Справа №468/560/14-к 05.06.2015 05.06.2015 02.06.2015

Провадження № 11-кп/784/294/15
Категорія ст. ст. 115 ч. 2 п. п. 3, 6, 12; 187 ч. 4; 147 ч. 2; ст. 289 ч. 3 КК України
Головуючий 1 інстанції суддя ОСОБА_1
Доповідач апеляційної інстанції суддя ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 червня 2015 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
Головуючої: ОСОБА_2
Суддів: ОСОБА_3
ОСОБА_4
За участі секретаря судового засідання ОСОБА_5
- ОСОБА_9 та ОСОБА_12 засуджено за ст. ст. 115 ч. 2 п. п. 3, 6, 12; 187 ч. 4; 147 ч. 2; 289 ч. 3 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_6
захисники ОСОБА_8
ОСОБА_10
ОСОБА_11
обвинувачені ОСОБА_9
ОСОБА_12

В С Т А Н О В И В :
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції і вимог апеляційної скарги.
Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 лютого 2015 року засуджено обвинувачених:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженця м. Нова Одеса Миколаївської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, не одруженого, не працюючого, раніше не судимого, проживаючого на АДРЕСА_1 :

- за п. п. 3, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України - на 15 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому на праві власності майна;

- за ч. 2 ст. 147 КК України - на 10 років позбавлення волі;

- за ч. 4 ст. 187 КК України - на 11 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому на праві власності майна;

- за ч. 3 ст. 289 КК України - на 9 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому на праві власності майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_9 покарання у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому на праві власності майна.

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Артемівськ Перевальського району Луганської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, не працюючого, не одруженого, раніше не судимого, зареєстрованого на АДРЕСА_2 , фактично проживаючого на АДРЕСА_3 :

- за п. п. 3, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України - на 15 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому на праві власності майна;

- за ч. 2 ст. 147 КК України - на 10 років позбавлення волі;

- за ч. 4 ст. 187 КК України - на 12 років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини належного йому на праві власності майна;

- за ч. 3 ст. 289 КК України - на 9 років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини належного йому на праві власності майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_12 покарання у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому на праві власності майна.

Постановлено:
- строк відбування покарання обом обвинуваченим обчислювати з 06.12.2013 року;
- цивільний позов ОСОБА_7 задовольнити та стягнути з ОСОБА_9 та ОСОБА_12 в солідарному порядку на користь потерпілої ОСОБА_7 на відшкодування матеріальної шкоди - 314 520 грн., на відшкодування моральної шкоди - 1 000 000 грн.;
- стягнути з ОСОБА_9 та з ОСОБА_12 на користь НДЕКЦ при УМВС України в Миколаївській області по 6 163,02 грн. (з кожного) витрат на проведення експертиз.
Вирішено питання щодо речових доказів у справі.
В апеляційній скарзі процесуальний керівник у даному кримінальному провадженні - прокурор ОСОБА_6 просить скасувати вирок в частині призначення ОСОБА_9 та ОСОБА_12 покарання та ухвалити новий вирок, яким визнати їх винними у вчиненні єлочинів, передбачених п. п. З, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 147, ч. З ст. 289 КК України та призначити покарання:
ОСОБА_9 :
- за п. п. 3, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України у вигляді довічного позбавлення волі із конфіскацією всього майна;
за ч. 4 ст. 187 КК України - 15 років позбавлення волі із конфіскацією 1/2 всього належного майна;
- за ч. 2 ст. 147 КК України - 14 років позбавлення волі;
- за ч. 3 ст. 289 КК України - 12 років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 всього належного йому майна.
На підставі ст. 70 КК України визначити ОСОБА_9 остаточне покарання у вигляді довічного позбавлення волі із конфіскацією всього належного майна.
ОСОБА_12 покарання:
- за п. п. 3, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України у вигляді довічного позбавлення волі із конфіскацією всього майна;
- за ч. 4 ст. 187 КК України - 15 років позбавлення волі із конфіскацією 1/2 всього належного майна;
- за ч. 2 ст. 147 КК України - 14 років позбавлення волі;
- за ч. З ст. 289 КК України - 12 років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 всього належного йому майна.
На підставі ст. 70 КК України визначити ОСОБА_12 остаточне покарання у вигляді довічного позбавлення волі із конфіскацією всього належного майна.
За змістом апеляційної скарги потерпіла ОСОБА_7 просить вирок скасувати частково та ухвалити новий вирок, яким:

ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого п. п. 3, 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 2 ст. 147; ч. 4 ст. 187, ч. З ст. 289 КК України та призначити йому покарання:

- за п. п. З, 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України - довічне позбавлення волі з конфіскацією усього майна, належного йому на праві власності;

- за ч. 2 ст. 147 КК України 10 років позбавлення волі;

- за ч. 4 ст. 187 КК України - 11 років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини майна, належного йому на праві власності;

- за ч. З ст. 289 КК України - 9 років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини майна, належного йому на праві власності.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_9 покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому на праві власності майна.

