А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А
Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

12.12.2013
м.
Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської
області в складі суддів: Дворніченка
В.І.(головуючого), Гошовського Г.М.,
Дацківа В.В., за участі прокурора
Сирохман Л.І., засудженого ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому засіданні
кримінальну справу за апеляцією
засудженого ОСОБА_3 на вирок Хустського
районного суду від 12.07.2013 року, яким

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та
мешканця АДРЕСА_1, громадянина України,
з середньою освітою, неодруженого,
непрацюючого, робітника ПАТ
«Інтерпласт», раніше неодноразово
судимого: вироком Хустського районного
суду від 13.10.1992 року за ст..215 ч.1 КК
України до одного року позбавлення
волі; вироком Хустського районного
суду від 17.08.1995 року за ст..140 ч.2 КК
України до двох років позбавлення волі
з конфіскацією майна; вироком
Хустського районного суду від 15.07.1998
року за ст..140 ч.2 КК України до двох
років і шести місяців позбавлення волі;
вироком Хустського районного суду від
23.06.2000 року за ст..140 ч.2 КК України до
трьох років позбавлення волі з
конфіскацією майна; вироком Хустського
районного суду від 09.07.2001 року за ст..206
ч.1 КК України до одного року
позбавлення волі, на підставі ст..45 КК
України з іспитовим строком на один рік
зі сплатою штрафіу в розмірі 340 гривень;
вироком Хустського районного суду від
17.05.2005 року за ст..296 ч.2 КК України до
двох років позбавлення волі, вироком
Ріпкинського районного суду
Чернігівської області від 03.05.2012 року
за ст..185 ч.3 КК України до чотирьох років
позбавлення волі,

- визнано винним в скоєнні злочинів,
передбачених ч.1 ст.122 КК України та
призначено йому покарання за даний
злочин у вигляді двох років
позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України частково
приєднано до призначеного покарання
ОСОБА_3, покарання визначене вироком
Ріпкинського районного суду
Чернігівської області від 03.05.2012 року у
вигляді двох років і одного місяця
позбавлення волі і остаточно
призначено до відбуття покарання у
вигляді чотирьох років і одного місяця
позбавлення волі.

Запобіжний захід засудженому ОСОБА_3 до
набрання вироком законної сили
залишено попередній у вигляді тримання
під вартою.

Строк відбуття покарання ОСОБА_3
рахувати з моменту його затримання в
порядку ст..115 КПК України з 30 листопада
2011 року по 02 грудня 2011 року та з 12 грудня
2011 року по 14 грудня 2011 року і подальше
тримання під вартою з 14 грудня 2011 року,
згідно вироку Ріпкинського районного
суду Чернігівської області від 03.05.2012
року(а.с.142-145),

В с т а н о в и
в :

Згідно встановлених судом обставин,
16.01.2008 року, приблизно о 15 годині,
перебуваючи в стані алкогольного
сп'яніння та знаходячись в будинку
АДРЕСА_2, безпричинно наніс декілька
ударів руками по голові потерпілого
ОСОБА_4, а коли останній впав на підлогу,
то вдарив його ще декілька разів ногами
по тулубу, внаслідок чого заподіяв
останньому тілесні ушкодження у
вигляді перелому сьомого ребра зліва
по задній аксілярній лінії з явищами
консолідації, синця в ділянці правої
щоки, садна в тім'яній ділянці справа,
що згідно судово-медичної експертизи
відносяться до тілесних ушкоджень
середньої тяжкості.

В апеляції засуджений ОСОБА_3 порушує
питання про скасування вироку суду та
закриття кримінальної справи щодо
нього в зв'язку з відсутністю в його
діях складу злочину, відповідальність
за який передбачена ч.1 ст.122 КК України.
В обґрунтування доводів апеляційної
скарги зазначає, що судове слідство у
справі проведене неповно, поверхнево
та однобічно, висновки, викладені у
вироці, не відповідають фактичним
обставинам справи і не ґрунтуються на
доказах, які були предметом
дослідження під час судового розгляду
справи.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, апелянта, який
підтримав доводи апеляційної скарги,
прокурора, який вважає апеляцію
засудженого безпідставною та такою, що
не підлягає до задоволення,
перевіривши матеріали кримінальної
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до часткового
задоволення з наступних міркувань.

У відповідності до ст.365 КПК України(1960
року), вирок суду першої інстанції
перевіряється апеляційним судом в
межах апеляції.

