УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №285/1-2/11-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.115 ч.1 КК України Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
спеціалістів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
з участю прокурорів: ОСОБА_12 , ОСОБА_13
засудженого ОСОБА_14
його захисника-адвоката ОСОБА_15
потерпілих ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22
розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальну справу за апеляціями потерпілого ОСОБА_19 , засудженого ОСОБА_14 та його захисника-адвоката ОСОБА_23 на вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 07 листопада 2012 року щодо ОСОБА_14
В с т а н о в и л а :
ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Андрієвичі, Ємільчинського району, українця, громадянина України, одруженого, освіта вища, проживаючого с. Куліші, Ємільчинського району, працюючого керівником ПОСП ім. Шевченка с. Куліші Ємільчинського району, раніше не судимого,
засуджено за ч.1 ст.115 КК України на 8 років позбавлення волі.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили щодо ОСОБА_14 залишено попередній підписку про невиїзд.
Строк відбування покарання постановлено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_17 задоволено повністю та стягнуто з ОСОБА_14 на його користь 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_24 задоволено повністю та стягнуто з ОСОБА_14 на її користь 300 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Справу в частині заявлених позовів ОСОБА_16 та ОСОБА_18 подальшим провадженням закрито в зв`язку з їх відмовою від позовних вимог.
В задоволенні позовних вимог, заявлених ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_25 , ОСОБА_22 відмовлено за безпідставністю.
Речові докази по справі: одяг ОСОБА_20 , вила, мисливську рушницю після набрання вироком законної сили постановлено знищити.
Відповідно до вироку суду першої інстанції ОСОБА_14 визнано винним у вчиненні наступних дій.
12 вересня 2004 року біля 15 години в с. Андрієвичі Ємільчинського району, ОСОБА_14 прийшов в двір домоволодіння своєї сестри ОСОБА_16 , в якому знаходився бувший чоловік останньої ОСОБА_20 , житель с.Андрієвичі Ємільчинського району, який був з вилами в руках і не пропускав ОСОБА_14 в будинок, де під час суперечки з останнім, на ґрунті неприязних відносин, ОСОБА_14 повернувся до свого автомобіля, взяв мисливську рушницю марки «Сімсон» 12 калібру, з метою безпечного проходу повз ОСОБА_20 , проходячи до порогу будинку, умисно наніс вогнепальне поранення ОСОБА_20 одним пострілом з даної рушниці в область передньої правої бокової поверхні тулуба, рук, верхніх відділів бедер, спричинивши 187 овальної, круглої форми ран, саден, діаметрами 0,2, 0,3, 0,4 см. З проникненням в підшкіряну клітчатку, в порожнину грудної клітки, в черевну порожнину, супроводжуючись пошкодженнями легенів, аорти, печінки, правої нирки, брижейки тонкої кишки, стінок тонкої кишки, великого сальника, що виявилось в сильному внутрішньо грудному крововиливі, крововиливі в черевну порожнину, в зачеревну клітчатку і вбив ОСОБА_20 .
Смерть ОСОБА_20 настала від вогнепального дробового поранення передньої поверхні тулуба, супроводжуючись пошкодженнями аорти, легенів, печінки, нирок, кишечнику і чисельними внутрішніми крововиливами.
На вирок суду засудженим ОСОБА_14 подана апеляція, в якій він просить вирок суду змінити та перекваліфікувати його дії з ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст.119 КК України. Обґрунтовує, що суд неправильно встановив фактичні обставини справи, що призвело до постановлення незаконного вироку та невірної кваліфікації його дій. Зазначає, що у нього не було умислу на вбивство ОСОБА_20 , а зброю він застосував з метою самозахисту від останнього, коли той погрожував йому вилами та не дозволяв зайти в дім, щоб надати допомогу пораненому племіннику. При цьому, постріл здійснював не цілячись, в район ніг. Вказує, що його покази підтверджуються та повністю узгоджуються з іншими доказами по справі. Крім того, в доповненнях до апеляції просить зменшити суму моральної шкоди, стягнутої на користь ОСОБА_24 з 300 000 грн. до 50 000 грн., враховуючи його матеріальний стан та те, що він надає значну фінансову допомогу дітям загиблого.
Захисник засудженого ОСОБА_23 в своїй апеляції порушує питання про зміну вироку та перекваліфікацію дій ОСОБА_14 з ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст.119 КК України. Вказує також, що суд неправильно встановив фактичні обставини справи, що вплинуло на неправильну кваліфікацію дій засудженого. Зазначає, що висновки суду про доведеність вини ОСОБА_14 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, суперечать доказам, дослідженим в судовому засіданні.
