Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Зубара В.В.,

суддів: Марчук
Н.О., Матієк Т.В.,

за участю прокурора Опанасюка
О.В.,

захисника
ОСОБА_1,

засудженого ОСОБА_2,

розглянула в судовому засіданні 12
серпня 2014 року в м. Києві кримінальну
справу за касаційною скаргою захисника
ОСОБА_1 та засудженого ОСОБА_2 на вирок
Шевченківського районного суду м.
Києва від 16 грудня 2013 року та ухвалу
колегії суддів судової палати у
кримінальних справах Апеляційного
суду м. Києва від 28 березня 2014 року.

Цим вироком, залишеним без зміни
ухвалою апеляційного суду,

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, такого, що

не має судимостей,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до
покарання у виді позбавлення волі на
строк 4 роки з позбавленням права
керувати транспортними засобами
строком на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено
від відбування призначеного основного
покарання з випробуванням з іспитовим
строком 2 роки з покладенням на нього
обов'язків, передбачених пунктами 2, 4 ч.
1 ст. 76 КК України.

Стягнуто з засудженого ОСОБА_2 на
користь потерпілого ОСОБА_3 35 000 грн. на
відшкодування матеріальної шкоди та 30
000 грн. - моральної шкоди.

За вироком суду ОСОБА_2 визнано
винуватим та засуджено за те, що він 02
вересня 2012 року, керуючи автомобілем
«ЗАЗ», державний номер НОМЕР_1,
рухаючись по вул. Глибочицькій в м.
Києві, допустив порушення вимог п.п. 1.5,
2.3 «б», 18.8 Правил дорожнього руху
України, а саме проявив неуважність до
дорожньої обстановки та її змін, не
зупинився перед трамваєм, який
здійснював зупинку на трамвайній
зупинці «вул. Петрівська», не дав
дорогу ОСОБА_3, який вийшов з середніх
дверей трамвая на проїзну частину
дороги, у результаті вчинив наїзд на
потерпілого. Внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди
потерпілий ОСОБА_3 отримав тяжкі
тілесні ушкодження.

У касаційній скарзі з доповненнями до
неї захисник ОСОБА_1 та засуджений
ОСОБА_2 просять скасувати вирок та
ухвалу суду через однобічність та
неповноту досудового й судового
слідства, невідповідність висновків
суду фактичним обставинам справи,
істотне порушення
кримінально-процесуального закону, а
справу - на підставі п. 2 ст. 6 КПК України
(1960 року) закрити. При цьому захисник та
засуджений зазначають, що вирок та
ухвала суду не відповідають вимогам
чинного кримінального-процесуального
кодексу України. Посилаються на те, що
місцевий суд безпідставно відмовив в
задоволенні клопотань, заявлених
стороною захисту, щодо допиту в
судовому засіданні автотехнічного
експерта та призначення повторних
судово-медичної та автотехнічної
експертиз. Вказує на те, що місцевий
суд, з яким погодився й суд апеляційної
інстанції, не правильно розв'язав
заявлений потерпілим цивільний позов.
Крім того, засуджений ОСОБА_2 у поданих
доповненнях до касаційної скарги
просить за можливості застосувати до
нього Закон України «Про амністію у 2014
році».

Заслухавши доповідь судді, пояснення
захисника та засудженого, які
підтримали подану скаргу та заяву про
застосування амністії, пояснення
прокурора із запереченнями проти
касаційної скарги, перевіривши
матеріали справи, обговоривши доводи,
наведені в касаційній скарзі, колегія
суддів дійшла висновку, що вона
підлягає частковому задоволенню з
огляду на таке.

У своїй касаційній скарзі захисник та
засуджений порушують питання про
перегляд судових рішень через
однобічність та неповноту досудового
та судового слідства, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи.

Проте однобічність та неповнота
досудового й судового слідства,
фактичні обставини справи, які були
предметом оцінки судів першої та
апеляційної інстанцій, перегляду
відповідно до ч. 1 ст. 398 КПК України (1960
року) у касаційному порядку не
підлягають.

Разом із тим, висновки суду про
доведеність винуватості ОСОБА_2 у
вчиненні злочину, за який його
засуджено, та правильність
кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК
України відповідають фактичним
обставинам справи, обґрунтовані
сукупністю розглянутих у судовому
засіданні та наведених у вироку
доказів.

Зокрема, вони підтверджуються
показаннями потерпілого ОСОБА_3,
свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
експерта ОСОБА_7, даними, що містяться у
протоколі огляду місця
дорожньо-транспортної пригоди,
матеріалах виїмки медичної
документації потерпілого, висновках
судово-медичної, автотехнічної,
транспортно-трасологічної експертиз,
та іншими доказами по справі.

Також суд детально проаналізував
показання ОСОБА_2, надані ним у судовому
засіданні, про обставини виниклої
дорожньо-транспортної пригоди.

З огляду на викладене, доводи
касаційної скарги захисника та
засудженого про відсутність в діях
останнього складу злочину,
передбаченого за ч. 2 ст. 286 КК України,
колегія суддів уважає не
переконливими.

Суд першої інстанції у відповідності
до вимог ст. 67 КПК України (1960 року)
оцінив докази у справі, та з
дотриманням вимог статей 323, 333-335 КПК
України (1960 року) постановив вирок,
належним чином умотивувавши своє
рішення та дійшовши обґрунтованого
висновку про винуватість ОСОБА_2 у
вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.
286 КК України.