У відповідності до ст..323 КПК України(1960
року) вирок суду повинен бути законним
і обгрунтованим. Суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді всіх обставин
справи в їх сукупності, керуючись
законом, а згідно ст.324 КПК України(1960
року) постановляючи вирок, суд повинен
вирішити, зокрема, чи мало місце діяння,
у вчиненні якого обвинувачується
підсудний; чи має це діяння склад
злочину і якою саме статтею
кримінального закону він передбачений;
чи винен підсудний у вчиненні цього
злочину тощо.

В свою чергу, згідно ч.2 ст.327 КПК
України(1960 року) обвинувальний вирок не
може грунтуватися на припущеннях і
постановляється лише при умові, коли в
ході судового розгляду винність
підсудного у вчиненні злочину
доведена, а ч.1 ст.334 КПК України(1960 року)
визначено, що мотивувальна частина
обвинувального вироку повинна містити
формулювання обвинувачення, визнаного
судом доведеним, з зазначенням місця,
часу, способу вчинення та наслідків
злочину, форми вини і мотивів злочину. В
цій частині вироку наводяться
обставини, які визначають ступінь
тяжкості вчиненого злочину, та докази,
на яких грунтується висновок суду щодо
кожного підсудного, з зазначенням
мотивів, з яких суд відкидає інші
докази; обставини, що пом'якшують або
обтяжують покарання; мотиви зміни
обвинувачення; у разі визнання частини
обвинувачення необгрунтованою -
підстави для цього.

Вказаним вимогам закону оскаржуваний
вирок не відповідає.

Так, судом першої інстанції у вироку
зазначено, що, незважаючи на
заперечення підсудним своєї вини, його
винність доведена зібраними досудовим
слідством та перевіреними судом
доказами, якими версія ОСОБА_3 і
спростовується, що не відповідає
фактичним обставинам справи,
встановленим під час судового
розгляду.

Так, в обґрунтування вироку суд першої
інстанції послався на покази
потерпілого ОСОБА_4, оголошені в
судовому засіданні(а.с.21-22) згідно яких,
він будучи тверезим 16.01.2008 року близько
15 години зайшов додому до ОСОБА_5, де на
той час були присутніми ОСОБА_5, її
неповнолітня донька ОСОБА_6, ОСОБА_8 і
ОСОБА_3, погладивши по голові
неповнолітню ОСОБА_7, він попросив від
неї стілець, у відповідь на це, без
жодних пояснень, до нього підійшов
підсудний і безпричинно наніс йому
удар в обличчя рукою, зажатою в кулак, а
потім почав наносити удари обома
руками по обличчю. Після цього ОСОБА_3
наніс йому удар ногою в груди, від чого
він впав на підлогу і тоді підсудний
наніс йому, вже лежачому на підлозі,
декілька ударів ногою по ребрам. В
подальшому, коли підсудного відтягла
від потерпілого ОСОБА_5, ОСОБА_4,
підвівся і коли хотів виходити з
будинку, ОСОБА_3 наніс йому ще один удар
в спину.

У вироку зазначено, що свідок ОСОБА_5,
допитана в судовому засіданні
показала, що, перебувала вдома у
вказаний час, де також знаходились її
донька ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 і вони
всі разом дивились телевізор, а її
донька малювала. В цей час до будинку
зайшов ОСОБА_4, який попросив від її
доньки стілець, однак вона не почула
прохання, тоді він, підійшовши ближче,
поклав їй руку на голову і ще раз
повторив прохання. В цей час ОСОБА_3
встав з дивану та пішов в напрямку
потерпілого і, почувши сильний шум,
вона повернулась і побачила, що ОСОБА_4
знаходиться на підлозі, а підсудний
наносить йому удари ногами в область
тулуба. Вона підбігла до ОСОБА_3 і
відтягла його від потерпілого, що
повністю співпадає з її показами,
даними під час досудового
слідства(а.с.14-14зв.). Однак з протоколу
судового засідання видно, що свідок
ОСОБА_5 в ході судового слідства
показала, що потерпілий перебував в
стані алкогольного сп'яніння і чи
наносив ОСОБА_3 удари ногою лежачому на
підлозі ОСОБА_4 вона не пам'ятає. Свідок
також показала, що підсудний вдарив
потерпілого рукою один раз і коли він
наносив удари, то був без взуття, а
ОСОБА_4, виходячи з її будинку після
даної події, на біль не скаржився і про
це не зауважував. Отже судом першої
інстанції, під час постановлення
оскаржуваного вироку належної оцінки
даним розбіжностям в показах свідка не
надано і допущено перекручування
змісту показів ОСОБА_5, даних нею
безпосередньо під час судового
слідства.

