АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 11кп/790/1029/15 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст.187 КК України
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області у складі:
- головуючого судді ОСОБА_2
- суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
- при секретарі ОСОБА_5
- за участю прокурора ОСОБА_6
- обвинуваченого ОСОБА_7
ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Харкова, українець, громадянин України, освіта професійно-технічна, тимчасово не працюючий, не одружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
- судимість за 30.11.2012 рік погашена;
· 11.02.2015 року Московським районним судом м. Харкова за ч.1 ст.186 КК України до 2 років позбавлення волі, звільнено від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців,
засуджений за ч.1 ст.187 КК України до покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки.
На пыдставі ст. 76 КК України його зобов`язано не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та періодично з`являтися для реєстрації до кримінально-виконавчої інспекції.
Остаточно ОСОБА_8 призначено покарання на підставі вимог ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання біль суворим, поглинув призначеним за цим вироком покаранням покарання, не відбуте за вироком Московського районного суду м. Харкова від 11.02.2015 року, у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
Відповідно до ст. 75 КК України його звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 3 (три) роки.
ОСОБА_8 відповідно до вимог ст. 76 КК України зобов`язано не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та періодично з`являтися для реєстрації до кримінально-виконавчої інспекції.
Запобіжний захід ОСОБА_8 у вигляді домашнього арешту скасовано.
Згідно вироку, 21.11.2014 року приблизно о 19 год. 40 хв. ОСОБА_8 , знаходячись біля будинку №23 по вул. Блюхера в м. Харкові, діючи за раптово виниклим умислом, спрямованим на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, з корисливих мотивів, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, підійшов до раніше незнайомої йому ОСОБА_9 , тримаючи в правій руці ніж, направлений в бік потерпілої, та почав вимагати від останньої передати йому її мобільний телефон, який знаходився в правій зовнішній кишені куртки, в яку була одягнена потерпіла, на що остання на вимогу ОСОБА_8 не відреагувала та почала відходити назад від нього.
Після цього ОСОБА_8 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, з корисливих мотивів підійшов впритул до ОСОБА_9 , підставивши до її правого боку на рівні ребер ніж, який тримав у правій руці, та, незважаючи на прохання потерпілої відпустити її, лівою рукою дістав з правої зовнішньої кишені одягненої на ОСОБА_9 куртки мобільний телефон ТМ «Lenovo», модель А 800 в корпусі білого кольору вартістю 1640 грн., після чого зник, обернувши викрадене майно на свою користь та розпорядившись ним на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_9 матеріальну шкоду на вищевказану суму.
Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції прокурор, який приймав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просить вирок скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, яке потягло за собою невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості правопорушення та особі засудженого у зв`язку з його м`якістю.
Апелянт просить ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, а вирок Московського суду м. Харкова від 11.02.2015 року за ч.1 ст.186 КК України, відповідно до якого ОСОБА_8 засуджений до 2 років позбавлення волі та звільнений від відбування покарання на підстав ст.ст.75,76 КК України з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців необхідно виконувати самостійно, та виключити із резолютивної частини вироку суду посилання на застосування положень ч.4 ст.70 КК України.
В апеляційній скарзі прокурор вказує, що судом першої інстанції неправильно застосовано закон про кримінальну відповідальність, що виразилось в необґрунтованому призначенні покарання із застосуванням положень ст.75 КК України, та звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням.
На думку прокурора, судом не в повній мірі враховано дані про особу обвинуваченого, який засуджений вироком Московського районного суду м. Харкова від 26.03.2015 року за ч.1 ст.186 КК України, проте він висновків для себе не зробив, та знову став на шлях скоєння злочинів проти власності, вчинив більш тяжкий злочин, передбачений ч.1ст.187 КК України.
Як вказує державний обвинувач покарання, яке призначене ОСОБА_8 , який не має місяця роботи та не має законних джерел отримання заробітку, вироком Московського районного суду м. Харкова від 26.03.2015 року не відповідає його меті, а саме, не в змозі сприяти виправленню засудженого та запобіганню вчиненню обвинуваченим нових злочинів.
Крім того, прокурор вказує, що Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» акцентує увагу судів на необхідність всебічного аналізу всіх обставин, що характеризують вчинене діяння і особу винного, що, на думку прокурора, не було зроблено судом першої інстанції.