ОСОБА_12 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого п. п. 3, 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115; ч. 2 ст. 147; ч. 4 ст. 187, ч. З ст. 289 КК України та призначити йому покарання:

- за п. п. З, 4, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України - довічне позбавлення волі з конфіскацією усього майна, належного йому на праві власності;

- за ч. 2 ст. 147 КК України 10 років позбавлення волі;

- за ч. 4 ст. 187 КК України - 12 років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини майна, належного йому на праві власності;

- за ч. 3 ст. 289 КК України - 9 років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини майна, належного йому на праві власності.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_12 покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому на праві власності майна.

Захисник ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить змінити вирок відносно обвинуваченого ОСОБА_9 , а саме - виключити з кваліфікації дій ОСОБА_9 :
п. З (вбивство заручника) і п. 6 (вбивство з корисливих мотивів) ч. 2 ст. 115 КК України;
ч. 4 ст. 187 КК України і кваліфікувати дії ОСОБА_9 за ч. З ст. 189 КК України вимагання, тобто вимога передачі чужого майна з погрозою насильства над потерпілим, вчинене за попередньою змовою групою осіб поєднане з небезпечним для життя особи насильством.
Просить призначити ОСОБА_9 покарання у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому на праві власності майна.
За змістом апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_9 просить скасувати вирок відносно в частині засудження за п. 3, 6,12 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187; ч. 2 ст. 147 КК України та закрити кримінальне провадження відносно нього в цій частині .
За змістом апеляційної скарги захисник ОСОБА_10 в просить змінити вирок відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , зокрема:
закрити провадження відносно ОСОБА_12 у скоєнні ним злочину, передбаченого п. 3 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 147 КК України;
в частині призначеного покарання, призначивши ОСОБА_12 більш м`яке покарання, оскільки призначене йому покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості злочину та особі засудженого.
Захисник ОСОБА_11 в апеляційній скарзі просить змінити вирок відносно обвинуваченого ОСОБА_12 , а саме:
- виключити з кваліфікації дій п. З ч. 2 ст. 115 КК України (вбивство заручника) та ч. 4 ст. 187 КК України;
- призначити ОСОБА_12 покарання 12 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому на праві власності майна.
Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичних обставин вчення ОСОБА_9 та ОСОБА_12 злочину та кваліфікації судом вчинених ними дій, вважає, що суд:
призначаючи вид і міру покарання, не визнав такою що обтяжує покарання обставину - тяжкі наслідки, завдані злочином, оскільки вказана обставина не є кваліфікуючою ознакою складу злочинів, передбачених статтями 187 та 289 КК України;
призначив обом обвинуваченим занадто м`яке покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості злочинів та особам винних;
надав зайво велику позитивну оцінку характеристикам осіб засуджених ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , а стан їх здоров`я та відсутність попередніх судимостей, зайво врахував обставинами, що у сукупності дозволяють визначити необхідне та достатнє покарання саме у розмірі п`ятнадцяти років позбавлення волі;
належним чином не прийняв до уваги суб`єктивне ставлення ОСОБА_9 та ОСОБА_12 до наслідків вчиненого ними діяння та невідворотних наслідків, які настали, та невірно визнав щире каяття пом`якшуючою покарання обставиною для ОСОБА_9 , та також не вірно визнав часткове визнання вини пом`якшуючою покарання обставиною ОСОБА_12 . На думку прокурора, ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , всупереч сукупності зібраних та підтверджених в судовому засіданні доказів, у вчиненому щиро не розкаялися, в судовому засіданні, надаючи пояснення, намагалися перекласти відповідальність за вчинене на інших обвинувачених, применшити власну участь у вчиненому діянні.
В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_7 зазначає, що в діях обвинувачених є ознаки вчинення ними вбивства з особливою жорстокістю і їх дії слід кваліфікувати ще й за п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України і вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку, що кваліфікація дій обвинувачених як умисне вбивство, з особливою жорстокістю, в судовому засіданні не знайшла свого підтвердження.
Крім того, зазначає про свою незгоду з вироком суду першої інстанції в частині призначення покарання обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , і вважає, що обвинуваченим необхідно призначити покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією усього належного їм на праві власності майна. Мотивів з цього приводу потерпіла не навела.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , докладно навівши положення діючого процесуального кримінального законодавства щодо рішень та повноважень суду апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції надав хибну кваліфікацію діям ОСОБА_9 , а призначене йому покарання не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого, і за своїм видом та розміром є явно несправедливим через його суворість.
Твердить: що судом не отримано доказів, які б підтверджували змову ОСОБА_9 і ОСОБА_12 на умисне вбивство потерпілого напередодні вчинення злочину; що придбання зброї обвинуваченими не пов`язане з вчиненням ними інкримінованих злочинів; що наявність зброї на місці вчинення злочину та обізнаність щодо її наявності самі по собі не є доказом наявності наміру її застосування; що зброя на місці вчинення злочину була не у ОСОБА_9 , а у ОСОБА_12 , який і застосовував зброю на початку нападу і стріляв в потерпілого; що ОСОБА_9 , як колишній працівник міліції, коли призначав зустріч потерпілому безпосередньо зі свого мобільного телефону, з власного номеру, який тривалий час знаходився в його користуванні, не міг не розуміти, що встановлення його особи правоохоронними органами це питання часу і вважає, що ця обставина спростовує висновки суду про ретельне планування вбивства потерпілого; що відсутність у ОСОБА_9 в момент смертельного поранення потерпілого попередньо погодженого умислу на його вбивство виключає таку кваліфікуючу ознаку, як убивство заручника; що вина ОСОБА_9 у вбивстві заручника з корисливих мотивів не знайшла свого підтвердження, і що діяння ОСОБА_9 після поранення ОСОБА_13 , це малодушна бездіяльність щодо ненадання медичної допомоги останньому; що умисел ОСОБА_9 на початку злочину був спрямований не на розбій, а на вимагання грошей у потерпілого; що привласнення винним майна вбитого само по собі не означає, що це заволодіння є метою вбивства; що у ОСОБА_9 не було попередньо погодженого умислу на вбивство ОСОБА_13 , а поранення ОСОБА_12 потерпілого є ексцесом виконавця.
Тому вважає, що в діях ОСОБА_9 відсутній склад злочину, передбачений ч. 4 ст. 187, п. п. З, 6 ч. 2 ст. 115 КК України КК України.
На підтвердження своїх доводів щодо суворості призначеного покарання посилається на те, що ОСОБА_9 раніше не судимий, характеризується позитивно, на час вчинення злочину працював, за віком не встиг створити родину, і що в основі доказової бази знаходяться показання самих обвинувачених.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 , навівши положення ст. ст. 17, 91, 92, 370 КПК України, пославшись на ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини та на певні рішення Європейського Суду з прав людини, а також на положення ст. 62 Конституції України, твердить:
що вирок суду не відповідає вищезазначеним вимогам;
що є невірним та необґрунтованими є висновки суду про наявність у них (обвинувачених) умислу на вбивство;
що суд не взяв до уваги його свідчення щодо наявності ексцесу виконавця. При цьому зауважує, що єдиним джерелом інформації щодо обставин події є їх (обвинувачених) пояснення і що обставини, висвітлені в його ( ОСОБА_9 ) показаннях, визнані судом та не суперечать зазначеним у вироку показанням ОСОБА_12 стосовно здійснення пострілу під час спроби потерпілого відібрати зброю, і доказів, які б спростовували ці обставини, стороною обвинувачення не надано;