Аналогічно у вироку викладені і покази
свідка ОСОБА_9 у відповідності з
показами, даними ним під час досудового
слідства(а.с.18-18зв.), в той час, як в
протоколі судового засідання(а.с.203)
зазначено, що ОСОБА_9 16.01.2008 року,
повернувшись зі школи, знаходився
вдома і дивився телевізор, коли до них
зайшов потерпілий ОСОБА_4, який
перебував в нетверезому стані.
Потерпілий і підсудний розмовляли, про
що він не знає, а потім ОСОБА_3 вдарив
ОСОБА_4, нанісши йому один удар ногою.

З показів допитаної під час судового
розгляду свідка ОСОБА_8, покази якої
також лягли в основу вироку суду першої
інстанції, слідує, що потерпілий
ОСОБА_4, перебуваючи в стані
алкогольного сп'яніння, 16.01.2008 року
приблизно о 14-15 год. прийшов додому до
ОСОБА_5, де вона перебувала в гостях
разом із ОСОБА_3. Після відмови
неповнолітньої доньки ОСОБА_5 - ОСОБА_6
надати йому стілець, схопив дитину за
волосся, а ОСОБА_3, захищаючи її, наніс
рукою зажатою в кулак один удар в
обличчя, від чого потерпілий впав на
землю, а потім ще декілька ударів ногою
в область тулуба. Після чого ОСОБА_5
відтягнула підсудного від ОСОБА_4, а
останній підвівшись з підлоги, пішов з
будинку, що узгоджується з її показами,
даними нею на досудовому
слідстві(а.с.15-15зв.).

Разом з тим, із змісту вироку
вбачається, що свідок ОСОБА_7 дала суду
покази, аналогічні показам, даним нею
під час досудового слідств по
справі(а.с.16-17), в той час як з показів
зазначеного свідка, зафіксованих в
протоколі судового засідання(а.с.205-206)
слідує, що 16.01.2008 року приблизно о 15
годині ОСОБА_7 знаходилась вдома і вони
разом з ОСОБА_3 малювали, коли до них
зайшов ОСОБА_4 і попросив від неї
стілець, отримавши від неї відмову
виконати його прохання, він почав
тягти її за волосся із стільця, на що
підсудний ОСОБА_3 штовхнув ОСОБА_4, від
чого останній впав.

Аналізуючи всі покази зазначених вище
учасників процесу, судова колегія
дійшла висновку, що судом першої
інстанції залишено поза увагою такі
суттєві розбіжності в їх поясненнях,
які стосуються того, з чого саме
розпочався конфлікт між потерпілим та
підсудним, яку мету переслідував
ОСОБА_3 наносячи удар(удари) ОСОБА_4,
послідовності подій, кількості та
локалізації ударів нанесених
потерпілому.

Також колегія суддів відмічає, що у
відповідності до ч.ч.2, 3 ст.323 КПК
України(1960 року) суд обгрунтовує вирок
лише на тих доказах, які були
розглянуті в судовому засіданні і
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що грунтується на
всебічному, повному і об'єктивному
розгляді всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом, отже
перекручування у вироку змісту показів
свідків, даних ними під час судового
слідства, допущене судом першої
інстанції в даному конкретному
випадку, є неприпустимим.

Згідно рекомендацій, викладених в п.26
Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 07.02,2003
року «Про судову практику в справах про
злочини проти життя та здоров'я особи»
у випадках, коли особа, заподіяла
потерпілому тяжке або середньої
тяжкості тілесне ушкодження,
передбачала можливість настання
шкідливих наслідків своїх дій чи
бездіяльності, але легковажно
розраховувала на їх відвернення
(злочинна самовпевненість), або ж не
передбачала можливості настання таких
наслідків, хоча повинна була й могла їх
передбачити (злочинна недбалість), її
дії слід розглядати як заподіяння
необережного тяжкого або середньої
тяжкості тілесного ушкодження і
кваліфікувати відповідно за ст. 128 КК.

