Справа № 473/1914/15-к
В И Р О К
іменем України
"05" червня 2015 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілої /цивільного позивача/ ОСОБА_5 ,

обвинуваченої /цивільного відповідача/ ОСОБА_6 ,

розглянув у закритому судовому засіданні в залі суду в місті Вознесенську кримінальне провадження по обвинуваченню:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Прибужани Вознесенського району Миколаївської області, громадянки України, освіта професійна технічна, не працює в зв`язку з доглядом за дитиною у віці до трьох років, сімейний стан незаміжня, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, одружений, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимої,

в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 182 КК України

В С Т А Н О В И В:
Органом державного обвинувачення ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що згідно ст.32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, окрім випадків, передбачених Констітуцією України, не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Крім того, статтею 302 ЦК України збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускається, крім випадків визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, статтею 14 Закону України «Про захист персональних даних» від 01.06.2010 року №2297 VI поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних, або уповноваженої ним особи, дозволяється у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, відповідно до статті 21 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 року №2657 ХІІ інформація про фізичну особу є конфіденційною, конфіденційна інформація може поширюватись за бажанням /згодою/ відповідної особи у визначеному нею порядку, відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом, відповідно до статті 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 року №2939 VI розпорядники інформації, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Згідно статті 11 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 року №2657 ХІІ до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Таким чином, лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці.

В 2003 році потерпіла /цивільний позивач/ ОСОБА_5 , будучи вагітною, стала на обов`язковий облік до Вознесенської ЦРЛ, як особа яка вагітна. Після цього, з її згоди, був проведений аналіз її крові, та було виявлено, що вона тяжко хвора з діагнозом: ВІЛ інфекція, ІІ кл. ст. що підтверджується довідкою №П-68/04 від 29.04.2015 року.

04.04.2004 року потерпіла /цивільний позивач/ ОСОБА_5 народила доньку ОСОБА_8 , після чого її також поставлено на облік з аналогічним діагнозом діагнозом ВІЛ-інфекція, ІІ кл.ст., що підтверджується довідкою №П-68/04 від 29.04.2015 року.

В період 2003 року, коли потерпіла /цивільний позивач/ ОСОБА_5 знаходилась на лікуванні в Миколаївському обласному центрі з профілактики та боротьби зі СНІДом, вона зустріла свою знайому обвинувачену /цивільного відповідача/ ОСОБА_6 , яка в той час працювала в лікарні міста Миколаєва технічним робітником, та розповіла їй про те, що вона хвора та у неї діагноз: ВІЛ-інфекція. Після народження доньки ОСОБА_8 , потерпіла /цивільний позивач/ ОСОБА_5 продовжила дружні стосунки з обвинуваченою /цивільним позивачем/ ОСОБА_6 , та в розмовах з нею розповіла, що її донька ОСОБА_9 , також тяжко хвора та перебуває на обліку з діагнозом ВІЛ-інфекція в Миколаївському обласному центрі з профілактики та боротьби зі СНІДом.

На початку 2015 року, точніша дата досудовим розслідуванням не встановлена, в селі Мартинівка Вознесенського району Миколаївської області обвинувачена /цивільний відповідач/ ОСОБА_6 , володіючи конфідеційною інформацією, яка стосується реальних фактів особистого життя малолітньої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та потерпілої /цивільного позивача/ ОСОБА_5 , достовірно знаючи про їх стан здоров`я, тобто, що вони перебувають на обліку в лікарні з діагнозом ВІЛ-інфекція, знаючи, що потерпіла /цивільний позивач/ ОСОБА_5 дану інформацію тримає в секреті для сторонніх осіб, без дозволу потерпілої /цивільного позивача/ ОСОБА_5 , самовільно розголосила вказану конфідеційну інформацію мешканцям села Мартинівка, яка стала надбанням громадськості та спричинило потерпілим моральну шкоду.

Таким чином, органом досудового слідства та органом державного обвинувачення в судовому засіданні, дії обвинуваченої /цивільного відповідача/ ОСОБА_6 кваліфіковані за ч.1 ст.182 КК України, як поширення конфіденційної інформації про особу.