що постріл ОСОБА_12 у потерпілого став для нього та ОСОБА_14 несподіванкою, і що їх наступні дії були направлені виключно на приховання злочину - вбивства ОСОБА_12 потерпілого;

що вирок суду у ґрунтується на недостовірній інформації та не на прямих доказах, за виключенням причини та часу смерті потерпілого у відповідності до висновку судово-медичної експертизи. При цьому наводить доводи щодо невірного викладення судом показань свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . Також зауважує, що стороною обвинувачення не надано доказів на підтвердження наявності в його та ОСОБА_12 діях ознак передбаченого ст. 147 КК України злочину.
Вважає, що його ( ОСОБА_9 ) дії слід кваліфікувати за ст. ст. 189, 289, 396 КК України. Також наводить доводи щодо наявності у діях ОСОБА_12 ознак злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Крім того, звертає увагу на неточність відображення обставин справи у вироку щодо номеру оператора «Life», з якого він телефонував потерпілому, хоча у вироку таким оператором зазначено «Київстар».
Також наводить доводи стосовно не врахування судом наявності обставини, які пом`якшують покарання, а саме - щире каяття, визнання вини та бажання співпрацювати зі слідством. При цьому зазначає про відсутність в матеріалах справи їх явок з повинною від 06.12.2013 року, які були однією з підстав обрання їм запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
В апеляційних скаргах в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 захисники ОСОБА_10 та ОСОБА_11 наводять тотожні доводи, зокрема:
твердять, що суд першої інстанції допустив однобічність та неповноту судового слідства, а висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело, на їх думку, до невідповідності призначеного судом покарання ступені тяжкості злочину та особі засудженого. При цьому зазначають, що кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_12 за п. З ч. 2 ст. 115 та ч. 2 ст. 147 КК України не відповідає обставинам справи та нормам КК України, посилаючись на пояснення ОСОБА_12 щодо відсутності у нього наміру на захоплення чи тримання потерпілого ОСОБА_13 як заручника, а також на те, що ОСОБА_12 не висував ніяких вимог потерпілому чи іншим особам, не вимагав від нього телефонувати своїм родичам та іншим особам з метою передачі їм грошей з метою подальшого звільнення потерпілого ОСОБА_13 .
Також твердять, що суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи захисту, пояснення обвинувачених та свідків з цього приводу, і всупереч Постанові Пленуму ВСУ № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» помилково кваліфікував дії обвинувачених за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 147 та п. 3 ч. 2 ст. 115 КК України.
Зауважують на суттєві суперечності в показаннях свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 щодо придбання ОСОБА_12 зброї, з якої начебто було скоєно вбивство ОСОБА_13 .
Крім того, вважають:
що судом не взято до уваги, що в суді обвинувачений ОСОБА_12 неодноразово просив вибачення у потерпілої, наголошував на тому, що хоче та стане на шлях виправлення;
що суд не прийняв до уваги пом`якшуючі покарання обставини, а саме: щире каяття обвинуваченого ОСОБА_12 , його активне сприяння розкриттю злочину, добровільне часткове відшкодування заподіяної шкоди, що він позитивно характеризується за місцем проживання і останнього місця роботи, відсутність скарг стосовно нього у правоохоронних органів, що він не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, страждає на захворювання параліч мімічних м`язів (неврит лицевого нерву), має на утриманні неповнолітню дитину та непрацюючу матір.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
29.11.2013 року ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_12 та іншою особою в м. Миколаєві в ході розмови вступили в злочинну змову, направлену на здійснення нападу на ОСОБА_13 з метою заволодіння його грошима, автомобілем та його подальшого умисного вбивства з корисливих мотивів. Для реалізації свого злочинного наміру ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_12 та іншою особою при собі мали заздалегідь приготовлений обріз мисливської рушниці невстановленого зразку.