З контексту ж п.22 названої Постанови
Пленуму ВСУ слідує, що суди повинні
ретельно досліджувати докази, що мають
значення для з'ясування змісту і
спрямованості умислу винного. Питання
про умисел необхідно вирішувати
виходячи із сукупності всіх обставин
вчиненого діяння, зокрема, враховувати
спосіб, знаряддя злочину, кількість,
характер і локалізацію поранень та
інших тілесних ушкоджень, причини
припинення злочинних дій, поведінку
винного і потерпілого, що передувала
події, їх стосунки.

Суд першої інстанції, пославшись як на
доказ доведеності вини підсудного
ОСОБА_3 на заяву потерпілого та
висновок судово-медичної експертизи
від 26.01.2008 року № 69 (а.с.3, 11-22) належної
оцінки даним доказам не дав, не звернув
увагу на покази свідків про те, що після
події ОСОБА_4 звертався до ОСОБА_3 про
відшкодування йому витрат на лікування
у розмірі 100 гривень, жодним чином не
зауважуючи при цьому на наявність у
нього тілесних ушкоджень у вигляді
перелому ребра, а заяву про вчинене
щодо нього протиправне діяння ним було
подано після спливу 10 днів з моменту
події; в сукупності з показами свідків
про те, що підсудний в момент інциденту
взуття на собі не мав, суд не дав оцінки,
що зазначеним висновком СМЕ
підтверджується тільки та обставина,
що наявні у ОСОБА_4 тілесні ушкодження
вкладаються в час події, яка мала місце
16.01.2008 року і заподіяні по механізму
удару та ковзання.

Отже, в світлі вище викладеного,
апеляційний суд приходить до
переконання, що судом першої інстанції,
за такого неповного та поверхневого
дослідження доказів, зроблено
передчасний висновок про винність
ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому
діяння.

Також, колегія суддів, вважає за
необхідне відмітити, що з того обсягу
доказів, які судом першої інстанції
покладено в основу обвинувального
вироку, неможливо із впевненістю
констатувати, що підсудний під час
вчинення інкримінованого йому діяння
перебував в стані алкогольного
сп'яніння, позаяк жодним належним та
допустимим доказом це в ході судового
слідства не підтверджено, а показами
свідків ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 (а.с.206)
в судовому засіданні стверджено, що
того дня підсудний не вживав
алкогольних напоїв.

Перевіряючи оскаржуваний вирок,
колегія суддів не може не зауважити, що
судом першої інстанції всупереч
власному рішенню(а.с.202) про визначення
обсягу доказів, які підлягають
дослідженню та порядку їх
дослідження(допитати свідків,
дослідити матеріали справи та допитати
підсудного) грубо порушено вимоги ч.5
ст.299 КПК України, згідно якої допит
підсудного, якщо тільки він не
відмовляється від дачі показань,
провадиться обов'язково. З протоколу
судового засідання вбачається, що
ОСОБА_3 в підготовчій частині судового
засідання заявив, що вину у вчиненні
інкримінованого йму злочину не визнає
і бажає давати суду покази, разом з тим,
подальший аналіз тексту протоколу
судового засідання свідчить про те, що
підсудний в ході всього судового
слідства так і не був допитаний.

У відповідності до ст..367 КПК України
Підставами для скасування або зміни
судових рішень, зазначених у частині
першій статті 347 цього Кодексу, при
розгляді справи в апеляційному суді є:
1) однобічність або неповнота дізнання,
досудового чи судового слідства; 2)
невідповідність висновків суду,
викладених у вироку (постанові),
фактичним обставинам справи; 3) істотне
порушення кримінально-процесуального
закону; 4) неправильне застосування
кримінального закону; 5)
невідповідність призначеного
покарання тяжкості злочину та особі
засудженого.

А відтак, однобічність та неповнота
судового слідства, невідповідність
висновків фактичним обставинам справи,
численні істотні порушення вимог
кримінально-процесуального закону
унеможливили постановлення судом
першої інстанції законного та
обгрунтованого вироку і правильне
вирішення даної справи по суті, в
зв'язку з цим висновком колегія суддів
вважає, що вирок суду першої інстанції
підлягає скасуванню, а справа
направленню на новий судовий розгляд.

Керуючись ст. ст. 365, 366 КПК України (в
ред..1960 року), апеляційний суд,-

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Вирок Хустського районного суду від 12
липня 2013 року відносно ОСОБА_3
обвинуваченого за ч.1 ст.122 КК України, -
скасувати, а справу направити на новий
судовий розгляд в той же суд в іншому
складі суду.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_3
залишити попередню - тримання під
вартою.

Судді: