АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 215/7275/13-кСуддя 1 інстанції ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/774/216/К/15Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого - ОСОБА_2 суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі - ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі 06 травня 2015 року апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , на вирок Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 лютого 2015 року у кримінальному провадженні № 0000736, відносно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Жовті Води, Дніпропетровської області, громадянина України, освіта середня-спеціальна, одруженого, який має на утриманні малолітню доньку 2004 року народження, раніше не судимого, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,
- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Учасники судового провадження:

Прокурор - ОСОБА_11

Обвинувачений - ОСОБА_9

Захисник - ОСОБА_8

Потерпілі - ОСОБА_6 , ОСОБА_7

Представник потерпілого - ОСОБА_12 .

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_6 просить вирок суду у відношенні ОСОБА_9 змінити та звернути в повному обсязі внесену обвинуваченим згідно квитанції №1/44 від 07.05.2013 року на депозитний рахунок ДСАУ в Дніпропетровській області заставу в сумі 65 000 грн. на виконання вироку у справі в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_7 , ОСОБА_6 .

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 просить вирок суду у відношенні ОСОБА_9 змінити та звернути в повному обсязі внесену обвинуваченим згідно квитанції №1/44 від 07.05.2013 року на депозитний рахунок ДСАУ в Дніпропетровській області заставу в сумі 65 000 грн. на виконання вироку у справі в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_7 , ОСОБА_6 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , в інтересах ОСОБА_9 , просить винести рішення, яким скасувати вирок суду та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Вироком Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 лютого 2015 року ОСОБА_9 визнано винним та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 6 років, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
Вироком стягнено з ОСОБА_9 :

- на користь потерпілої ОСОБА_6 7861,93 грн. завданої матеріальної шкоди та 100 000 грн. завданої моральної шкоди;

- на користь потерпілого ОСОБА_7 7861,93 грн. завданої матеріальної шкоди та 100 000 грн. завданої моральної шкоди;

В частині позову ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до ОСОБА_13 - відмовлено.

Вироком суду заставу в сумі 65 000 /шістдесят п`ять тисяч/ грн., внесену згідно квитанції № 1/44 від 07.05.2013р. відділення ТВБВ 10003/0490, на депозитний рахунок Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, одержувач платежу: 805012/6709/ 26239738 повернуто ОСОБА_9 .

Питання з речовими доказами та судовими витратами вирішені.

