обвинувачення.

В апеляції прокурор просить скасувати виправдувальний вирок суду першої інстанції і ухвалити щодо ОСОБА_6 обвинувальний вирок, проте прокурором не вказано фактичні обставини кримінального правопорушення, які на його думку підтверджують наявність в діях ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а також не вказано якими доказами, дослідженими судом першої інстанції підтверджуються винуватість обвинуваченого, також не наведено доказів на підтвердження цивільних позовів і судових витрат.

Вийти за межі апеляційних вимог і самостійно встановити фактичні обставини кримінального правопорушення, колегії суддів забороняє положення ч. 1 ст. 404, ч. 4 ст. 22 КПК України.

До того ж суд першої інстанції правильно послався на роз`яснення п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 5 від 29.06.1990 року, де вказано про недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення, і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Згідно положень ч. 3 ст. 129 КПК у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, суд залишає позов без розгляду.

Отже, відповідно до ст. 129 КПК України, суд першої інстанції обґрунтовано залишив без розгляду цивільні позови прокурора в інтересах Кіровоградської обласної лікарні та Новоархангельської ЦРЛ, відповідно на суму 12 402 грн. 64 коп. та на суму 4 248 грн. 72 коп.

Також правильно суд першої інстанції відніс на рахунок держави процесуальні витрати в сумі 684 грн. 60 коп. за проведення експертиз.

З огляду на викладене, дотримуючись принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, встановленого ст. 17 КПК України, колегія суддів не знаходить підстав, зазначених у ст. 420 КПК України для скасування вироку суду першої інстанції і ухвалення свого вироку, а тому апеляцію прокурора залишає без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін, так як зібрані у кримінальному провадженні докази не підтверджують обвинувачення, і всі можливості збирання додаткових доказів, вичерпано.

На підставі викладеного та керуючись статтями 376, 404, 405, 407,419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення.

Вирок Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 28 листопада 2014 року стосовно ОСОБА_6 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскарженою у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту отримання її копії.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4