Справа № 1328/7177/12 Головуючий: ОСОБА_1
Провадження № 11/783/13/15 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2015 року Колегія Суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

Головуючого судді: ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю прокурора ОСОБА_5

адвоката ОСОБА_6

засудженої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляцію захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженої ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 13 листопада 2013 року відносно ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:
Даним вироком:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Львова, українку, громадянку України, з середньою освітою, незаміжню, яка працює двірником в ЛКП Балатон-409, раніше судиму: 30 грудня 2010 року вироком Шевченківського районного суду м.Львова за ч.1 ст.185 КК України на 1 рік позбавлення волі, із застосуванням вимог ст.ст. 75; 104 КК України строком на 1 рік, зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.2 ст.185 КК України на один рік шість місяців позбавлення волі; за ч.2 ст.190 КК України на один рік позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України ОСОБА_7 призначено покарання за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань у вигляді двох років позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК України до покарання за даним вироком частково приєднано не відбуте покарання за вироком Шевченківського районного суду м.Львова від 30 грудня 2010 року та за сукупністю вироків призначено остаточне покарання у вигляді двох років одного місяця позбавлення волі.

Прийнято рішення запобіжний захід засудженій ОСОБА_7 з підписки про невиїзд змінити на взяття під варту після набрання вироком законної сили.

Доля речових доказів по справі вирішена відповідно до вимог закону.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 17 грудня 2010 року біля 10 години, перебуваючи на ринку Краківський по вул. Базарній в м. Львові, повторно, таємно викрала у ОСОБА_8 , яка реалізовувала товар, який належав потерпілому ОСОБА_9 , куртку вартістю 765 грн.

Крім того, ОСОБА_7 29 жовтня 2011 року близько 10 години 30 хвилин, повторно, перебуваючи на вул. Базарній, 20 у м. Львові із приміщення магазину таємно викрала замшеві чоботи вартістю 460 грн. та плащ-пуховик вартістю 1650 грн., чим спричинила матеріальних збитків на загальну суму 2110 грн. потерпілій ОСОБА_10 .

Крім того, ОСОБА_7 13 березня 2011 року, повторно, близько 13 години, перебуваючи на вул. Липинського у м. Львові таємно викрала у потерпілої ОСОБА_11 належний їй мобільний телефон марки Самсунг вартістю 807 грн. 50 грн.

Крім того, ОСОБА_7 в січні 2011 року, повторно, перебуваючи на ринку Привокзальний у м. Львові, маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом шахрайства, скориставшись довірою до неї потерпілої ОСОБА_12 , викрала у останньої жіночі черевики світлого (біло-бежевого) кольору, вартістю 225 грн.

У поданій апеляції захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженої ОСОБА_7 , не погоджуючись із постановленим вироком, покликається на те, що, на його думку, дії ОСОБА_7 не вірно кваліфіковані за ч.2 ст.190 КК України; вважає, що дії ОСОБА_7 по інкримінованих їй подіях охоплюються єдиним умислом протиправного таємного заволодіння речами, а тому її дії охоплюються поняттям ч.2 ст.185 КК України. Крім цього, апелянт вказує і на те, що, з його точки зору, судом при призначенні покарання не було враховано того, що з моменту вчинення злочинів ОСОБА_7 сплив значний проміжок часу, під час якого ОСОБА_7 не вчиняла нових злочинів, вела себе позитивно, зайнялась суспільно корисною працею, визнала свою вину у вчиненому та щиро розкаялась, також ОСОБА_7 має певні порушення та відхилення у психічному розвитку і мала важке дитинство. Просить вирок суду у справі змінити, а сааме, виключити з вироку кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.190 КК України та застосувати відносно ОСОБА_7 вимоги ст.69 та 75 КК України.

У запереченнях на апеляцію прокурор вказує на те, що ОСОБА_7 вчинила злочини 17.12.2010 року, 29.10.2011 року, 13.03.2011 року та в січні 2011 року, під час іспитового строку, а тому до неї не може бути застосовано ст.75 КК України. Крім цього, зазначає, що згідно акту стаціонарної судово-психіатричної експертизи від 01.06.2011 року вбачається, що ОСОБА_7 психічним захворюванням не страждає, виявляє соціалізований розлад поведінки підліткового віку; наявні у неї психічні порушення не досягають рівня психічної хвороби чи недоумства і не позбавляють її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; в період інкримінованих їй дій ОСОБА_7 також психічним захворюванням не страждала і не виявляла будь-яких тимчасових чи інших хворобливих розладів психічної діяльності і могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Вважає апеляцію безпідставною і такою, що не підлягає до задоволення.

Заслухавши доповідача, позицію прокурора, який апеляцію адвоката ОСОБА_6 підтримав частково в частині необхідності виключення із обвинувачення ОСОБА_7 кваліфікації її дій за ч.2 ст.190 КК України, думку засудженої ОСОБА_7 та виступ її захисника адвоката ОСОБА_6 , які апеляцію підтримали повністю, клопочуть про її задоволення, вивчивши матеріали кримінальної справи та проаналізувавши доводи поданої апеляційної скарги, Колегія Суддів вважає, що така підлягає до часткового задоволення.

До даного висновку Колегія Суддів приходить, виходячи із наступного.

Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 13 листопада 2013 року ОСОБА_7 визнано винною та засуджено за ч.2 ст.185; ч.2 ст.190 КК України.

Адвокат ОСОБА_6 оспорює правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.190 КК України, вважаючи, що вчинені нею крадіжки охоплювались єдиним умислом, а тому не потребує додаткової кваліфікації за вказаною нормою кримінального закону.