Згідно обставин кримінального правопорушення, встановлених судом першої інстанції, ОСОБА_9 02.05.2013 року приблизно о 01-00 годині, керуючи технічно справним автомобілем марки «Фольксваген Т5», р/н НОМЕР_1 , слідував по автодорозі вул. Петровського з боку вул.Івана Богуна в напрямку вул.Кропоткіна в м.Жовті Води Дніпропетровської області. Водій ОСОБА_9 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, рухаючись зі швидкістю 80 км/год., грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її зміною, які він об`єктивно міг виявити і для нього не було перешкод технічного характеру, які не дозволили б йому побачити пішохода, під`їжджаючи до автобусної зупинки по вул.Петровського в м.Жовті Води, допустив зіткнення з пішоходом ОСОБА_14 , який перетинав проїжджу частину по вул.Петровського, зліва направо відносно руху автомобіля.
Своїми діями ОСОБА_9 грубо порушив вимоги п.п.1.3, 2.3, 2.9 а, 12.4 і 12.9 (б) Правил дорожнього руху України, які говорять:
п.1.3 «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»;
п.2.3(б): «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;
п.2.9 Водієві забороняється:
а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин;
п.12.4 «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год»;
п.12.9 (б) Водієві забороняється:
«перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6 та 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31 або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил», які знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди.
Невиконання вищезгаданих пунктів Правил дорожнього руху України призвело до дорожньо-транспортної події, в результаті якої пішоходу ОСОБА_14 заподіяно тілесні ушкодження від яких настала його смерть на місці пригоди, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи №75 від 03.06.2013 року.
В обґрунтування вимог апеляційних скарг потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожен окремо, зазначають про те, що суд першої інстанції допустився процесуальної помилки, при вирішенні питання про повернення обвинуваченому застави. На думку потерпілих, суд безпідставно повернув обвинуваченому ОСОБА_9 суму застави, оскільки зазначені кошти мають бути звернені судом на виконання вироку в частині майнових стягнень, а саме в частині цивільного позову потерпілих.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник ОСОБА_8 , в інтересах ОСОБА_9 , вказує на незаконність вироку суду у зв`зку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а також суттєвими порушеннями вимог кримінального процесуального закону. Так, обвинувачений ОСОБА_9 в судовому засіданні вину визнав частково, оскільки вважає, що в тому що сталося є провина і пішохода ОСОБА_14 , який переходив дорогу у невстановленому місці, та перебував в стані сильного алкогольного сп`яніння.При призначені судової авто-технічної експертизи слідчим ОСОБА_15 були прийняті до уваги дані , які були отримані при допиті свідка ОСОБА_16 .Захисник вважає , що судом першої інстанції безпідставно не було прийнято до уваги висновки судово-автотехнічної експертизи , наданої обвинуваченим і захисником , № 1837-13 від 25.09.2013 року , відповідно до яких водій ОСОБА_9 не мав технічної можливості запобігти дорожньо-транспортній пригоді, а саме наїзду на перехожого ОСОБА_14 . Також судом безпідставно було визнано , що водій ОСОБА_9 в момент дорожньо-транспортної пригоди перебував у стані алкогольного сп`яніння. Також судом не було розглянуто клопотання захисника про застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 Закону України «Про амністію у 2014 році». Захисник посилається на те , що судом першої інстанції були порушені вимоги закону при вирішенні цивільного позову , оскільки завдана матеріальна і моральна шкода була стягнута на користь потерпілих з обвинуваченого ОСОБА_9 . Судом не було враховано , що в матеріалах кримінального провадження знаходиться копія страхового полісу № АВ/7103907 від 06.07.2012 року , наданого страховою компанією «Провідна» , відповідно до якого була застрахована цивільно-правова відповідальність осіб , які на законних підставах керували транспортним засобом автомобілем «Фольксваген Т5» реєстраційний номер НОМЕР_1 , тому, на думку захисника , саме страхова компанія «Провідна» повинна нести відповідальність по відшкодуванню завданої потерпілим матеріальної та моральної шкоди.
В судовому засіданні при апеляційному розгляді кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_17 , кожен окремо , зазначили , що вони підтримують апеляційну скаргу захисника ОСОБА_17 в повному обсязі та просять скасувати вирок суду відносно ОСОБА_9 , посилаючись на суттєве порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального законодавства та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Потерпілі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , та їх представник ОСОБА_12 , в судовому засіданні просили змінити вирок суду в частині вирішення питання з заставою і звернути в повному обсязі внесену обвинуваченим ОСОБА_9 заставу в сумі 65 000 грн. на виконання вироку у справі в частині вирішення судом цивільного позову на їх користь , в іншій частині просили вирок суду залишити без змін.

Прокурор , який приймав участь у судовому засіданні просив, апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задовольнити, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_17 залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду Дніпропетровської області, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_17 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 - не підлягає задоволенню, апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підлягають задоволенню ,з наступних підстав.

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з вироку, висновок суду про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України ґрунтується на зібраних у справі доказах, які були перевірені у судовому засіданні і яким суд дав належну оцінку у вироку відповідно до вимог ст.374 КПК України.
Правильність кваліфікації дій обвинуваченого також знайшла своє повне підтвердження матеріалами справи.
На думку колегії суддів, докази, на які послався суд в обґрунтування своїх висновків доведенності вини ОСОБА_9 узгоджуються між собою, не суперечать одне одному, а тому повністю спростовують доводи захисника ОСОБА_17 про те , що обвинувачення ОСОБА_9 в порушені правил безпеки дорожнього руху особою , яка керує транспортним засобом , що спричинило загибель потерпілого ОСОБА_14 ґрунтується тільки на припущеннях і не знайшли свого підтвердження при розгляді справи судом першої інстанції.

