ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-2753кМ14 У х в а л а
20 листопада 2014 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого - судді ОСОБА_6,
суддів - ОСОБА_7, ОСОБА_8, при секретарі судового засідання - ОСОБА_9,
з участю прокурора - ОСОБА_10, засудженого - ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 5-2753КМ14 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 20 листопада 2013 року та на ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 5 лютого 2013 року, -
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 20 листопада 2013 року -

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, уродженця

смт Черняхів Житомирської області,

який проживає у АДРЕСА_1, раніше судимого:

· 6 травня 2004 року Черняхівським районним судом Житомирської області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік і 6 місяців;

· 18 січня 2006 року Черняхівським районним судом Житомирської області за ч. 2 ст. 187 КК України, з застосуванням ст. ст. 69, 104 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з іспитовим строком 2 роки;

· 9 липня 2008 року Черняхівським районним судом Житомирської області за ч. 1 ст. 296; ч. 2 ст. 296 КК України, на підставі ст. ст. 70, 71 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць;

· 27 вересня 2012 року Черняхівським районним судом Житомирської області за ч. 2 ст. 186 КК України, з застосуванням ст. 75 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з іспитовим строком 3 роки,

засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Черняхівського районного суду Житомирської області від 27 вересня 2012 року та остаточно призначено ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винним у тому, що він 21 березня 2013 року, близько 21 години, по АДРЕСА_2, маючи не зняту й непогашену у встановленому законом порядку судимість за вчинення розбою, будучи у стані алкогольного сп'яніння, з метою заволодіння майном ОСОБА_2 здійснив напад на нього із застосуванням насильства, небезпечного для життя і здоров'я, яке виразилося у нанесенні численних ударів руками і ногами по голові та тулубу. У результаті таких дій засуджений заподіяв ОСОБА_2 легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров'я, та подавивши його волю до опору, заволодів майном загальною вартістю 535 гривень, завдавши матеріальної шкоди на вказану суму.

Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Житомирської області від 5 лютого 2014 року вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 20 листопада 2013 року щодо ОСОБА_1 залишено без зміни.

В касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування кримінального закону, порушує питання про скасування судових рішень і призначення нового розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції. При цьому вказує про недоведеність його винуватості у вчинені злочину, не погоджується з висновками суду про те, що застосоване відносно потерпілого насильство було небезпечним для життя і здоров'я, і відповідно, з кваліфікацією діяння за ч. 2 ст. 187 КК України. Засуджений звертає увагу, що раніше органом досудового розслідування його було повідомлено про підозру за ч. 2 ст. 186 КК України. Зазначає, що у кримінальному провадженні не вжито заходів для розшуку викраденого у ОСОБА_2 майна. Вважає, що суд безпідставно врахував як обставину, що обтяжує покарання, рецидив злочину, оскільки попередня його судимість за ч. 2 ст. 187 КК України була врахована при кваліфікації злочину.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_3, який свою касаційну скаргу підтримав, думку прокурора, яка уважала, що підстави для задоволення касаційної скарги відсутні, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК України до компетенції касаційного суду не належить перевірка обставин, зазначених у ст. ст. 410, 411 КПК України, щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, які по суті оскаржуються засудженим.

Разом із тим, при перевірці судових рішень обставин, які би давали підстави для сумнівів у законності й обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, не встановлено.

Як убачається з оскаржуваного вироку, він постановлений із дотриманням вимог ст. ст. 370, 373, 374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Крім іншого, в ньому належним чином наведено формулювання обвинувачення, висунутого ОСОБА_1 і визнаного судом доведеним, висновки суду про винуватість засудженого у вчинені злочину обґрунтовано на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Доводи засудженого про недоведеність його винуватості у вчиненні злочину не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Перевіряючи аналогічні доводи в ході судового слідства, суд першої інстанції зробив детальний аналіз зібраних у кримінальному провадженні доказів в їх сукупності, на підставі чого обґрунтовано спростував відповідні показання обвинуваченого та дійшов правильних висновків про те, що ОСОБА_1 з метою заволодіння майном ОСОБА_2 вчинив напад на нього із застосуванням насильства, небезпечного для життя і здоров'я.

В обґрунтування своїх висновків суд послався на послідовні показання потерпілого ОСОБА_2 про те, що після спільного вживання спиртних напоїв ним, ОСОБА_1 та іншими особами засуджений поїхав на автомобілі таксі, який метрів через 500 зупинився, ОСОБА_1 наздогнав його, наніс ряд ударів руками і ногами по голові, тулубу і заволодів грошима та мобільним телефоном.