Дії ОСОБА_7 , на думку Колегії Суддів, за епізодом заволодіння майном потерпілої ОСОБА_13 правильно кваліфіковано судом першої інстанції за ч. 2 ст. 190 КК України, оскільки вона в січні 2011 року, маючи умисел на заволодіння чужим майном, скориставшись довірою потерпілої ОСОБА_13 , заволоділа шляхом шахрайства її черевиками вартістю 225 грн. Наведене підтверджується проаналізованим судом 1-ї інстанції протоколом ставки віч-на-віч між потерпілою ОСОБА_14 та ОСОБА_7 (т.4 а.с.24-25), а також показаннями потерпілої ОСОБА_14 у судовому засіданні, з яких вбачається, що у січні 2011 року ОСОБА_7 заволоділа чобітками, які вона реалізовувала шляхом обману.

Щодо покликань апелянта в частині неправильності обрання міри покарання ОСОБА_7 , Колегія Суддів вважає за необхідне вказати на наступне.

Як вбачається з вироку, засуджена ОСОБА_7 вчинила повторно чотири епізоди таємного викрадення чужого майна, крадіжки, три із яких - під час іспитового строку, який встановлено вироком Шевченківського районного суду м.Львова від 30 грудня 2010 року.

Згідно роз`яснень п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 Про практику призначення судами кримінального покарання звернуто увагу на наступне. Зокрема, ч.2 ст.75 КК України передбачено, що суд за наявності визначених законом підстав може ухвалити рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Виходячи з цих положень закону, а також зі змісту ч.3 ст.78 КК України, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування ст.75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначити покарання за сукупністю вироків на підставі ст.71 КК України. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

У зв`язку з вищенаведеним, доводи апелянта в частині можливості застосування відносно його підзахисної вимог ст.75 КК України, на думку Колегії Суддів, є безпідставними і до задоволення не підлягають. Відсутніми, як вважає Колегія Суддів, і правові підстави для застосування відносно ОСОБА_7 норм ст.69 КК України.

Колегія Суддів приходить до висновку про необхідність вказівки на наступне.

Так, при призначенні підсудній ОСОБА_7 покарання, на думку Колегії Суддів, суд допустив порушення вимог ст. 70, 71 КК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 КК України при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Згідно ч. 4 ст. 70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій-третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку у строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 КК України.

З оскаржуваного вироку суду першої інстанції вбачається, що ОСОБА_7 засуджена вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 30.12.2010 року за ч. 1 ст. 185 КК України до 1 (одного) року позбавлення волі, відповідно до ст. 75, 104 КК України звільнена від відбування покарання призначеного судом покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку на 1 (один) рік.

Злочин за епізодом таємного викрадення куртки у потерпілого ОСОБА_15 , підсудна ОСОБА_16 вчинила 17.12.2010 року, тобто до постановлення першого вироку Шевченківського районного суду м. Львова від 30.12.2010 року стосовно неї.

У цьому випадку, при призначенні покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції повинен був керуватися вимогами ч. 4 ст. 70 КК України і призначити підсудній ОСОБА_7 покарання за цим епізодом, яке об`єднати з покаранням за попереднім вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 30.12.2010 року, у відповідності до ч. 1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів.

За епізодами злочинів, у вчиненні яких ОСОБА_7 визнана винною в повторному заволодінні майном потерпілої ОСОБА_13 шляхом шахрайства в січні 2011 року за ч. 2 ст. 190 КК України, у таємному, повторному викраденні майна потерпілої ОСОБА_17 13.03.2011 року та повторному таємному викраденні майна потерпілої ОСОБА_18 29.10.2011 року за ч. 2 ст. 185 КК України суд першої інстанції повинен був призначити за них відповідні покарання і відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів призначити ОСОБА_7 остаточне покарання.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 71 КК України, суд першої інстанції до покарання, призначеного за новим вироком повинен був повністю чи частково приєднати невідбуту частину покарання за сукупністю злочинів за попереднім вироком та за епізодом за ч. 2 ст. 185 КК Україним від 17.12.2010 року, визначивши таким чином остаточне покарання.

Однак, районний суд при призначенні покарання допустив помилку, яка підлягає виправленню в апеляційному порядку.

З урахуванням викладеного, Колегія Суддів вважає, що районним судом допущено неправильне застосування кримінального закону, тому вирок в цій частині підлягає зміні, а подана апеляція частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 362; 366; 367; 371 КПК України (1960 року), Колегія Суддів,-

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , що діє в інтересах засудженої ОСОБА_7 задоволити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м.Львова від 13.11.2013 року відносно ОСОБА_7 за ч.2 ст.185; ч.2 ст.190 КК України змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженою:

- за ч.2 ст.185 КК України на 1 рік 6 місяців позбавлення волі;

- за ч.2 ст.190 КК України на 1 рік позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань визначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком 2 роки.

Вважати ОСОБА_7 засудженою за ч.2 ст.185 КК України (за епізодом 18 грудня 2010 року) на 1 рік позбавлення волі.

Згідно ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначеного покарання та покарання за вироком Шевченківського районного суду м.Львова від 30.12.2010р. вважати ОСОБА_7 засудженою на 1 рік 5 місяців позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання за вироком Шевченківського районного суду м.Львова від 13 листопада 2013 року, частково приєднати невідбуте покарання за вироком Шевченківського районного суду м.Львова від 30 грудня 2010 року і за сукупністю вироків визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць.

В решті вирок залишити без змін.

С У Д Д І:
ОСОБА_19 ОСОБА_3 ОСОБА_4