Також не можуть бути прийняті до уваги доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_17 в частині того , що при призначені судово-автотехнічної експертизи слідчим були прийняті до уваги тільки свідчення свідка ОСОБА_18 , який перебував у автомобілі під керуванням обвинуваченого ОСОБА_9 , які в подальшому вплинули на доведеність провини ОСОБА_9 , оскільки ці доводи повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Так, як вбачається з технічного запису судового засідання , судом першої інстанції 23.01.2015 року була допитана слідчий ОСОБА_19 , яка зазначила , що вихідні дані для проведення судо-автотехнічної експертизи брались нею не тільки з пояснень свідка ОСОБА_18 , а й виходячи з даних , отриманих при проведені слідчого експерименту за участю ОСОБА_18 від 12.07.2013 року , слідчого експерименту від 27.07.2013 року , за участю обвинуваченого ОСОБА_9 , слідчого експерименту від 15.07.2013 року за участю свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_9 , їх пояснень , та на підставаі інших матеріалів кримінального провадження.
Так, свідки ОСОБА_20 і ОСОБА_21 , які є інспекторами Державтоінспекції, пояснили в судовому засіданні , що в ніч з 01.05.2013р. на 02.05.2013р. на автомобілі «Опель» вони патрулювали вулиці міста Жовті Води. 02.05.2013 р. приблизно о 01.00 год. побачили як з провулка Дворцового на вул.Кропоткіна, виїхав білий мікроавтобус, який в порушення Правил дорожнього руху виїхав на зустрічну смугу автомобіля «Опель». Після цього, вони вирішили подивитися куди їде вказаний мікроавтобус, розвернулися та поїхали за ним. Проїхавши перехрестя вулиць, мікроавтобус почав збільшувати швидкість руху, на перехресті навіть не зменшив швидкості, рухався по лівій зустрічній стороні проїзної частини вул.Петровського, вони рухались слідом на відстані приблизно 100 метрів, та Жушман почув хлопок, побачили куряву пилу, зрозумівши що авто можливо збило людину. Після зіткнення автомобіль проїхав ще приблизно 40-50 метрів та зупинився по центру проїзної частини. Коли ОСОБА_20 підійшов до автомобіля, то водій намагався запустити двигун, був в сильному ступені алкогольного сп`яніння, навіть не міг пояснити обставин ДТП. Швидкість автомобіля під керуванням ОСОБА_9 складала приблизно 80 км. на год., оскільки вони рухались за ним, співставляючи швидкість з приладами свого автомобіля. В ході досудового слідства проводився слідчий експеримент, в тому числі була встановлена швидкість руху порушника в 80 км.год. В місці ДТП ліхтарі зовнішнього освітлення були ввімкнені через один, освітлення було достатнім, ніяких перешкод для огляду водію не було. Тіло потерпілого лежало біля бордюри з лівого краю проїзної частини. Свідки в тому числі друзі загиблого, показували місце де ОСОБА_22 вийшов з доріжки на проїзну частину.
Протоколом проведення слідчого експерименту від 12.07.2013р., з фототаблицями до нього, (т.2, а.с.12- 16), який проведено за участю свідка ОСОБА_18 , згідно якого встановлено, що відстань від лівого краю проїзної частини до лівої бокової поверхні автомобілю склала 2,8 м., відстань від передньої частини автомобілю до електроопори № 126 склала 6,8 метра.
Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 15.07.2013 р.( т.2, а.с.21-26) , який проведено за участю свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , та підозрюваного ОСОБА_9 згідно якого встановлено, що місце наїзду на пішохода розташоване на відстані 3-х метрів від лівого краю проїзної частини за напрямком руху автомобілю «Фольксваген Т5», відстань, яку подолав пішохід з моменту виходу на проїзну частину до моменту наїзду складає 3,4 м. Автомобіль «Фольксваген Т5», до моменту наїзду на пішохода, рухався з боковим інтервалом 2,8 м. до лівого краю проїзної частини. Швидкість пішохода становила 5,3 км. на год., швидкість автомобіля становила 80 км. на год. В повздовжньому напрямку, місце наїзду на пішохода знаходиться на відстані 5,4 метри перед електроопорою № 126, відстань видимості пішохода складає 67 метрів. В момент виходу пішоходу на дорогу, відстань між автомобілем та місцем наїзду складала 51,3 м. За показами водія ОСОБА_9 було встановлено, що відстань від автомобілю до лівого краю проїзної частини складала 1,9 м.