В судовому засіданні обвинувачена /цивільний відповідач/ ОСОБА_6 вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнала та пояснила, що конфіденційну інформацію про стан здоров`я потерпілої ОСОБА_5 та її доньки ОСОБА_8 , а також те, що вони перебувають на обліку в лікарні з діагнозом ВІЛ-інфекція, вона ніколи і нікому не повідомляла. Про те, що ОСОБА_8 перебуває на обліку в лікарні з діагнозом ВІЛ-інфекція, її взагалі не було відомо, а про даний факт вона дізналася в травні 2015 року під час проведення досудового слідства за даним кримінальним провадженням з матеріалів кримінального провадження. Про те, що потерпілій ОСОБА_5 був встановлений діагноз ВІЛ інфекція, її стало відомо в другій декаді липня 2014 року, коли потерпіла ОСОБА_5 знаходилася на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні Вознесенської ЦРЛ. Саме в другій декаді липня 2014 року вона та її подруга з прізвищем ОСОБА_10 провідували хвору потерпілу ОСОБА_5 в хірургічному відділенні Вознесенської ЦРЛ та стали свідками події, під час якої лікар хірург лікарні сварив потерпілу ОСОБА_5 за те, що вона не повідомила лікаря хірурга перед проведенням хірургічної операції, яку він проводив ОСОБА_5 , про те що її був встановлений діагноз: ВІЛ інфекція. Але навіть після того, як її стало відомо про стан здоров`я потерпілої ОСОБА_5 , вона це ніколи і нікому не повідомляла. Також в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_6 заперечувала факт того, що вона на протязі 2003 року працювала в лікарні міста Миколаєва технічним робітником, а також заперечувала факт того, що потерпіла ОСОБА_5 ще в лікарні в 2003 році повідомила її про свій стан здоров`я з діагнозом: ВІЛ інфекція, та повідомила що в Вознесенській ЦРЛ вона працювала санітарним працівником з червня 2005 року по квітень 2009 року, на підтвердження чого надала в судовому засіданні свою трудову книжку з відповідними відомостями.

Потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що в другій половині 2003 року, після того як вона завагітніла, вона стала на відповідний обов`язковий облік до Вознесенської ЦРЛ. Після цього, з її згоди, був проведений аналіз її крові, та було виявлено, що вона тяжко хвора з діагнозом: ВІЛ інфекція. Наприкінці 2003 року, коли вона до народження дитини знаходилася на лікуванні в місті Миколаєві в обласному центрі з профілактики та боротьби зі СНІДом, вона зустріла свою знайому обвинувачену ОСОБА_6 , та розповіла її про те, що вона хвора та у неї діагноз: ВІЛ-інфекція. Після народження доньки вона продовжила дружні стосунки з обвинуваченою ОСОБА_6 , та в розмовах з нею розповіла, що її донька ОСОБА_9 , також тяжко хвора та перебуває на обліку з діагнозом ВІЛ-інфекція в Миколаївському обласному центрі з профілактики та боротьби зі СНІДом. На початку 2015 року дружні стосунки між нею та обвинуваченою ОСОБА_6 погіршилися із-за дрібних побутових факторів, і крім того її подруги ОСОБА_11 та ОСОБА_12 розповіли її про те, що обвинувачена ОСОБА_6 , володіючи конфідеційною інформацією, яка стосується реальних фактів особистого життя її малолітньої доньки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також її /тобто потерпілої ОСОБА_5 /, достовірно знаючи про їх стан здоров`я, тобто, що вони перебувають на обліку в лікарні з діагнозом ВІЛ-інфекція, без її дозволу розголосила вказану конфідеційну інформацію спільним знайомим ОСОБА_11 та ОСОБА_13 . В зв`язку з поширенням даної конфіденційної інформації обвинуваченою ОСОБА_6 , вона вважає, що її спричинена моральна шкода в розмірі 20 тисяч гривень, та просить стягнути дану суму грошових коштів з обвинуваченої ОСОБА_6 ..

В судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснила, що в квітні 2014 року, коли вона переїхала мешкати до села Мартинівське Вознесенського району Миколаївської області, у дворі багатоквартирних житлових будинків військового гарнізону вона зустріла обвинувачену ОСОБА_6 , з якою під час розмови обвинувачена ОСОБА_6 поскаржилася її на те, що коли дітей-школярів автобус везе на навчання до школи, а також після навчання із школи до села Мартинівське, то поруч із її старшою донькою вчитель часто визначає місце для ОСОБА_8 . Вона не бажає, шоб її дитина спілкувалася та мала контактні дотики з ОСОБА_15 , так як сама ОСОБА_8 та її мати ОСОБА_16 перебувають на обліку в лікарні з діагнозом ВІЛ-інфекція.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_17 пояснила, що в квітні 2013 року, коли вона та інші жінки з малолітніми дітьми знаходилися на прогулянці у дворі багатоквартирних житлових будинків військового гарнізону в селі Мартинівське Вознесенського району Миколаївської області, її подруга ОСОБА_5 повідомила, що вона буде везти свою доньку ОСОБА_8 до отоларинголога обласної лікарні в місто Миколаїв. Коли ОСОБА_5 з донькою зайшли до під`їзду будинку, ОСОБА_6 , яка чула розмову між нею та ОСОБА_5 , повідомила, що напевно ОСОБА_5 їде не обласного отоларинголога, а до Миколаївського обласного центру з профілактики та боротьби зі СНІДом, так як малолітня ОСОБА_8 та її мати ОСОБА_5 , перебувають на обліку в обласному та районному медичних закладах з діагнозом ВІЛ-інфекція.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_18 пояснила, що її відома конфіденційна інформація, яка стосується реальних фактів особистого життя малолітньої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та її матері потерпілої ОСОБА_5 . Її достовірно відомо про їх стан здоров`я, тобто те, що вони перебувають на обліку в лікарні з діагнозом ВІЛ-інфекція. Але дану конфіденційну інформацію її повідомила інша особа, а не обвинувачена ОСОБА_19 . Обвинувачена ОСОБА_19 її ніколи нічого не розповідала про стан здоров`я малолітньої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та її матері потерпілої ОСОБА_5 .

Дослідивши докази за кримінальним провадженням, представлені органом досудового слідства, а також докази здобуті під час судового слідства, вислухавши покази обвинуваченої ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , суд приходить до висновку, що пред`явлена ОСОБА_6 підозра у вчиненні кримінального правопорушення за обвинувальним актом не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні.

Таким чином, суд не може послатися на показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , потерпілої ОСОБА_5 при обгрунтування вироку за кримінальним провадженням, враховуючи особисті стосунки даних осіб з обвинуваченою ОСОБА_6 , а саме наявність конфліктної ситуації на побутовому рівні між обвинуваченою ОСОБА_6 та свідками ОСОБА_14 та ОСОБА_17 , які є близькими подругами потерпілої ОСОБА_5 , та погіршенням в зв`язку з цим дружніх стосунків між обвинуваченою ОСОБА_6 та потерпілою ОСОБА_5 . При даних обставинах у суда виникають сумніви в об`єктивності показань даних осіб, які суперечать показанням обвинуваченої ОСОБА_6 та іншим матеріалам кримінального провадження.

При проведенні досудового слідства за кримінальним провадженням суперечності показань свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_17 , потерпілої ОСОБА_5 , які суперечать показанням обвинуваченої ОСОБА_6 не усунуті. Відповідні слідчі дії, направлені на усунення суперечностей показань даних учасників кримінального провадження органом досудового слідства проведені не були. Не усунуті суперечності в показанні даних осіб і в судовому засіданні.

Відповідно до довідки №П-68/04 від 29.04.2015 року Миколаївського обласного центру з профілактики та боротьби зі СНІДом ОСОБА_5 з 26.04.2004 року знаходиться на диспансерному обліку в Миколаївському обласному центрі з профілактики та боротьби зі СНІДом з діагнозом: ВІЛ інфекція, ІІ кл. ст., персистуюча генералізавана лімфаденопатія, та з 16.02.2012 року отримує по життєву антиретровірусну терапію за схемою «Абамун», «Ламівудин» та «Алувія», ОСОБА_20 з 19.04.2004 року знаходиться на диспансерному обліку в Миколаївському обласному центрі з профілактики та боротьби зі СНІДом з діагнозом: ВІЛ інфекція, ІІ кл. ст., персистуюча генералізавана лімфаденопатія, та з 23.12.2008 року отримує по життєву антиретровірусну терапію за схемою « ОСОБА_21 », «Ламівудин» та «Алувія». /а.к.п. 36/.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення, тобто час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених ст.337 КПК України.