В своїй апеляції потерпілий ОСОБА_19 , не оспорюючи фактичних обставин справи, просить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного ОСОБА_14 покарання внаслідок його м`якості. Зазначає, що призначене засудженому покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, крім того, судом безпідставно були взяті до уваги такі пом`якшуючі обставини, як щире каяття, з`явлення зі зізнанням та відшкодування завданої шкоди. Просить постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_14 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та призначити йому покарання у виді 15 років позбавлення волі.
Заслухавши доповідь судді, засудженого ОСОБА_14 , його захисника-адвоката ОСОБА_15 , потерпілих ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , які підтримали апеляції, подані засудженим та його захисником, та заперечували щодо задоволення апеляції потерпілого, потерпілих ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_20 , які підтримали апеляцію, подану потерпілим ОСОБА_19 , та заперечували проти задоволення апеляцій засудженого та його захисника, міркування прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу потерпілого та заперечувала проти задоволенні решти апеляційних скарг, провівши судове слідство, під час якого були повторно та безпосередньо досліджені, як ті докази, що були предметом дослідження в суді першої інстанції, так й за клопотанням учасників судового розгляду, низка додаткових доказів, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляція засудженого та його захисника підлягає частковому задоволенню, а апеляція потерпілого ОСОБА_19 не підлягає задоволенню. При цьому виходить з наступного.
Відповідно до положень ст. 323 КПК України (в редакції 1960 року) вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Крім того, згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 01.11.96 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді кримінальних справ має суворо додержуватись закріплений у ч.1 ст.62 Конституції принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. При цьому неприпустимо покладати на обвинуваченого (підсудного) доведення своєї невинуватості. Звернуто увагу судів на те, що згідно з ч.3 зазначеної статті усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь останньої.
Однак під час розгляду цієї справи суд першої інстанції у повній мірі зазначених вимог закону не дотримався, а тому постановлений ним вирок не можна визнати законним і обґрунтованим.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.367 КПК України (в редакції 1960 року) однією з підстав для скасування або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду, викладених у вироку фактичним обставинам справи.
При цьому згідно з положеннями ч.1 ст. 369 КПК України (в редакції 1960 року) вирок чи постанова вважаються такими, що не відповідають фактичним обставинам справи: коли висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні; коли суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; коли при наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у вироку (постанові) не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; коли висновки суду, викладені у вироку (постанові), містять істотні суперечності.
Як вбачається з матеріалів справи, формулюючи фабулу обвинувачення, що визнана доведеною, суд першої інстанції, хоча й зазначив, що на момент приходу ОСОБА_14 в двір домоволодіння своєї сестри ОСОБА_16 , ОСОБА_20 був з вилами в руках і не пропускав ОСОБА_14 в будинок,а також, що ОСОБА_14 наніс вогнепальне порання потерпілому з метою безпечного проходу повз ОСОБА_20 , тобто фактично визнав наявність реальної небезпеки, разом з тим належною оцінки цим обставинам не дав.
Більш того, пославшись в обґрунтування доведеності винуватості ОСОБА_14 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, на сукупність досліджених по справі доказів, зокрема, на показання самого ОСОБА_14 на різних стадіях досудового та судового слідства, показання потерпілих ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , висновки проведених по справі експертиз, дані протоколів слідчих дій, суд фактично залишив поза увагою, що зміст цих доказів не дає достатніх підстав для висновку про доведеність винуватості ОСОБА_14 у вчиненні інкримінованого йому злочину, та що такий висновок судом першої інстанції зроблений без врахування та ретельної оцінки подій, які безпосередньо передували застосуванню засудженим зброї, що, на думку колегії суддів, призвело до неправильною юридичної оцінки дій ОСОБА_14 та його безпідставного засудження за злочин, передбачений ч.1 ст.115 КК України.
При цьому колегія суддів виходить з наступного.