Свідчення потерпілого узгоджувалися з показаннями свідка ОСОБА_4 про те, що ввечері 21 березня 2013 року ОСОБА_2 давав ОСОБА_1 свій мобільний телефон для виклику таксі, розповідав засудженому, що нещодавно отримав заробітну плату і має при собі 500 гривень, а через нетривалий час свідок довідався від потерпілого про побиття і пограбування його ОСОБА_1; показаннями свідка - водія таксі ОСОБА_5., з яких вбачалося, що як тільки автомобіль обігнав ОСОБА_2, засуджений попросив його зупинитися і на деякий час виходив з автомобіля, а в подальшому потерпілий по телефону повідомив свідка про напад на нього ОСОБА_1

Як убачається з матеріалів судового провадження і технічного запису процесу, перед початком допиту потерпілий і свідки, відповідно до вимог ст. ст. 352, 353 КПК України, попереджувалися судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання і приводилися до присяги, в особистих неприязних стосунках із ОСОБА_1 не перебували, обставин, які б давали їм підстави для обмови засудженого, у кримінальному провадженні не встановлено і таких обставин колегія суддів не вбачає.

Крім цього, показання потерпілого і свідків об'єктивно підтверджені даними висновку судово-медичної експертизи № 635 від 17 квітня 2013 року про виявлення у ОСОБА_2 легких тілесних ушкоджень у виді численних синців і саден в області голови, обличчя, шиї, а також перелому кісток носа, що спричинило короткочасний розлад здоров'я. Всі зазначені ушкодження могли утворитися внаслідок багатократних травматичних впливів твердими тупими предметами з обмеженою поверхнею контакту (т. 1, а. с. 16-17).

Висновки суду про те, що насильницькі дії ОСОБА_1 утворювали об'єктивну сторону розбою, ґрунтуються на положеннях п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», згідно з якими до небезпечного для життя чи здоров'я насильства відноситься в тому числі умисне заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров'я.

Всупереч доводам касаційної скарги, раніше повідомлену ОСОБА_1 підозру за ч. 2 ст. 186 КК України 29 травня 2013 року було змінено слідчим за погодженням із прокурором у порядку ст. 279 КПК України та перекваліфіковано дії засудженого на ч. 2 ст. 187 КК України (т. 1, а. с. 153-155, 164-167).

Саме за цією частиною статті ОСОБА_1 було висунуто обвинувачення відповідно до обвинувального акта, в межах якого суд розглянув кримінальне провадження згідно з вимогами ст. 337 КПК України (т. 1, а. с. 187-189).

Доводи засудженого про невжиття у кримінальному провадженні заходів для встановлення місцезнаходження викраденого майна по суті стосуються неповноти досудового розслідування, що відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. Водночас, наведена обставина не ставить під сумнів правильність висновків суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні злочину за наведених у вироку обставин.

Колегія суддів апеляційного суду, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_1 та його захисника на вирок суду першої інстанції, ретельно перевірила викладені в них доводи, аналогічні наведеним у касаційній скарзі.

За результатами апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність і обґрунтованість вироку, виклавши своє рішення в ухвалі, яка відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Колегія суддів суду касаційної інстанції в ході перевірки доводів касаційної скарги засудженого вважає обґрунтованими висновки суду про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні розбою особою, яка раніше вчинила аналогічний злочин, та правильною кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 187 КК України.

Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_1 покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України та в частині виду і розміру призначеного покарання в касаційній скарзі не оспорюється.

Призначене засудженому покарання колегія суддів вважає необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових злочинів.

Доводи касаційної скарги про одночасне врахування судом попередніх судимостей ОСОБА_1 і як кваліфікуючої ознаки вчиненого злочину, і як обставини, що обтяжує покарання, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження і вимогах закону.

Згідно з ч. 4 ст. 67 КК України, якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз врахувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує.

На кваліфікацію дій ОСОБА_1 за ознакою спеціальної повторності вплинула лише його судимість за вироком Черняхівського районного суду Житомирської області від 18 січня 2006 року за ч. 2 ст. 187 КК України (т. 1, а. с. 43-44).

Інші судимості за вироками цього ж суду: від 6 травня 2004 року - за ч. 3 ст. 185 КК України; від 9 липня 2008 року - за ч. ч. 1, ч. 2 ст. 296 КК України; від 27 вересня 2012 року - за ч. 2 ст. 186 КК України, - не знайшли відображення при кримінально-правовій кваліфікації дій засудженого, згідно зі ст. 34 КК України утворювали рецидив злочинної діяльності та врахування їх як обставини, що обтяжує покарання, не суперечило вимогам ч. 4 ст. 67 КК України (т. 1, а. с. 43-44, 202-208).

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційна скарга має бути залишена без задоволення, а судові рішення - без зміни.

Керуючись ст. ст. 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 залишити без задоволення, а вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 20 листопада 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 5 лютого 2013 року щодо ОСОБА_1 - без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8