30.11.2013 року приблизно о 17.00 год. ОСОБА_9 разом з ОСОБА_12 та іншою особою з метою реалізації свого злочинного наміру на автомобілі марки «Skoda-Fabia» (ВЕ 47 56 АК), який знаходився в користуванні іншої особи, прибули до повороту на Новополтавський елеватор біля с. Новополтавка Новобузького району Миколаївської області, розташованого на 81 км. траси сполученням «Миколаїв - Дніпропетровськ». Там ОСОБА_9 , згідно раніше досягнутої домовленості із ОСОБА_12 та іншою особою, зателефонував ОСОБА_13 та запропонував останньому зустрітися біля повороту на Новополтавський елеватор на трасі сполученням «Миколаїв - Дніпропетровськ», на що потерпілий погодився.

Того ж дня, приблизно о 17.30 год. ОСОБА_12 спільно з іншою особою, реалізуючи свій злочинний намір, згідно раніше досягнутої домовленості, залишили ОСОБА_9 біля повороту на Новополтавський елеватор, куди в цей час на автомобілі марки «Ноndа-СRV» ( НОМЕР_1 ) під`їхав ОСОБА_13 . При цьому ОСОБА_12 та інша особа від`їхали від вказаного місця на відстань приблизно 300 метрів. Згідно раніше досягнутої домовленості ОСОБА_9 сів до автомобіля потерпілого та, відволікаючи увагу останнього розмовою, створив умови ОСОБА_12 та іншій особі для раптового нападу на потерпілого.

В цей час ОСОБА_12 та інша особа, діючи згідно раніше досягнутої злочинної домовленості, на автомобілі марки «Skoda-Fabia» (ВЕ 47 - 56 АК) під`їхали та зупинились позаду автомобіля потерпілого приблизно на відстані 300 метрів. Інша особа, вийшовши з автомобілю, підійшла до передніх лівих дверцят автомобіля ОСОБА_13 та заблокувала її, унеможливлюючи тим самим вільний вихід потерпілого з автомобілю. В цей час ОСОБА_12 , утримуючи в руках раніше заготовлений обріз мисливської рушниці невстановленого зразку, підійшов до автомобіля ОСОБА_13 та, відкривши задні праві дверцята автомобіля, направив ствол рушниці в бік потерпілому та, погрожуючи її застосуванням, наказав останньому перелізти на заднє сидіння. ОСОБА_13 виконав вимогу та ліг на заднє сидіння автомобіля.

Тим самим ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та інша особа своїми спільними узгодженими діями обмежили вільне пересування потерпілого.

В подальшому ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_12 та іншою особою, намагались зв`язати потерпілого. Однак ОСОБА_13 почав чинити опір, залишив салон автомобіля та почав бігти в бік узбіччя. ОСОБА_12 , згідно раніше досягнутої домовленості з ОСОБА_9 та іншою особою, реалізуючи свій злочинний намір на незаконне позбавлення волі, з метою придушення опору потерпілого та бажаючи обмежити фізичні можливості ОСОБА_13 , побіг за ним та, наздогнавши його і використовуючи обріз мисливської рушниці, здійснив не менше одного пострілу в область тулубу потерпілого, спричинивши ОСОБА_13 тілесні ушкодження в вигляді вогнепального поранення. Від отриманих ушкоджень ОСОБА_13 впав на землю, втративши фізичну можливість вільного пересування, а ОСОБА_9 та інша особа перенесли потерпілого і помістили в багажне відділення автомобіля марки «Ноndа-СRV» ( НОМЕР_1 ).

В подальшому ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_12 та іншою особою згідно раніше досягнутої домовленості, з метою заволодіння грошима ОСОБА_13 , прослідували на автомобілі марки «Ноndа-СRV» ( НОМЕР_1 ) під керуванням ОСОБА_9 та автомобілі марки «Skoda-Fabia», ( ВЕ 47 - 56 АК) під керуванням іншої особи на відстань 1.2 км. від вказаного повороту праворуч від траси «Дніпропетровськ - Миколаїв» та зупинилися в полі.