При проведенні слідчого експерименту від 27.07.2013р., (т.2, а.с.87-96), обвинувачений ОСОБА_9 самостійно показав місце розташування автомобіля, на якому він рухався на проїзній частині безпосередньо до та в момент наїзду на пішохода.Саме з пояснень обвинуваченого ОСОБА_9 було встановлено відстань від лівого краю проїзної частини вул. Петровського в напрямку вул. Кропоткіна, до вісі лівого переднього лівого колеса 2,7 метра, та до вісі лівого заднього колеса -2,65 метра. ОСОБА_9 також вказав місце наїзду на пішохода, було встановлено видимість пішохода на дорозі, яка становить 51,8 метри, видимість елементів дороги з місця водія становить 62,0 метри. Як рухався пішохід по дорозі, ОСОБА_9 не бачив, пояснив, що бачив тільки силует пішохода перед наїздом. ОСОБА_9 також вказав, що рухався зі швидкістю 60 км. на год., пішохід рухався зліва на право відносно руху його автомобілю.
Заперечень чи скарг , з боку обвинуваченого ОСОБА_9 , з приводу порядку проведення слідчого експерименту від 27.07.2013 року чи встановлених в ході його проведення даних , не надходило.
При цьому , як вбачається з технічного запису судового засідання , обвинувачений ОСОБА_9 в судовому засіданні зазначав , що при проведені слідчого експерименту він сам вказав місце розташування автомобіля відносно лівого бордюру в момент зіткнення з пішоходом.
Тому , саме дані отримані в ході досудового слідства при проведенні слідчих експериментів і були надані експертам для проведення судово-автотехнічної експертизи.
Висновком автотехнічної експертизи від 18.07.2013 р., (т.2, а.с.60-62), встановлено , що водій автомобіля «Фольксваген Т5» ОСОБА_9 при своєчасному гальмуванні не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода при заданих вихідних даних. При заданому механізмові пригоди, дії водія автомобіля «Фольксваген Т5» ОСОБА_9 не відповідали вимогам п.п.12.4 та 12.9(«б») Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної ДТП.
Висновком судової автотехнічної експертизи № 70/27-545 від 30.07.2013р.,(т.2, а.с.132-134) встановлено, що відстань, на якій автомобіль «Фольксваген Т5» знаходився від місця наїзду на пішохода в момент виходу пішохода на проїзну частину дороги, менша за відстань зупиночного шляху автомобілю «Фолькваген Т5» при екстреному гальмуванні в умовах місця пригоди,та заданої швидкості, тому водій ОСОБА_9 при своєчасному гальмуванні не мав технічної можливості зупинити автомобіль до місця наїзд на пішохода. При заданому механізмові пригоди, дії водія автомобіля «Фольксваген Т5» ОСОБА_9 не відповідали вимогам п.п.12.4 та 12.9(«б») Правил дорожнього руху, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної ДТП.
Згідно п.12.2, 12.3 Правил дорожнього руху України у темну пору доби та умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги. У разі виникнення перешкоди або небезпеки для руху, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу.
Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те , що матеріалами кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_9 не застосовував гальмування на місці пригоди, на проїзній частині гальмівний шлях був відсутній згідно протоколу огляду, але навіть при своєчасному гальмуванні, ОСОБА_9 не мав технічної можливості зупинити автомобіль, який рухався зі швидкістю 80 км. на год. до місця наїзду на пішохода, оскільки відстань, на якій автомобіль знаходився від місця наїзду, в момент виходу пішохода на проїзну частину дороги - 40,7 м., менша за відстань зупиночного шляху автомобіля «Фольксваген Т5» при екстреному гальмуванні в умовах пригоди яка становить 60,8…57,9 м.
Виходячи з того, що швидкість руху автомобіля ОСОБА_9 значно перевищувала дозволену швидкість руху в населеному пункті, обвинувачений був позбавлений можливості зупинити автомобіль до місця наїзду на пішохода, саме перевищення водієм ОСОБА_9 дозволеної швидкості руху, з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної ДТП.
Ту обставину , що обвинувачений ОСОБА_9 рухався зі швидкістю 80 км. на год., було встановлено поясненнями в судовому засіданні свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 та матеріалами кримінального провадження. Вказані свідки їхали на своєму службовому автомобілі, позаду автомобіля ОСОБА_9 та мали змогу спостерігати за приборами швидкості руху, які знаходяться в їх автомобілі, та мали змогу спостерігати за швидкістю руху автомобілю ОСОБА_9 .