Так, з показів ОСОБА_14 в суді першої інстанції вбачається, що після того, як по телефону його сестра та мати повідомили про спричинення ОСОБА_20 вилами тілесних ушкоджень своєму сину - ОСОБА_32 , він викликав службу швидкої допомоги ти повідомив про це міліцію. В подальшому перетелефонував матері, при цьому остання попросила їхати швидше, повідомивши, що побоюється за життя ОСОБА_33 . Приїхавши разом з дружиною на службовому автомобілі до будинку ОСОБА_20 , він став розвертати автомобіль, а його дружина в цей час зайшла до будинку, де перебував поранений. Коли ж він зайшов до подвір`я з-за будинку вискочив ОСОБА_20 з вилами в руках та став погрожувати заколоти його вилами. Згадавши, що в автомобілі знаходиться рушниця, та знаючи агресивний характер потерпілого, з метою свого захисту та захисту тих хто був в будинку він повернувся та взяв рушницю, яку залишив в автомобілі після полювання та яка була заряджена одним патроном, щоб налякати ОСОБА_20 , та забрати ОСОБА_17 до лікарні, при цьому наміру застосовувати зброю не мав. Зайшовши в подвір`я, попросив потерпілого відійти, однак він з направленими на нього вилами з погрозами та агресивним виразом обличчя став до нього наближатись, після чого, сприймаючи погрозу реально, вистрелив в область ніг потерпілого з відстані близько 10 метрів. Також пояснив, що після того, що сталось, злякався, перебуваючи в стресовому стані поїхав до батька, який забрав рушницю, після чого повернувся, погрузив потерпілого у автомобіль, та повіз ним його в лікарню, проте по дорозі зустрів бригаду швидкої допомоги, лікарі якої констатували смерть ОСОБА_20 (т. 4 а.с. 134, 135, 179, 180)
З матеріалів справи вбачається, що ці показання ОСОБА_14 є логічними та послідовними, до того ж узгоджуються як з показаннями, які він давав під час досудового слідства, так й з іншими зібраними та перевіреними доказами по справі.
Зокрема, із змісту протоколу допиту ОСОБА_14 від 12.09.2004 р. видно, що ОСОБА_14 , будучи допитаним в якості підозрюваного безпосередньо після зазначених подій, вже в цих показах також звертав увагу органів досудового слідства на ті обставини, що коли з метою надання допомоги у транспортуванні пораненого ОСОБА_33 він прибув до будинку, в якому останній перебував, до нього з погрозами та із вилками в руках вискочив ОСОБА_20 , що саме з метою захистити себе, дружину, сестру, племінника він побіг до автомобіля та взяв рушницю, з якої в подальшому провів постріл у ОСОБА_20 з відстані близько 10-12 метрів, при цьому, з огляду на агресивну поведінку ОСОБА_20 , та повідомлену інформацію про обставини заподіяння тілесних ушкоджень племіннику, та з врахуванням того, що в минулому ОСОБА_20 спричиняв тілесні ушкодження із застосуванням лопати йому самому, та неодноразово проявляв агресію до членів своєї сім`ї і його батька, сприймав погрози потерпілого реально (т.1 а.с. 19-21).
Під час відтворення обстановки та обставин події ОСОБА_14 підтвердив свої показання щодо обставин, які викликали його приїзд до сестри та причини застосування ним зброї, детально показав на місці за яких обставин та на якій відстані від потерпілого він здійснив постріл. Показав також, що знаючи характер ОСОБА_20 , а також те, що він раніше бігав за ним з ломом та розрубав руку заступом, взяв рушницю з метою безперешкодно забрати племінника і завезти в лікарню. При цьому деталізував обставини події, вказавши, що знаходячись на відстані одного метра від порога будинку, він просив ОСОБА_20 пропустити його в будинок, але той з піднятими вилками швидко кинувся в його бік, тому він підняв рушницю і зробив постріл. За змістом проведених під час зазначеної слідчої дії замірів згідно з повідомленою ОСОБА_14 інформацією відстань між ним та потерпілим в момент, коли той кинувся на нього з вилами, а він здійснив постріл, складала 6 метрів (т.1 а.с. 101-109).
В подальшому під час досудового слідства ОСОБА_14 давав фактично тотожні показання щодо обставин здійснення пострілу у потерпілого, акцентуючи увагу на тому, що це відбулось лише після висловлювання з боку ОСОБА_20 погроз його життю та активних дій потерпілого, спрямованих на заподіяння йому вилами тілесних ушкоджень у зв`язку з небезпекою для його життя (т.1 а.с. 127, 195-199).
Аналогічні показання щодо обставин подій, які інкримінуються ОСОБА_14 , останній давав й в судових засіданнях.
Незважаючи на це, суд першої інстанції, на думку колегії суддів безпідставно надав критичну оцінку показанням засудженого ОСОБА_14 зокрема в тій частині, що потерпілий погрожував йому вилами, пославшись на відсутність на вилах будь-яких пошкоджень від пострілу, тим самим допустив суперечності, оскільки у фабулі обвинувачення вважав встановленим, що в момент здійснення пострілу ОСОБА_20 був з вилами в руках та не пропускав ОСОБА_14 в будинок сестри. Крім того, пославшись на те, що показання ОСОБА_14 про те, що він здійснив постріл з відстані 3-10 метрів спростовуються власними показаннями підсудного, суд фактично спотворив показання ОСОБА_14 , дані ним у судовому засіданні, зазначивши у вироку, що він стріляв у ОСОБА_20 з відстані 20-30 метрів, хоча зміст протоколу судового засідання свідчить про те, що ОСОБА_14 вказував на те, що відстань між ними в момент пострілу складала в межах 10 метрів (т. 4 а.с. 135).