Тим самим ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_12 та іншою особою, застосувавши небезпечне для життя та здоров`я потерпілого в момент спричинення насильство, незаконно заволоділи належним на праві власності ОСОБА_13 автомобілем марки «Ноndа-СRV» ( НОМЕР_1 ).

Знаходячись у вказаному місці, ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_12 та іншою особою, усвідомлюючи протиправність своїх дій, із погрозами застосування до ОСОБА_13 обрізу мисливської рушниці, заволоділи грошовими коштами, що належали потерпілому в сумі 2 000 грн. та 1 000 російських рублів (що відповідно до офіційного курсу Національного банку України станом на 30.11.2013 року складало 241 грн. 24 коп.) та почали вимагати від потерпілого ОСОБА_13 , як заручника, телефонувати своїм родичам та іншим особам з метою передачі їм коштів за нього. Однак, потерпілий ОСОБА_13 не виконав протиправні вимоги нападників, оскільки втратив свідомість від отриманих тілесних ушкоджень. Обвинувачені з метою реалізації умислу на вбивство ОСОБА_13 контролювали останнього до того часу, доки він не припинив подавати ознаки життя.

В подальшому, з метою приховання слідів вчинених ними злочинів, ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_12 та іншою особою на автомобілі «Ноndа-СRV» ( НОМЕР_1 ) під керуванням ОСОБА_12 в супроводі автомобіля «Skoda-Fabia» ( НОМЕР_2 ) під керуванням іншої особи, перевезли ОСОБА_13 до покинутого вапняного кар`єру біля с. Білоусівка Вознесенського району Миколаївської області. Там ОСОБА_9 разом з ОСОБА_12 та іншою особою з метою приховання слідів вчинених ними злочинів підпалили належний потерпілому автомобіль «Ноndа-СRV» ( НОМЕР_1 ), в багажному відділенні якого знаходився труп ОСОБА_13 .

Після цього ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_12 та іншою особою, утримуючи при собі майно потерпілого, з місця злочину зникли та розпорядились викраденими грошима в сумі 2 241 грн. 24 коп. на власний розсуд.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали.
Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 на підтримку їх апеляційних скарг; обвинуваченого ОСОБА_12 та захисників ОСОБА_10 і ОСОБА_11 на підтримку апеляційних скарг останніх, а також заперечення обвинувачених та захисників проти апеляційних скарг прокурора ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_7 ; доводи прокурора ОСОБА_6 на підтримку його та потерпілої апеляційних скарг та його заперечення проти апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_9 та всіх захисників; дослідивши матеріали кримінального провадження № 0001235 та додатково надані матеріали, обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, апеляційний суд вважає всі апеляційні скарги не підлягаючими задоволенню з таких підстав.
Згідно вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Зазначеним вимогам вирок суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідженим доказам дав належну оцінку та обґрунтовано дійшов до висновку про доведеність вини обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_12 у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 115 ч. 2 п. п. 3, 6, 12; 187 ч. 4; 147 ч. 2; 289 ч. 3 КК України, та вірно кваліфікував їх дії як:
- умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, скоєне у відношенні заручника, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб (ст. 115 ч. 2 п. 3, 6, 12 КК України);

- тримання особи як заручника з метою спонукання родичів затриманого, державної або іншої установи, підприємства чи організації, фізичної або службової особи до вчинення чи утримання від вчинення будь-якої дії як умови звільнення заручника, що спричинило тяжкі наслідки (ст. 147 ч. 2 КК України);

- розбій, тобто напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень (ст. 187 ч. 4 КК України);

- незаконне заволодіння транспортним засобом з будь - якою метою, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з насильством небезпечним для життя та здоров`я потерпілого (ст. 289 ч. З КК України).

Із звукозапису судового розгляду, що міститься на технічному носії інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, вбачається, що обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_12 свою вину в пред`явленому обвинуваченні визнали частково. При цьому кожен з них частину інкримінованих їм обом злочинних дій намагалися перекласти один на одного.

Так, з показань ОСОБА_9 в судовому засіданні та під час слідчих експериментів від 6, 7 грудня 2013 року (згідно їх відеозапису (т. 2 а. с. 209 214, 215, 230 235, 236, т. 3 а. с. 9, 10 відповідно) вбачається, що вчинити злочин відносно ОСОБА_13 йому запропоновував ОСОБА_12 27 чи 28.11.2013 року. Потім 29.11.2013 року зателефонував своєму знайомому ОСОБА_14 (якого ОСОБА_12 не знав) і запропонував прийняти участь у взятті ОСОБА_13 в заручники. Той погодився.

Розподілили між собою ролі і він ( ОСОБА_9 ) повинен був зателефонувати потерпілому, домовитися про зустріч на Новополтавському елеваторі (який напередодні втрьох оглядали) та зустрітися там з останнім. ОСОБА_14 мав забезпечити їх автомобілем та мав підійти до водійської двері автомобіля потерпілого, а ОСОБА_12 мав сісти на заднє сидіння та направити на ОСОБА_13 зброю (яку напередодні придбав ОСОБА_12 обріз рушниці, а він ( ОСОБА_9 ) - набої).