Посилання в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_17 на те , що суд не проаналізував наданий обвинуваченим висновок автотехнічної експертизи № 1837-13 від 25.05.2013 року не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами кримінального провадження.
Так, з вироку суду вбачається, що судом першої інстанції досліджувався зазначений вище висновок автотехнічної експертизи (а.с.55-62 т.4) і суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв його до уваги та навів у вироку мотиви прийнятого рішення , з якими повністю погоджується і колегія суддів.
Крім того, ні захисник ОСОБА_17 , ні обвинувачений ОСОБА_9 при судовому розгляді справи судом першої інстанції не заявляли клопотань про проведення додаткової чи комісійної автотехничної експертизи, що вони також підтвердили при апеляційному розгляді.
Також слід визнати необґрунтованим твердження в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_17 , про те , що ні в ході досудового слідства ні судом не було встановлено , що обвинувачений ОСОБА_9 в момент дорожньо-транспортної пригоди перебував у стані алкогольного сп`яніння , оскільки вони також спростовуються матеріалами кримінального провадження.
В ході розгляду кримінального провадження судом обвинувачений ОСОБА_9 раніше визнавав , що до події ДТП вживав алкогольні напої, відпочиваючи в кафе з друзями. Під час досудового слідства ОСОБА_9 , при допиті його як підозрюваного ( а.с.93-94 т.1), в присутності захисника ОСОБА_23 також визнавав скоєння ДТП в стані алкогольного сп`яніння, вказував що випив 200-300 гр. горілки та півтора літри пива.
Безпосередньо після скоєння дорожньо-транспортної пригоди ( а.с.54 т.1), через годину та 10 хвилин після ДТП, тобто 02.05.2013 р. о 02.10 год. ОСОБА_9 був оглянутий лікарем ДЗ «Спеціалізована медико-санітарна частина №9 МОЗ України», куди був доставлений інспектором ВДАІ о 01 год. 40 хв., була встановлена відмова від проходження огляду. При огляді вказаного висновку ОСОБА_9 підтвердив свій підпис на ньому.
Також , обвинувачений ОСОБА_9 при апеляційному розгляді вказав про те , що після дорожньо-транспортної пригоди він буд доставлений працівниками державтоінспекції до ДЗ «Спеціалізована медико-санітарна частина №9 МОЗ України», однак від проходження медичного огляду відмовився , причину відмови пояснити не зміг.
Відповідно до акту медичного огляду №72 від 02.05.2013 р. о 02.10 год. ( а.с.27 т.5), яким лікар засвідчив, що ОСОБА_9 має хитку ходу, різкий запах алкоголю, від проведення вправ та огляду відмовився. Згідно спільного Наказу №400/666 від 09.09.2009 р. МВС та МОЗ України « Про затвердження Інструкції про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції», п.п. 1.1, 1.8., 2.9., 3.15. - вказана Інструкція регулює процедуру проведення огляду, який є обов`язковим в закладі охорони здоров`я у разі дорожньо-транспортної пригоди. Дійсно на підставі огляду, який повинен бути проведений протягом 2-х годин, лікар повинен встановити діагноз.
Колегія суддів вважає , що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те , що обвинувачений був оглянутий протягом 2-х годин в закладі охорони здоров`я, та той факт, що лікар не встановив ОСОБА_9 діагноз в порушення вимог вказаної Інструкції, не спростовує доведеності факту керування ОСОБА_9 автомобілем в стані алкогольного сп`яніння. Зазначений факт підтверджується сукупністю доказів по справі, яким суд дав належну оцінку у вироку.
Ту обставину , що ОСОБА_9 ,безпосередньо після дорожньо-транспортної пригоди, знаходився в сильному ступені алкогольного сп`яніння також підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_21 , ОСОБА_20 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які були на місці ДТП .
Крім того відповідно до висновку обласного комунального закладу «Психоневрологічний диспансер м.Кривий Ріг», від 02.05.2013 р.,(т.1, а.с.75), вбачається , що обвинувачений ОСОБА_9 був оглянутий 02.05.2013 р. о 12.35 год., та на той час перебував в стані алкогольного сп`яніння.
Тому судом першої інстанції обґрунтовано не були прийняті до уваги твердження ОСОБА_9 про вживання спиртних напоїв вранці ,02.05.2013 р., до офіційного затримання в порядку ст.208 КПК України о 09.40 год., оскільки як вірно було зазначено судом ,сам факт такого вживання нічим крім пояснень обвинуваченого не підтверджується, та є малоймовірним, в умовах знаходження обвинуваченого в Жовтоводському МВ КМУ, та необхідності проведення медогляду в подальшому.