З наведеного вбачається, що показання ОСОБА_14 щодо відстані з якої він здійснив постріл надані у суді першої інстанції (в межах 10 м.), а також при відтворенні обстановки та обставин події (близько 6 метрів) не суперечать встановленим судом обставинам, а також змісту висновків проведених по справі судових експертиз, жодна з яких не містить висновків про неспроможність показань ОСОБА_14 в цій частині.
Більш того, повідомлені ОСОБА_14 під час досудового та судового слідства дані щодо здійснення потерпілим погроз вилами, а також вчинення ним в послідуючому активних дій направлених на заподіяння ними йому ушкоджень, відстані здійснення пострілу узгоджуються з даними протоколів огляду місця події згідно яких біля порогу будинку виявлено плями бурого кольору та вила (т.1 а.с. 2-5, 73-74), даними відтворення обстановки та обставин події проведених з ОСОБА_14 , а також змістом показань потерпілих ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , які ,хоча й не бачили безпосереднього моменту пострілу, однак були очевидцями подій, які йому передували та подій, які відбувались відразу після пострілу.
Так, за змістом показань потерпілої ОСОБА_16 на досудовому слідстві, в суді першої та апеляційної інстанції, які є ідентичними, загиблий ОСОБА_20 був схильним до фізичної агресії, під час спільного життя неодноразово бив її та дітей. 12.09.2004 року до неї приїхали діти, які мали намір допомогти викопати їй картоплю. При цьому ОСОБА_20 вискочив на поле та почав кричати за те, що син узяв коня проорати в полі і задів траву. При цьому узявши вила в руки почав бити сина по голові , а потім встромив їх у груді, але син встиг схопити вила і утримати. Проте, впавши ОСОБА_20 почав наносити удари ногами та пошкодив синові ногу. Після цього вона, повідомивши про це брату ОСОБА_14 з мобільного телефону матері, попросила його викликати швидку допомогу та міліцію. Через деякий час приїхав брат з дружиною, при цьому остання зайшла до будинку, а брат залишався на вулиці. Через вікно бачила, що ОСОБА_20 в цей час бігав по вулиці крутив сокирою, а потім вилами, які тримав догори, поводив себе вкрай агресивно, лаявся, висловлюючи погрози. В подальшому почула постріл, після чого вибігла на вулицю, де побачила брата, який стояв з рушницею в двох метрах від порогу та ОСОБА_20 , в руках якого були вила.
Потерпілий ОСОБА_17 на досудовому слідства, в суді першої та апеляційної інстанції також показав, що загиблий ОСОБА_20 , хоча й був його рідним батьком, але поводив себе в сім`ї агресивно, неодноразово бив його, сестру та матір, а одного разу мав намір підірвати всю сім`ю, влаштувавши вибух газового балону. Підтвердив, що 12.09.2004 року у нього з батьком знов виник конфлікт, під час якого ОСОБА_20 , схопивши вила, наніс ними спочатку удар йому по голові, а потім проколов вилами грудну клітку, при цьому пояснив, що удар вилами у груди був настільки сильним, що якщо б він не встиг перехопити вила, вони б проштрикнули його наскрізь. Підтвердив, що після цього батько не заспокоївся, а ще й пошкодив йому ногу, а коли він з допомогою сестри добрався додому, продовжував поводити себе агресивно, погрожуючи зарубати, стукав по вікнах, демонстрував сокиру.
Свідок ОСОБА_18 в своїх показаннях також підтвердила, що її батько - ОСОБА_20 за життя був жорстокою людиною, що він міг серед ночі вигнати їх на вулицю, через що вони спали одягнені, часто ночували у сусідів, що матір завжди була в синцях, батько ламав їй носа, розбив брату обличчя, бив батогом, шлангом, забороняв спілкуватися з родичами та друзями, виходити з будинку, що через це вона після закінчення 9-го класу змушена була вступити в технікум, оскільки тільки там могла спокійно спати та навчатись. Також підтвердила, що 12.09.2004 року батько накинувся на брата, потім схопив вила та вдарив його по голові, проколов брату грудну клітку, а коли вони вже знаходились в будинку, стукав у вікно та показував сокиру.
Про об`єктивність показань потерпілих ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 щодо подій, які відбулись безпосередньо перед приїздом ОСОБА_14 , свідчать висновки судово-медичних експертиз, згідно з якими ОСОБА_17 були спричинені 2 рани на голові та 3 рани на шкірі грудної клітини, рана на правій голені. При цьому рани на голові могли виникнути від удару боковою частиною вил, а на грудній клітині від дії тупозагострених предметів, можливо від дії зубів вил. У випадку нанесення цих ударів вилами з більшим зусиллям вони могли бути небезпечні для життя ( т.1, а.с 31,32, 115).
Потерпілі ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , крім тих обставин, які були наведені вище, в своїх показах також повідомили, що після того, як почули, що пролунав постріл, стали виходити на вулицю, при цьому побачили батька, який лежав з вилами біля порога. Підтвердили, що ОСОБА_14 надав допомогу батьку, який був живим та через відсутність швидкої допомоги повіз його до лікарні (т.3 а.с. 165-167, 173-177).
Показання зазначених потерпілих є послідовними, вони узгоджуються з їх власними показаннями, які вони давали на різних етапах досудового та судового слідства, а також з іншими зібраними доказами по справі, тому підстав ставити їх під сумнів, колегія суддів на вбачає.
До того ж, вищевказані показання потерпілих про агресивну поведінку ОСОБА_20 в побуті, численні факти агресії та застосування ним насильства в сім`ї, в тому числі й до своїх малолітніх дітей, підтверджуються й показаннями свідків ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , які є односельцями загиблого, а також змістом приєднаної до матеріалів справи характеристики з місця проживання ОСОБА_20 (т.1 а.с. 213).
Що ж стосується посилань потерпілих ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_20 , ОСОБА_22 в суді апеляційної інстанції на те, що вищевказані особи дали неправдиві свідчення щодо поведінки загиблого ОСОБА_20 та взаємовідносинах в сім`ї, то колегія суддів відноситься до них критично, оскільки кожний з цих потерпілих проживав окремо, в інших населених пунктах, мав свої сім`ї, з сім`єю загиблого тісних стосунків, не підтримував, до того ж ці твердження суперечать сукупності доказів, які є в матеріалах справи.
За змістом показань свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , показання яких, дані на досудовому слідства, а ОСОБА_26 й в суді першої інстанції, які були оголошені в суді апеляційної інстанції з передбачених законом підстав, вбачається, що ОСОБА_14 , отримавши повідомлення по телефону про загрозу для життя племінника, викликавши швидку допомогу та працівників міліції поїхав до своєї сестри, щоб йому допомогти. Після пострілу, який почули перебуваючи у будинку, вийшли на вулицю та побачили, з однієї сторони порогу ОСОБА_20 , який стояв та тримався за бік, а потім упав, а також неподалік від нього вила та ОСОБА_14 , який стояв з іншої сторони порогу. При цьому ОСОБА_14 відразу побіг, сів в автомобіль і кудись поїхав, а згодом повернувшись повіз потерпілого в лікарню. Зазначені свідки у своїх показаннях також вказували на конфліктний характер потерпілого, схильність до жорстокої поведінки, непоодинокі випадки застосування сили щодо членів сім`ї, родичів. Крім того, ОСОБА_26 підтвердила факт спричинення ним заступом тілесних ушкоджень чоловіку за декілька років до цього (т.3 а.с. 177, 178).
З показань свідка ОСОБА_28 оголошених в судовому засіданні як першої так і апеляційної інстанції у зв`язку з його смертю, вбачається, що до нього прибігла дочка - ОСОБА_16 , яка зателефонувала до брата ОСОБА_38 , та просила, щоб той викликав швидку, оскільки ОСОБА_20 сильно побив сина вилами і той знаходиться в тяжкому стані, при цьому вказував, що побоявся туди йти, оскільки ОСОБА_20 раніше бив його та погрожував, що вб`є як він прийде на поріг. Підтвердив, що біля 15 год. приїхав син та привіз рушницю, повідомивши що вистрілив у ОСОБА_20 ( т.1 а.с. 175-176).
За змістом показань свідка ОСОБА_30 на досудовому слідстві та в судовому засіданні в суді першої інстанції, які були оголошені під час апеляційного розгляду з передбачених законом підстав, 12.09.04 року ОСОБА_14 попросив телефон, щоб викликати швидку та міліцію, був схвильованим, пояснював, що батько побив сина вилами, просив виїхати якомога швидше (т.3 а.с. 179).
Відповідно до змісту журналу запису звертань про невідкладну допомогу Ємільчинської ЦРЛ, який був витребуваний та оглянутий апеляційним судом під час проведення судового слідства, вбачається, що 12.09.2004 року о 14 год. 13 хв. саме від голови к-пу с.Куліші, яким на той час був ОСОБА_14 , надійшов виклик про необхідність надання медичної допомоги у с.Андрієвичи ОСОБА_17 з приводу отримання останнім травми голови та перелому ноги (т.7, а.с.197).
Про те, що 12.09.2004 року близько 14 год. 30 хв. ОСОБА_14 повідомив про нанесення ОСОБА_20 своєму синові ОСОБА_17 тілесних ушкоджень й місцевий відділ міліції, вбачається й з послідовних показів, які були надані на досудовому та судовому слідстві в суді першої та апеляційної інстанції, свідком ОСОБА_39 , який 12.09.2004 року працював черговим Ємільчинського РВ УМВС України в Житомирські області, котрий також показав, що невдовзі після цього повідомлення, коли оперативна група співробітників міліції була сформована та готувалась до виїзду, а саме близько 15 години до райвідділу міліції з`явився й сам ОСОБА_14 , який був дуже стурбованим та повідомив, що вбив ОСОБА_20 з мисливської рушниці. З ним також був й син загиблого - ОСОБА_17 , у якого була кров на голові, та який під час перебування у відділі знепритомнів, у зв`язку з чим до нього була викликана швидка допомога (т.1, а.с.223, т.3 а.с.123, т.4 а.с.123).
З наведеного випливає, що зазначені показання засудженого, потерпілих та свідків щодо подій 12.09.2004 р., які передували конфлікту, обставин спричинення засудженим потерпілому смертельного вогнепального поранення, його послідуючої поведінки, дані ними під час досудового розслідування та судового розгляду в суді першої та апеляційної інстанції повністю узгоджуються між собою та іншими доказами у справі.
За змістом постанови про відмову в порушенні кримінальної справи щодо ОСОБА_20 від 06.10.2004 р., яка ніким не скасована та є чинною, органами досудового слідства також було визнано встановленим, що під час суперечки, яка виникла між ОСОБА_20 та його сином ОСОБА_17 , «... ОСОБА_20 вилами наніс сину ОСОБА_17 удар в область голови гострим кінцем. ОСОБА_17 відбіг в сторону, а батько побіг на нього з вилами і коли наносив удар гострим кінцем вил в область лівої частини грудної клітки в районі серця, то ОСОБА_17 встиг схопити за роги вил і утримати удар, але він встиг його вколоти одним ударом зубами вил в ліву частину грудної клітки. Після цього вони впали на землю, батько впав на сина і той почав кричати, що в нього поламана нога». При цьому органи досудового слідства вбачали у таких діях ОСОБА_20 склад злочину, передбаченого ст.15, 121 ч.1 КК України, проте кримінальна справа не була порушена у зв`язку із його смертю, тобто з підстав, які не є реабілітуючими (т.1 а.с. 157,158).
В матеріалах справи також мається висновок судово-медичної експертизи за № 319, згідно з яким у ОСОБА_14 були виявлені рубці на нозі, правій руці, які згідно характеру рубців могли виникнути від дії тупозагостреного предмету, яким могли бути деталі лопати. При цьому давність цих ушкоджень відповідає терміну їх спричинення у 2000 р., повідомленому ОСОБА_14 у своїх показаннях (т.1 а.с 215). Наявність цих тілесних ушкоджень у засудженого узгоджується з його показаннями про те, що ОСОБА_14 за декілька років до подій, що сталися 12.09.2004 р., кидався на нього з заступом та спричинив ним йому ушкодження, що підтвердила також потерпіла ОСОБА_16 , та що також вбачається з оголошених з передбачених законом підстав показів свідка ОСОБА_26 , що у своїй сукупності свідчить про реальність побоювань ОСОБА_14 щодо здійснення погроз з боку ОСОБА_20 його заколоти.
Згідно висновку первинної судово-медичної експертизи за № 158, постріл у ОСОБА_20 був проведений у горизонтальному чи близькому до нього направленні, з відстані більше 1-2 метра, після отримання вогнепального поранення ОСОБА_20 міг на протязі менше години жити, говорити, здійснювати рухи руками, ногами. (т.1 а.с. 26).
За висновком комісійної судово-медичної експертизи за № 131, враховуючи, що при дослідженні не виявлено компактної дії шроту, а лише рани, які утворились від дії окремих шротин, дані пошкодження являються пораненням осипом шроту, виникли при дистанції пострілу більше 25 м. З даними пораненнями постраждалий міг виконувати осмислені дії пересуватися на невеликі дистанції і жити на протязі декількох десятків хвилин.