На виконання цього плану наступного дня 30.11.2013 року зателефонував ОСОБА_13 та запропонував приблизно о 17.00 год. зустрітися на повороті на Новополтавський елеватор. Той погодився. В обумовлений час потерпілий приїхав на своєму автомобілі «Хонда», сів до нього в машину на переднє пасажирське сидіння і почав розмову. Згодом на автомобілі «Шкода-Фабія» під`їхали ОСОБА_14 та ОСОБА_12 , ставши позаду автомобіля ОСОБА_13 .

До водійських дверцят автомобіля потерпілого підійшов ОСОБА_14 , позбавивши потерпілого можливості безперешкодно вийти з машини, а з правого боку до автомобіля потерпілого підійшов ОСОБА_12 та направив на ОСОБА_13 рушницю, змусивши останнього пересісти на заднє сидіння. ОСОБА_12 почав вимагати від ОСОБА_13 , щоб той телефонував кому-небудь задля того щоб хтось привіз гроші.

ОСОБА_13 став чинити опір, вирвався з машини та почав тікати. Він ( ОСОБА_9 ) команду зв`язати потерпілого, але не було чим. ОСОБА_12 побіг за останнім, а потім здійснив постріл, влучивши в спину чи ногу ОСОБА_13 , який упав. На пропозицію ОСОБА_12 поклали потерпілого в багажник його ж автомобіля. ОСОБА_12 знов почав вимагати від потерпілого телефонувати своїм родичам з метою передачі грошей. ОСОБА_14 сів у свою машину, він за кермо автомобіля потерпілого, а ОСОБА_12 поряд. Проїхавши метрів 300-400, повернули на право та зупинилися. ОСОБА_13 якось відчинив багажник та випав з нього. ОСОБА_12 знов почав казати ОСОБА_13 телефонувати кому-небудь за гроші. Той погодився зателефонувати, начебто, якомусь ОСОБА_17 . Але так і не зателефонував, бо слабшав і почав втрачати свідомість.

Вирішили їхати у бік Новоодеського району та приховати сліди злочину, а ОСОБА_14 запропонував поїхати до вапняного кар`єру. Знов поклали потерпілого в багажник його ж автомобіля, ОСОБА_12 сів за кермо і поїхали у Вознесенський район.

По дорозі особисто перевіряв пульс у потерпілого і встановив, що ОСОБА_13 помер. ОСОБА_12 запропонував спалити автомобіль, щоб приховати сліди злочину. Дістав рушник з бардачка автомобіля потерпілого, своєю запальничкою підпалив його ОСОБА_12 , а той поклав його в автомобіль потерпілого.

Потім сіли до ОСОБА_14 в автомобіль і поїхали в м. Миколаїв. На Варваровському мосту з метою приховання слідів злочину викинув обріз рушниці у воду.

Відповідно до показань ОСОБА_12 в судовому засіданні та під час слідчого експерименту від 9 грудня 2013 року (згідно його відеозапису (т. 2 а. с. 237 243, 244 - 245, т. 3 а. с. 11 відповідно) вбачається, що з 27 на 28.11.2013 року йому зателефонував ОСОБА_9 та запропоновував працювати по зернових, надіславши на кредитну картку гроші на автобус. Приїхав в м. Миколаїв. 29.11.2013 року з ОСОБА_9 поїхали на Новополтавський елеватор домовитися з ОСОБА_13 (якого раніше не знав) про їх подальшу співпрацю. ОСОБА_13 там не було, слухавку він не брав.

Наступного дня разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_14 знов поїхали на Новополтавський елеватор. ОСОБА_9 знову телефонував ОСОБА_13 . Останній відмовлявся з ними працювати доки ОСОБА_9 не поверне борг.

Після цього ОСОБА_9 запропонував здійснити напад на потерпілого з метою заволодіння його грошовими коштами, бо був обізнаний, що ОСОБА_13 часто перевозить із собою значні суми грошей приблизно 300 400 тисяч грн. Він із ОСОБА_14 погодилися.

ОСОБА_9 знов телефонував ОСОБА_13 і домовився про зустріч ввечері, сказавши, що буде чекати його на трасі.

Разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_14 на автомобілі останнього «Шкода» поїхали на зустріч з потерпілим.

Перед зустріччю ОСОБА_9 сказав, що треба налякати потерпілого та забрати у нього гроші, і при цьому він підійшов до багажнику «Шкоди» і з білого мішку взяв обріз рушниці (який вони напередодні придбали разом) і поклав його в салон автомобіля на підлогу переднього сидіння.

Приїхавши на обумовлене місце, залишили ОСОБА_9 біля повороту на елеватор. Вони із ОСОБА_14 на автомобілі останнього від`їхали звідти.