Часовими межами висунутого обвинувачення обвинуваченій ОСОБА_6 за обвинувальним актом є початок 2015 року, з місцем вчинення інкримінованого злочину в селі Мартинівка Вознесенського району Миколаївської області.

В судовому засіданні показання свідка ОСОБА_14 стосуються обставин щодо подій квітня місяця 2014 року, а показання свідка ОСОБА_17 стосуються обставин щодо подій квітня місяця 2013 року, і за часовими показниками виходять за межі висунутого обвинувачення обвинуваченій ОСОБА_6 , так як не стосуються подій початку 2015 року.

Враховуючи наведене вище, суд не може визнати допустимими доказами за кримінальним провадженням, що підтверджують вину обвинуваченої ОСОБА_6 в інкримінованому її кримінальному правопорушенні показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_17 ..

Крім того за обвинувальним актом місцем вчинення кримінального правопорушення, інкримінованого обвинуваченій ОСОБА_6 є село Мартинівка, але населеного пункту з відповідною назвою на території Вознесенського району Миколаївської області не існує. За реєстром матеріалів досудового розслідування даного кримінального провадження /а.к.п. 4/ обвинувачена ОСОБА_6 , потерпіла ОСОБА_5 , всі свідки є мешканцями села Мартинівське Вознесенського району Миколаївської області.

Аналізуючи обвинувачення за ч.1 ст.182 КК України ОСОБА_6 за обвинувальним актом, з комплексом досліджених в судовому засіданні доказів, суд приходить до висновку, що обвинувачення ОСОБА_6 за обвинувальним актом є припущенням, яке в цілому ґрунтується на показанях потерпілої ОСОБА_5 та свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_17 , достовірність та об`єктивність яких, всупереч вимогам кримінально процесуального законодавства органами досудового слідства та державного обвинувачення не перевірялася.

Так показання потерпілої ОСОБА_5 в частині того, що вона наприкінці 2003 року, до народження дитини знаходилася на лікуванні в місті Миколаєві в обласному центрі з профілактики та боротьби зі СНІДом, де зустріла свою знайому обвинувачену ОСОБА_6 , та розповіла її про те, що вона хвора та у неї діагноз: ВІЛ-інфекція, суперечать даним довідки №П-68/04 від 29.04.2015 року Миколаївського обласного центру з профілактики та боротьби зі СНІДом, відповідно до яких ОСОБА_5 з 26.04.2004 року знаходиться на диспансерному обліку в Миколаївському обласному центрі з профілактики та боротьби зі СНІДом з діагнозом: ВІЛ інфекція, ІІ кл. ст., персистуюча генералізавана лімфаденопатія, та з 16.02.2012 року отримує по життєву антиретровірусну терапію за схемою «Абамун», «Ламівудин» та «Алувія».

Крім того в судовому засіданні не знайшов підтвердження факт викладений в обвинувальному акті, що в період 2003 року, коли потерпіла ОСОБА_5 знаходилась на лікуванні в Миколаївському обласному центрі з профілактики та боротьби зі СНІДом, вона зустріла свою знайому обвинувачену /цивільного відповідача/ ОСОБА_6 , яка в той час працювала в лікарні міста Миколаєва технічним робітником, та розповіла їй про те, що вона хвора та у неї діагноз: ВІЛ-інфекція.