При призначенні покарання засудженому
суд відповідно до вимог ст. 65 КК України
врахував обставини справи, відсутність
обставин, які обтяжують покарання, та
наявність обставин, які пом'якшують
покарання, дані про його особу.

Призначене засудженому ОСОБА_2
покарання у виді позбавлення волі із
застосуванням ст. 75 КК України до
основного покарання є необхідним і
достатнім для його виправлення та
попередження нових злочинів.

Місцевим судом з дотриманням вимог
статей 55, 77 КК України призначено
ОСОБА_2 і додаткове покарання.

Суд апеляційної інстанції ретельно
перевірив доводи апеляції захисника
ОСОБА_1, аналогічні тим, що викладені в
касаційній скарзі, в тому числі про
відсутність складу злочину в діях
ОСОБА_2, і обґрунтовано визнав їх
безпідставними, належним чином
умотивувавши свої висновки.

Перегляд справи в апеляційному порядку
здійснювався відповідно до вимог
кримінально-процесуального закону.

Однак, колегія суддів уважає слушними
доводи касаційної скарги захисника та
засудженого про неправильне
розв'язання цивільного позову
потерпілого.

Так, місцевий суд, задовольняючи
позовні вимоги потерпілого ОСОБА_3 про
відшкодування матеріальної шкоди в
повному обсязі, не врахував вимоги
статей 10, 60 ЦПК України щодо засад
змагальності сторін у цивільному
судочинстві та покладення на позивача
обов'язків доводити обставини, на які
вона посилається як на підстави своїх
вимог.

Крім того, суд першої інстанції у
порушення вимог статей 328, 334 КПК
України (1960 року) свого рішення в
частині розв'язання цивільного позову
ОСОБА_3 належним чином не мотивував та
не зазначив, у чому саме полягає
заподіяна матеріальна шкода, з чого
виходив потерпілий - цивільний позивач,
визначаючи її грошовий розмір, та чим
вона підтверджується.

З урахуванням вищезазначеного вирок
суду першої інстанції в частині
розв'язання цивільного позову
потерпілого - відшкодування
матеріальної шкоди, підлягає
скасуванню з направленням справи в цій
частині на новий судовий розгляд у
порядку цивільного судочинства.

Оскільки апеляційний суд під час
апеляційного перегляду не звернув
увагу на помилку, допущену місцевим
судом, то ухвала апеляційного суду в
цій частині також підлягає скасуванню.

Інших істотних порушень
кримінально-процесуального закону, які
б давали підстави для скасування
судових рішень, судом касаційної
інстанції не встановлено.

Також, колегія суддів уважає, що
клопотання засудженого ОСОБА_2 про
застосування до нього положень Закону
України «Про амністію у 2014 році» від 08
квітня 2014 року підлягає задоволенню.

Згідно з вимогами п. «ґ» ст. 1 Закону
України «Про амністію у 2014 році» від 08
квітня 2014 року, звільняються від
відбування покарання у виді
позбавлення волі на певний строк та від
інших покарань, не пов'язаних з
позбавленням волі, засуджені за умисні
злочини, які не є тяжкими або особливо
тяжкими відповідно до ст. 12 КК України,
та за злочини, вчиненні з
необережності, які не є особливо
тяжкими відповідно до ст. 12 КК України,
та які на день набрання чинності цим
Законом досягли пенсійного віку,
встановленого ст. 26 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування».

Під час касаційної перевірки судових
рішень щодо ОСОБА_2 встановлено, що він
до набрання чинності Законом України
«Про амністію у 2014 році» від 08 квітня 2014
року вчинив необережний тяжкий злочин,
передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, і на
день набрання чинності цим Законом
досяг пенсійного віку, встановленого
ст. 26 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» - 75 років, а також висловив
свою згоду на застосування до нього
акту амністії.

Перешкод для застосування щодо ОСОБА_2
акту амністії, передбачених ст. 8 Закону
України «Про амністію у 2014 році» від 08
квітня 2014 року та ст. 4 Закону України
«Про застосування амністії в Україні»,
не встановлено.

З огляду на наведене ОСОБА_2 є суб'єктом
застосування Закону України «Про
амністію у 2014 році» від 08 квітня 2014
року, у зв'язку з чим його клопотання
підлягає задоволенню, а засуджений -
звільненню від подальшого відбування
призначеного основного та додаткового
покарання.

Керуючись статтями 395, 396 КПК України (1960
року), пунктами 11, 15 розділу XI
«Перехідні положення» Кримінального
процесуального кодексу України,
колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_1 та
засудженого задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду
м. Києва від 16 грудня 2013 року та ухвалу
колегії суддів судової палати у
кримінальних справах Апеляційного
суду м. Києва від 28 березня 2014 року щодо
ОСОБА_2 в частині розв'язання
цивільного позову потерпілого ОСОБА_3
про відшкодування матеріальної шкоди
скасувати, а справу в цій частині
направити на новий судовий розгляд у
порядку цивільного судочинства.

Клопотання засудженого ОСОБА_2
задовольнити.

На підставі п. «ґ» ст. 1 Закону України
«Про амністію у 2014 році» від 08 квітня 2014
року звільнити ОСОБА_2 від подальшого
відбування призначеного основного та
додаткового покарання у виді 4 років
позбавлення волі з позбавленням права
керувати транспортними засобами
строком на 2 роки.

У решті вирок місцевого суду та ухвалу
апеляційного суду залишити без зміни.

С у д д і:

В.В. Зубар Н.О. Марчук Т.В. Матієк