Через деякий час під`їхали і зупинилися позаду автомобілю потерпілого «Хонда», у якому знаходилися потерпілий на водійському сидінні та поряд з ним ОСОБА_9

Залишаючись в автомобілі «Шкода», бачив, як ОСОБА_14 вискочив зі свого автомобілю і, підбігши до водійських дверцят автомобіля потерпілого, відчинив їх. У світлі фар проїжджаючих автомобілів бачив, що в салоні автомобіля потерпілого відбувалася боротьба. Потім ОСОБА_9 вийшов з машини, відчинив задні дверцята з правого боку та крикнув йому принести обріз. Взяв обріз у праву руку і підійшов до ОСОБА_9 . ОСОБА_14 відчинив задні дверцята, а ОСОБА_9 пересів. Тоді взяв обріз рушниці і підійшов з правого боку, де був ОСОБА_9 .

Потерпілий опирався та намагався встати з заднього сидіння та вийти з автомобіля, а ОСОБА_9 і ОСОБА_14 не могли його втримати. ОСОБА_13 вибрався з автомобіля і намагався пройти між ними.

В цей час відчув, що хтось тягне за зброю. Спочатку подумав, що це ОСОБА_9 , а потім побачив, що це був потерпілий. Здригнувся і в цей час пролунав постріл, який влучив у потерпілого. Останній впав на землю біля автомобіля, а потім намагався сповзти на узбіччя. це побачив з автомобіля «Шкода», в який відразу після пострілу сховався.

Бачив, як ОСОБА_9 та ОСОБА_14 підняли потерпілого та поклали у багажник його ж автомобілю «Хонда». ОСОБА_9 підійшов та забрав з автомобіля «Шкода» обріз рушниці, з яким сів до автомобіля «Хонда» під керуванням ОСОБА_14 . Йому наказав їхати на автомобілі «Шкода» за ними.

Поїхали у бік м. Миколаєва. Повернули біля с. Новополтавка. Зупинилися на трасі. Йому сказали чекати, а ОСОБА_9 із ОСОБА_14 на автомобілі потерпілого «Хонда» повернули до каньйону. Через деякий час підбіг ОСОБА_14 та взяв у нього запальничку. Через 5 7 хвилин ОСОБА_9 із ОСОБА_14 повернулися, сіли в автомобіль «Шкода» і поїхали до м. Миколаєва. По дорозі ОСОБА_9 сказав, що вони підпалили автомобіль.

На питання, де потерпілий, ОСОБА_9 відповів, що залишився там, а на питання чи живий, сказав, що ні.

Вже в м. Миколаєві по дорозі на м. Одеса біля мосту ОСОБА_9 викинув обріз у річку. Це було приблизно о 18:30 годині.

Наступного дня поїхав у м. Горловку Донецької області. ОСОБА_9 дав йому 600 грн.

Заперечує придбання зброї з ОСОБА_9 , факт вимог до потерпілого передати гроші.

Суд дав належну оцінку показанням обох обвинувачених.

Крім часткового визнання вини самими обвинуваченими у вчиненні інкримінованих їм злочинів, їх винуватість підтверджується також і сукупністю інших доказів, належним чином досліджених судом першої інстанції, аналіз яких наведений у вироку.

Так, показання обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_12 в частині дати та місця зустрічі з потерпілим, місця вчинення злочинних дій щодо ОСОБА_13 , його смерті та спалення його автомобіля з його трупом узгоджуються:

- з показаннями потерпілої ОСОБА_7 , яка суду пояснила, що тоді, в кінці листопада 2013 року, її чоловік ОСОБА_13 поїхав ремонтувати свій автомобіль до м. Миколаєва. Взяв з собою приблизно 14 000 грн., оскільки (за його словами) цей ремонт коштував 12 000 грн. Після обіду зателефонував та повідомив, що повертався з міста і приблизно через півгодини приїде додому. Але так і не приїхав. Декілька раз намагалася телефонувати чоловіку, однак його телефон не відповідав. Чоловік завжди був пунктуальним і ніколи не затримувався. Наступного ранку він так і не з`явився, після чого почала його пошуки, залучила знайомих, друзів, звернулася до міліції;

- з даними заяви потерпілої ОСОБА_7 від 01.12.2013 року до Новобузького РВ УМВС про розшук її чоловіка ОСОБА_13 , який 30.11.2013 року поїхав з дому до м. Миколаєва і не повернувся, і місце його знаходження невідоме (т. 1 а. с. 68);

- з показаннями свідка ОСОБА_18 , який суду пояснив, що мав дружні відносини з ОСОБА_13 , який займався землею та закупівлею сільгосппродукції. ОСОБА_9 та ОСОБА_12 не знав, а лише чув про них. Тижні за два до події ОСОБА_13 розповідав, що пару раз пробував працювати з ОСОБА_9 , який сам напрошувався на роботу. Пару раз у них були зустрічі. Знав, що ОСОБА_13 давав ОСОБА_9 гроші на кукурудзу, але не знає чи той повертав їх. Востаннє бачив ОСОБА_13 29.11.2013 року, а наступного дня спілкувалися по телефону коли той їхав в м. Миколаїв на обслуговування машини. Ввечері також розмовляли по телефону, коли той повертався і повинен був заїхати в Новополтавку на якусь зустріч. Наступного ранку від дружини ОСОБА_13 дізнався, що він зник, що почалися його пошуки;