Конкретно встановити, в якому положенні динамічному чи статичному знаходився постраждалий під час виникнення тілесних ушкодження являється неможливим (т.4 а.с 220-223).
Додатковою судово-медичною експертизою за № 156 встановлено, що кут пострілу з зброї складав близько 90 градусів, тілесні ушкодження могли виникнути внаслідок пострілу на відстані більше 2-5 метрів, мав місце 1 постріл з вогнепальної зброї, зарядом дробу № 5 вітчизняного виробництва діаметром 3 мм. Категорично виключити показання підсудного про постріл з 10 метрів являється неможливим. Також зазначено, що стверджувати про те чи могли знаходитись в руках ОСОБА_40 вила комісія експертів не може, так як це входить в компетенцію слідчих органів (т.5 а.с. 109-113).
Незважаючи на те, що зміст вищевказаних доказів безперечно свідчив про необхідність ретельної правової оцінки дій ОСОБА_14 , зокрема, й з точки зору того, чи не були вони здійснені у стані необхідної оборони, суд першої інстанції залишив це поза своєю увагою.
Разом з тим, відповідно до ч.3 ст. 27 Конституції України кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.
Згідно положень ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчиненні з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається або іншої особи від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.
Не є перевищенням меж необхідної оборони і не має наслідком кримінальну відповідальність застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів для захисту від нападу озброєної особи, незалежно від тяжкості шкоди, яку заподіяно тому, хто посягає.
Приймаючи до уваги вищенаведене, проаналізувавши докази, які суд першої інстанції поклав в обґрунтування вироку, а також перевіривши їх, а також низку додаткових доказів під час проведення судового слідства в апеляційній інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що смертельне поранення ОСОБА_20 . ОСОБА_14 спричинив, знаходячись в стані необхідної оборони.
При цьому виходить з того, що враховуючи повідомлену ОСОБА_14 сестрою та матір`ю інформацію про здійснення потерпілим нападу на сина з застосуванням вил, вважаючи, що племінник потребує невідкладної допомоги, а бригада швидкої допомоги та працівники міліції ще не приїхали на виклик, а також спричинення потерпілим йому самому раніше за схожих обставин тілесних ушкоджень заступом, знаючи про неврівноважений характер потерпілого та його схильність до агресії та застосування фізичної сили, ОСОБА_14 мав усі підстави для сприйняття погроз потерпілого як реальної загрози як щодо себе, так і до близьких людей, які перебували у будинку, а тому діючи співмірно небезпечній ситуації, взяв з автомобіля заряджену одним патроном рушницю та повернувся на подвір`я для відвернення можливої загрози для життя та здоров`я як свого, так і близьких людей. Оскільки ОСОБА_20 , який знаходився на подвір`ї біля порогу та на його прохання пропустити до будинку, відреагував агресивно, висловлюючи погрози вбивством, направивши на нього вила став швидко наближатись, після чого ОСОБА_14 з метою негайного відвернення реальної та безпосередньої загрози для свого життя, не цілячись здійснив в його напрямку постріл.
На думку колегії суддів, в момент, коли потерпілий ОСОБА_20 став вчиняти активні дії, а саме швидко з направленими на засудженого вилами став наближатись до ОСОБА_14 , висловлюючи погрози вбивством, враховуючи невелику відстань, яка їх розділяла в цей час, у ОСОБА_14 виник стан необхідної оборони, оскільки лише негайно застосувавши зброю, він міг захиститися від суспільно-небезпечного посягання на своє життя.
При цьому висновки суду першої інстанції, а також аналогічні доводи прокурора в апеляційній інстанції про те, що ОСОБА_14 мав можливість залишити місце події, покликати на допомогу сторонніх осіб, зачекати приїзду працівників міліції, на думку колегії суддів є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи та суперечать вимогам закону, який передбачає, що кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.
Жодних доказів, які б вказували на те, що засуджений взявши в автомобілі заряджену рушницю, як про це вказано у вироку, повернувся на подвір`я, щоб умисно вбити потерпілого ОСОБА_40 у справі не має і такі висновки суду першої інстанції, який, до того ж , рівно як і орган досудового розслідування, не встановив та не навів мотиву таких дій ОСОБА_14 , є лише нічим не обґрунтованими припущеннями.
Спростовує ці висновки суду першої інстанції і наступна поведінка засудженого, який хоча відразу і поїхав з місця події, перебуваючи в шоковому стані, але через незначний проміжок часу повернувся, став надавати потерпілому допомогу та ще живого, при свідомості, повіз його до лікарні.