Також апелянт посилається на п.23 вищевказаної постанови, в якому зазначено, що коли особа, щодо якої було застосоване звільнення на підставі ст.75 КК України, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.
ОСОБА_8 до початку розгляду апеляції прокурора подав заперечення на цю апеляцію, в якій вказує на необхідність залишити вирок Московського районного суду м. Харкова від 26.03.2015 року без змін.
Він же вказує, що суд обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність застосування до нього ч.4 ст.70 КК України та призначення йому покарання з іспитовим строком, врахувавши його особу та обставини, що пом`якшують покарання.
Заслухавши думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження, провівши судові дебати, обговоривши доводи осіб, які приймали участь у судовому засіданні, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно зі ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції відповідно до ст.404 КПК України в межах апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що кримінальне провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_8 розгляну на підставі та згідно положень ст.349 КПК України.
Оскільки ніхто із учасників судового засідання фактичні обставини та порушення КПК України не оскаржують, то в цьому об`ємі вирок суду не перевіряється.
Що ж стосується призначення ОСОБА_8 міри покарання, то колегія суддів вважає, що призначене йому покарання є незаконним та необґрунтованим у зв`язку з неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, та у зв`язку із його надмірною м`якістю.
Колегія суддів вважає, що при постановленні свого рішення стосовно ОСОБА_8 суд першої інстанції необґрунтовано призначив йому покарання із застосуванням положень ст.75 КК України, оскільки він раніше судимий як за крадіжку, судимість за яку погашена, так і за грабіж.
Тобто, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував дані про особу обвинуваченого, та призначив покарання хоча і в межах санкції ч.1 ст.187 КК України, однак недостатньо обґрунтував можливість його звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як вбачається із вироку суду та матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 з кожним разом скоював більш тяжкий злочин, тобто: крадіжку (а.пр.31), грабіж і розбій, останній з застосування ножа, що безперечно свідчить про неухильне бажання останнього скоювати злочини, та не ставати на шлях виправлення.
Таким чином, застосування до ОСОБА_8 ст.75 КК України суперечить вимогам ст.65 КК України, яка вимагає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Тому колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_8 покарання, пов`язане з реальним його відбуттям в умовах ізоляції від суспільства.
Крім того, колегія суддів приходе до висновку, що при постановленні вироку від 26.03.2015 року ОСОБА_8 суд першої інстанції необґрунтовано призначив йому остаточне покарання з застосуванням ч.4 ст.70 КК України, вказавши при цьому про призначення покарання за сукупністю злочинів.
Це посилання суду першої інстанції суперечить п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 23.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», де вказано, що «якщо особа, відносно якої було застосовано звільнення, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинання, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно».
Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне постановити свій вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання у виді реального його відбування, а вирок суду Московського районного суду м. Харкова від 11.02.2015 року по ч.1 ст.186 КК України відносно нього ж виконувати самостійно.
Також, колегія суддів вважає за необхідне виключити із вироку Московського районного суду м. Харкова від 26.03.2015 року відносно ОСОБА_8 посилання на ч.4 ст.70 КК України при призначенні йому остаточного покарання за цім вироком за сукупністю злочинів.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 412, 413, 418, 419 КПК України, колегія суддів

П Р И С У Д И Л А:
Апеляційну скаргу із доповненими доводами прокурора, який приймав участь у суді першої інстанції, на вирок Московського районного суду м. Харкова від 26.03.2015 року, задовольнити.
Вирок Московського районного суду м. Харкова від 26.03.2015 року відносно ОСОБА_7 у скоєнні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.187 КК України в частині призначеного покарання скасувати.
Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.187 КК України у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
Вирок Московського районного суд м. Харкова від 11.02.2015 року за ч.1 ст.186 КК України відносно ОСОБА_7 , засудженого до 2 (двох) років позбавлення волі з застосуванням ст.75, 76 КК України з іспитовим строком на 1 рік 6 міс., виконувати самостійно.
Виключити із резолютивної частини вироку від 26.03.2015 року посилання на застосування положень ч.4 ст.70 КК України.
У решті цей вирок залишити без змін.
ОСОБА_7 взяти під варту у залі суду.
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту його фактичного затримання, тобто, з 27.05.2015 року.
Вирок може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення, а засудженим у той же строк з моменту вручення йому копії вироку.
Судді:
_____________________ _____________________ __________________