Думка захисника ОСОБА_17 про те , що судом першої інстанції були порушені вимоги закону при вирішенні цивільного позову , оскільки завдана матеріальна і моральна шкода була стягнута на користь потерпілих з обвинуваченого ОСОБА_9 , без урахуванням того , що відповідно до страхового полісу № АВ/7103907 від 06.07.2012 року , наданого страховою компанією «Провідна» , була застрахована цивільно-правова відповідальність осіб , які на законних підставах керували транспортним засобом автомобілем «Фольксваген Т5» реєстраційний номер НОМЕР_1 , тому, на думку захисника , саме страхова компанія «Провідна» повинна нести відповідальність по відшкодуванню завданої потерпілим матеріальної та моральної шкоди, є хибною та не ґрунтується на вимогах закону.
За загальним правилом , встановленим ч.2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності ,інше речове право,договір підряду,оренди тощо) володіє транспортним засобом,механізмом , іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Судом було встановлено , що ОСОБА_9 керував транспортним засобом «Фольксваген Т5», 2004 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1 , згідно доручення від 19.12.2012 року, (т.2, а.с.123), тобто на відповідній правовій підставі.
Таким чином, судом було встановлено , що ОСОБА_9 є належним володільцем джерела підвищеної небезпеки, який і повинен відповідати за позовом.
Судом було вірно враховано , що відповідно до вимог ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода , завдана неправомірними рішеннями,діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода , завдана майну фізичної чи юридичної особи,відшкодовується в повному обсязі особою,яка її завдала.Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода ,завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями , діями чи бездіяльністю , відшкодовується особою , яка її завдала.
Крім того , відповідно до роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року , за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред`явлена безпосередньо до винної особи.
Колегія суддів вважає , що суд першої інстанції дотримався в повному обсязі вимог законодавства та вирішив питання цивільного позову відповідно до вимог ст.ст.127,128,129 КПК України.
Доводи захисника ОСОБА_17 про те , що саме страхова компанія «Провідна» повинна нести відповідальність по відшкодуванню завданої потерпілим матеріальної та моральної шкоди ,відповідно до страхового полісу № АВ/7103907 від 06.07.2012 року , яким була застрахована цивільно-правова відповідальність осіб , які на законних підставах керували транспортним засобом автомобілем «Фольксваген Т5» реєстраційний номер НОМЕР_1 , є необґрунтованим , оскільки наявність страхового поліса не позбавляє засудженого права звернутися до страхової компанії з вимогою відшкодувати йому (або за нього ) такі витрати в порядку цивільного судочинства.
Колегія судів також вважає за необхідне зазначити , що відповідно до вимог п.п.33.1,33.4 ст.33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» , у разі настання дорожньо-транспортної пригоди , яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування , водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди , зобов`язаний невідкладно , але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності , повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна.
Як вбачається з пояснень обвинуваченого ОСОБА_9 при розгляді справи в суді першої інстанції та при апеляційному розгляді, цих вимог закону він не дотримався та взагалі не звертався до страхової компанії. Тому доводи захисника про те , що відповідачем повинна виступати страхова компанія , позбавлені підстав.