Обвинувачена ОСОБА_6 в судовому засіданні спростувала дані доводи органів досудового слідства та державного обвинувачення, та пояснювала в судовому засіданні про те, що вона ніколи не працювала в лікарні міста Миколаєва технічним робітником, а про те. що потерпілій ОСОБА_5 був встановлений діагноз ВІЛ інфекція, її стало відомо в другій декаді липня 2014 року, коли потерпіла ОСОБА_5 знаходилася на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні Вознесенської ЦРЛ. Саме в другій декаді липня 2014 року вона та її подруга з прізвищем ОСОБА_10 провідували хвору потерпілу ОСОБА_5 в хірургічному відділенні Вознесенської ЦРЛ та стали свідками події, під час якої лікар хірург лікарні сварив потерпілу ОСОБА_5 за те, що вона не повідомила лікаря хірурга перед проведенням хірургічної операції, яку він проводив ОСОБА_5 , про те що її був встановлений діагноз: ВІЛ інфекція.

Дані доводи обвинуваченої ОСОБА_6 не спростовані в судовому засіданні органом державного обвинувачення, і навпаки об`єктивно підтверджені довідкою Вознесенської ЦРЛ №792/06 від 24.04.2015 року відповідно до якої ОСОБА_5 перебувала на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні комунальної установи «Вознесенська ЦРЛ» з 09 липня 2014 року по 18 липня 2014 року. В медичній документації є записи, зі слів ОСОБА_5 про лікування та обстеження в обласному центрі СНІДу її та доньки виписки відсутні. /а.к.п 37/.

Крім того, під час судового слідства встановлено, що за обвинувальним актом, та в судовому засіданні органом державного обвинувачення дії обвинуваченої ОСОБА_6 були кваліфіковані за ч.1 ст.182 КК України, як поширення конфіденційної інформації про особу.

Але, ні органом досудового слідства, ні органом державного обвинувачення, не звернуто увагу на те, що гіпотеза та диспозиція ч.1 ст.182 КК України в редакції закону №3454 VI від 02.06.2011 року містить таку кваліфікуючу ознаку цього кримінального правопорушення, як незаконне поширення конфіденційної інформації про особу.

Поширення конфіденційної інформації про особу без вказівки на незаконність цієї дії не утворює складу злочину, передбаченого ч.1 ст.182 КК України.

Під час судового розгляду прокурором не було змінено обвинувачення, висунуте додаткове обвинувачення відносно обвинуваченої ОСОБА_6 в порядку ч.2 ст.337 КПК України.

Відповідно до вимог ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст.370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Дослідивши докази за кримінальним провадженням, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, суд приходить до висновку, що дії обвинуваченої ОСОБА_6 органом досудового слідства та органом державного обвинувачення кваліфіковані не вірно. В діях обвинуваченої ОСОБА_6 відсутній склад злочину, передбачений ч.1 ст.182 КК України.

За таких обставин, на підставі п.1 ч.1 ст.373 КПК України ОСОБА_6 підлягає виправданню за даним обвинувальним актом у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.182 КК України, так як виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що діями обвинуваченої особи вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа.

Що стосується пред`явленого цивільного позову до обвинуваченої ОСОБА_6 з боку потерпілої ОСОБА_5 про стягнення на її користь заподіяної моральної шкоди /а.к.п. 17 - 18/, суд вважає за необхідне залишити даний цивільний позов без розгляду, залишивши за потерпілою /цивільним позивачем/ ОСОБА_5 право звернутися до суду про відшкодування шкоди, в порядку цивільного судочинства.

Суд не приймає рішень відносно обвинуваченої ОСОБА_6 з приводу поновлення її в правах, які були обмежені під час кримінального провадження, а також рішень щодо заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили, так як в судовому засіданні не встановлено фактів обмеження прав обвинуваченої, а також застосування заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі і запобіжних заходів відносно обвинуваченої ОСОБА_6 , під час кримінального провадження.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.369-376 КПК України, суд

У Х В А Л И В :
ОСОБА_6 за ч.1 ст.182 КК України виправдати, в зв`язку з відсутністю в її діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст.182 КК України.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди - залишити без розгляду, залишивши за нею право звернутися до суду про відшкодування шкоди, в порядку цивільного судочинства.

Апеляційні скарги на вирок можуть бути подані до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд на протязі 30 /тридцяти/ днів з дня проголошення вироку.

Суддя: ОСОБА_1