ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі колегії суддів:

ОСОБА_9., ОСОБА_10., ОСОБА_11.,

при секретарі

судового засідання ОСОБА_12,

розглянувши у судовому засіданні в м. Києві 2 квітня 2015 року касаційну скаргу захисника у кримінальному провадженні щодо

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина

України, судимого вироком Стрийського

міськрайонного суду Львівської області від 5 грудня

2012 року за ч.ч. 1, 2 ст. 204, ч. 1 ст. 216 КК України,

на підставі ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді

штрафу в розмірі 34 000 грн,

за участю прокурора ОСОБА_13.,

захисника ОСОБА_6,

встановив:

У касаційній скарзі захисника ОСОБА_6 викладено вимогу про зміну судових рішень щодо ОСОБА_5 Вимогу обґрунтовано тим, що судом неправильно застосовано Закон України про кримінальну відповідальність, а також істотно порушено кримінальний процесуальний закону, оскільки вироком суду як знаряддя вчинення злочину конфісковано автомобіль, що не належить засудженому.

Вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від

20 березня 2014 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 199 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк п'ять років; за ч. 1 ст. 204 КК України - до покарання у виді штрафу в розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн, з конфіскацією незаконно виготовленої продукції та обладнання для її виготовлення; за ч. 2 ст. 204 КК України - до покарання у виді штрафу в розмірі 4 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68 000 грн, з конфіскацією незаконно виготовленої продукції та обладнання для її виготовлення. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк п'ять років. На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання повністю приєднано невідбуту частину покарання за вироком суду від 5 грудня 2012 року та остаточно ОСОБА_5 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк п'ять років та штрафу в розмірі 2 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 грн. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю три роки, з покладенням на нього обов'язків, передбачених п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України. На підставі ч. 3 ст. 72 КК України покарання приєднане до цього вироку у виді штрафу в розмірі 2 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 грн, підлягає окремому виконанню. Вирішено долю речових доказів, питання щодо процесуальних витрат та запобіжного заходу.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 9 вересня 2014 року апеляційну скаргу прокурора задоволено частково. Прийнято рішення вважати ОСОБА_5 засудженим на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим до покарання у виді позбавлення волі на строк п'ять років з конфіскацією незаконно виготовленої продукції та обладнання для її виготовлення. Виключено з резолютивної частини вироку посилання на ст. 71 КК України. В решті вирок суду залишено без зміни.

Цей же вирок суду та ухвалу апеляційного суду постановлено щодо ОСОБА_7, які щодо нього не оскаржуються.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за детально викладених обставин у вироку. Так, він, будучи раніше засуджений за ст. 204 КК України, в період з 1 травня по 12 вересня 2013 року, за попередньою змовою з особою, засудженою цим вироком, вчинив незаконне виготовлення алкогольних напоїв шляхом відкриття підпільного цеху з використанням обладнання, яке забезпечує масове виробництво таких товарів, а також незаконне придбання та зберігання з метою збуту підакцизних товарів, зберігання з метою збуту та транспортування з метою незаконного виготовлення алкогольних виробів. Крім того, ОСОБА_5 за попередньою змовою з особою, засудженою цим вироком, діючи умисно, повторно, вчинив придбання, зберігання, перевезення з метою використання при продажу товарів, а також збут незаконно виготовлених та підроблених марок акцизного збору.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, який підтримав подану ним скаргу та просив її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги захисника, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, визнані судом доведеними, ґрунтуються на сукупності зібраних і належно оцінених доказів та в касаційній скарзі не оспорюються, як і кваліфікація дій за ч.ч. 1, 2 ст. 204, ч. 2 ст. 199 КК України.

Суд не вбачає неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що були б підставою для зміни або скасування судових рішень.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження автомобіль марки «Рено Трафік», державний номерний знак НОМЕР_1, було визнано речовим доказом, оскільки він був засобом вчинення кримінальних правопорушень.

Відповідно до положень ч. 9 ст. 100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Суд першої інстанції, довівши винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, та враховуючи те, що вказаний автомобіль є речовим доказом у кримінальному провадженні, під час постановлення вироку, вирішив долю вказаного речового доказу відповідно до наведених положень кримінального процесуального закону України.

Згідно з ч. 11 ст. 100 КПК України у разі, якщо власник майна, яке використалось як засіб чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, був встановлений після застосування спеціальної конфіскації та не знав і не міг знати про їх незаконне використання, він має право вимагати повернення належного йому майна або коштів з державного бюджету, отриманих від реалізації такого майна.

Відповідно до вимог ч. 12 ст. 100 КПК України спір про належність речей, що підлягають поверненню вирішується у порядку цивільного судочинства.

Враховуючи, що закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 433, 434, 436 КПК України, суд

ухвалив:

Вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від

20 березня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 9 вересня 2014 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

___________________ ____________________ ___________________

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11