Вирішуючи питання щодо співмірності захисту, колегія суддів враховує положення ч.5 ст. 36 КК України відповідно до яких, не є перевищенням меж необхідної оборони і не має наслідком кримінальної відповідальності застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів для захисту від нападу озброєної особи незалежно від тяжкості шкоди, яку заподіяну тому, хто посягає.
Враховуючи, що загиблий ОСОБА_20 вчинив напад та створив реальну загрозу застосування щодо ОСОБА_14 предмету, здатного заподіяти шкоду його життю та здоров`ю, він був вправі захищатися наявними у нього засобами, в тому числі і з застосуванням вогнепальної зброї, а спричинення потерпілому будь-якої шкоди у цій ситуації аж до позбавлення його життя, не виключає необхідної оборони та не є перевищенням її меж.
Отже за даних обставин колегія суддів вважає, що ОСОБА_14 заподіяв смерть ОСОБА_20 в стані необхідної оборони, а тому в його діях відсутній склад злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України.
Наведене свідчить, що доводи апеляцій засудженого та його захисника, в яких вони хоча і просять лише перекваліфікувати дії засудженого на ст. 119 КК України, однак як слідує з їх змісту, фактично вказують на знаходження засудженого в стані необхідної оборони заслуговують на увагу, а тому їх слід частково задовольнити, вирок щодо ОСОБА_14 скасувати, а справу закрити за відсутності в його діях складу злочину.
Що ж стосується доводів потерпілих ОСОБА_19 та ОСОБА_21 в суді першої та апеляційної інстанції, про те, що позбавлення життя ОСОБА_20 було заздалегідь сплановано та вчинено за попередньою змовою групою осіб, зокрема, бувшою дружиною загиблого та його дітьми, мало на меті заволодіння його будинком та іншим майном, про штучне створення доказів та інсценування стану необхідної оборони ОСОБА_14 , то, на переконання колегії суддів, вони є надуманими, оскільки будь-яких доказів, які б підтверджували ці обставини матеріали справи не містять.
З цих же підстав колегія суддів критично ставиться й до показань потерпілих ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_20 , ОСОБА_22 про те, що ОСОБА_14 здійснив не один, а два постріли у ОСОБА_20 , при цьому знаходився не біля порогу будинку, а на дорозі, за межами подвір`я домогосподарства, де проживав загиблий, при цьому враховує, що зазначені особи не були безпосередніми очевидцями цих подій, дізнались про смерть брата через значний проміжок часу, особи від яких їм нібито стали відомі ці обставини заподіяння смерті потерпілому їх не підтверджують, та ці твердження суперечать сукупності доказів, які є в матеріалах справи, зокрема, даним протоколів огляду місця події, трупа, висновкам експертиз тощо.
Крім того, зазначені доводи, висловлені ними в суді першої та апеляційної інстанції, виходять за межи обвинувачення, що було пред`явлено ОСОБА_14 та визнано судом доведеним, а вирок суду в цій частині в апеляційному порядку ніким з можливих апелянтів не оспорюється.
Що ж стосується апеляції потерпілого ОСОБА_19 , в якій порушується питання про призначення ОСОБА_14 більш суворого покарання, ніж обрано судом першої інстанції, то за встановлених судом апеляційної інстанції обставин, коли доведено, що ОСОБА_14 вбив ОСОБА_19 , знаходячись в стані необхідної оборони, при цьому не перевищив меж, її задоволення виключається.
Скасовуючи вирок суду першої інстанції та закриваючи справу щодо ОСОБА_14 , колегія суддів з огляду на те, що шкода, завдана особою при здійсненні нею права на самозахист від протиправних посягань, у тому числі у стані необхідної оборони, якщо при цьому не були перевищені її межі, відповідно до положень ст.1169 ЦК України не відшкодовується, вважає за необхідне відмовити й у задоволенні цивільних позовів потерпілих.
Керуючись ст.ст. 365, 366, 379 КПК України (в редакції 1960 р.), колегія суддів,-
У х в а л и л а :
Апеляції засудженого ОСОБА_14 та його захисника - адвоката ОСОБА_41 задовольнити частково, а апеляцію потерпілого ОСОБА_19 - залишити без задоволення.
Вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 07 листопада 2012 року щодо ОСОБА_14 скасувати, а провадження в справі закрити на підставі п.2 ст. 6 КПК України за відсутністю в діях ОСОБА_14 складу злочину.
Запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, обраний щодо ОСОБА_14 , - скасувати.
В задоволенні цивільних позовів ОСОБА_17 про стягнення з ОСОБА_14 5000 грн. моральної шкоди та ОСОБА_24 про стягнення з ОСОБА_14 300 000 грн. моральної шкоди відмовити.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту набрання нею законної сили.
Судді