Відповідно до вимог ст..65 КК України при призначені покарання суду необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину ,особу винного та обставини , що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі , яка вчинила злочин , має бути призначене покарання , необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При призначені покарання обвинуваченому ОСОБА_9 суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог зазначеного закону та вірно врахував , що ОСОБА_9 вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння, раніше не судимий, на утриманні має малолітню дитину 2004 року народження та з урахуванням ступеню тяжкості скоєного злочину, який згідно ст.12 КК України відносяться до категорії тяжких, вищезазначених обставин що пом`якшують та обтяжують покарання відповідно до ст.ст.66, 67 КК України, прийшов до обґрунтованого висновку про те , що обвинуваченому повинно бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі.
Підстав для обрання обвинуваченому ОСОБА_9 більш м`якої міри покарання , колегія суддів не вбачає.
Колегія суддів також не знаходить підстав для застосування відносно ОСОБА_9 ст.1 Закону України «Про амністію у 2014 році» , зважаючи на те , що злочин було вчинено в стані алкогольного сп`яніння , тому відповідно до ст.8 Закону України «Про амністію у 2014 році» амністія не може бути застосована.
Однак , слід визнати обґрунтованими доводи потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в апеляційних скаргах про те , що постановляючи обвинувальний вирок суд першої інстанції безпідставно повернув обвинуваченому ОСОБА_9 суму застави 65 000 грн., посилаючись на те , що обвинуваченим не надано згоди на звернення застави на виконання вироку в частині майнових стягнень.
Згідно ст.182 ч.11 КПК України - застава, що не була звернена в дохід держави, повертається обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу. При цьому застава, внесена підозрюваним, обвинуваченим, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень. Застава, внесена заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень тільки за його згодою.
Відповідно до чого ,зазначеною нормою закону передбачене розмежування можливості суду визначити долю застави у випадку її звернення на виконання вироку суду в частині майнових стягнень.Якщо застава була внесена самим підозрюваним чи обвинуваченим, то таке право залишається за судом , а якщо заставодавцем була інша особа тільки за згодою цієї особи.
Згідно п.16 листа Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.04.2013 року № 511-550/0/4-13 слідчому судді, суду слід зважати , що застава , внесена підозрюваним,обвинуваченим, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень, що сприяє виконанню завдань кримінального провадження.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження саме обвинуваченим ОСОБА_9 згідно ухвали суду від 04.05.2013р. та квитанції № 1/44 від 07.05.2013р. відділення ТВБВ 10003/0490, на депозитний рахунок Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області внесено заставу в сумі 65 000 грн. (а.с.121-123 т.1) і ніяких даних про те , що зазначені грошові кошти були внесені іншою особою немає.
Тому , відповідно до ст.408,409 КПК України вирок суду підлягає зміні, у зв`язку з невідповідністю висновків суду , викладених у вироку , фактичним обставинам кримінального провадження , в частині вирішення судом повернути обвинуваченому ОСОБА_9 суми застави 65 000 грн.
Колегія суддів , вважає , що зазначена сума застави , в повному обсязі, повинна бути звернена на виконання вироку в частині майнових стягнень на користь потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

При перевірці матеріалів справи істотних порушень вимог кримінального процесуального закону , які є безумовною підставою для скасування судового рішення , колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 задовольнити, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 лютого 2015 року, яким ОСОБА_9 був засуджений за ч.2 ст.286 КК України змінити.

Звернути внесену обвинуваченим ОСОБА_9 згідно ухвали суду від 04.05.2013р. та квитанції № 1/44 від 07.05.2013р. відділення ТВБВ 10003/0490, на депозитний рахунок Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області заставу в сумі 65 000 грн. (а.с.121-123 т.1) на виконання вироку в частині майнових стягнень відповідно до цивільного позову , на користь потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення.

На судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій може бути подана касаційна скарга до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Дніпропетровської області

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3