- з показаннями свідка ОСОБА_19 , який в судовому засіданні пояснив, що мав дружні відносини ОСОБА_13 , який займався землею. Приблизно рік тому 30 числа ОСОБА_13 зателефонував та сказав, що приїде у гості. Приїхав на Новополтавський елеватор, де вони і спілкувалися у кімнаті відпочинку. Потерпілому дзвонили, він телефонував дружині. Коли вже стемніло, він поїхав на якусь зустріч. В той день він був на своєму автомобілі «Хонда» сірого кольору. Наступного ранку подзвонив ОСОБА_18 та питав про ОСОБА_13 , який зник. Почали його пошуки. Через деякий час його знайшли у спаленій машині;

- з показаннями свідка ОСОБА_20 , який суду пояснив, що приблизно 10 років знав ОСОБА_13 , який займався сільським господарством та землею і з яким мав дружні відносини. 30.11.2013 року спілкувалися з ОСОБА_13 на Новополтавському елеваторі у кімнаті відпочинку приблизно о 17.00 год. потім ОСОБА_13 зателефонували та попросили про зустріч і він поїхав. Тоді бачив його востаннє. Наступного ранку телефонував ОСОБА_18 та питав за ОСОБА_13 , бо той зник Почали його шукати. Потім знайшли його у спаленій машині;

- з показаннями свідка ОСОБА_21 , який в судовому засіданні пояснив, що з 1988 року дружив з ОСОБА_13 , який мав бізнес і займався землею. ОСОБА_9 бачив за декілька днів в кафе у м. Новий Буг і чув, як ОСОБА_9 казав, що працює по зерновим з ОСОБА_13 . Перед тим, як дізнався про його долю, знайомий телефонував і повідомив про зникнення ОСОБА_22 . Його шукали. Потім знайомі з м. Новий Буг казали, що його спалили у машині і що у нього стріляли;

- з даними протоколу огляду місця події від 05.12.2013 року з доданими фото таблицями, згідно якого на території земель Білоусівської сільської ради Вознесенського району - на території вапняного кар`єру - виявлено спалений автомобіль марки «Honda CR-V» реєстраційний номер НОМЕР_1 з обвугленими останками людини в багажнику (т. 1 а. с. 99 101 - 111).

Показання обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_12 в частині телефонного спілкування з ОСОБА_13 та між собою напередодні та в день вчинення ними злочину відносно потерпілого, узгоджуються:

- з даними протоколу огляду предметів від 29.01.2014 року - двох мобільних телефонів, вилучених у ОСОБА_9 під час проведення особистого обшуку при його затриманні 06.12.2013 року (т. 1 а. с. 169 171, 113 - 115);

- з даними наданої потерпілою ОСОБА_7 деталізації по локальним і роумінговим дзвінкам потерпілого ОСОБА_13 у вигляді роздруківки локальних дзвінків абонента НОМЕР_3 в період з 25.11.2013 року по 30.11.2013 року та протоколом огляду предмету від 03.02.2014 року вищевказаної деталізації, відповідно до яких ОСОБА_9 зі свого абонентського номеру НОМЕР_4 телефонував ОСОБА_13 вдень 25 та 26.11.2013 року, а 30.11.2013 року о 17.11 год. Крім того, за даними цього протоколу в ході досудового розслідування встановлено належність абонентських номерів, зокрема: ОСОБА_9 НОМЕР_5 та НОМЕР_4 , ОСОБА_12 НОМЕР_6 та НОМЕР_7 , ОСОБА_14 НОМЕР_8 та НОМЕР_9 (т. 1 а. с. 91, 92 98, 172 - 174);

- з даними протоколів тимчасового вилучення майна та протоколу його огляду від 10.02.2014 року - CD-R дисків із трафіком з`єднань абонента ПрАТ «Київстар» НОМЕР_5 та НОМЕР_3 від 10.02.2014 року, який містить деталізацію вихідних та вхідних дзвінків, текстових повідомлень абонента мобільного оператору НОМЕР_10 тобто обвинуваченого ОСОБА_9 (т. 1 а. с. 175, 176 - 177);

- з даними слідчих довідок від 10.02.2014 року щодо моніторингу дзвінків абонента НОМЕР_11 (тобто - ОСОБА_9 ) та аналізу інформації оператору мобільного зв`язку і встановлено належності абонентських номерів мобільних операторів ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 та протоколів деталізації дзвінків від 10.02.2014 року вихідних та вхідних дзвінків, текстових повідомлень абонента мобільного оператору НОМЕР_12 тобто - потерпілого ОСОБА_13 ; а також протоколу огляду предметів - CD-R дисків від 10.02.2014 року (т. 2 а. с. 9, 11, 4 8, 10, 14 20, 21 відповідно).

Показання обвинуваченого ОСОБА_9 в частині придбання з ОСОБА_12 обрізу рушниці узгоджуються:

- з показаннями свідка ОСОБА_15 , який суду пояснив, що знав раніше ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , котрі займались скупкою та продажем зернових культур і звернулися до нього з приводу придбання зброї, пояснивши, що перевозять великі суми грошей. Допоміг їм придбати рушницю за 2 000 грн. у свого знайомого ОСОБА_16 , до якого їздили втрьох;
- з показаннями свідка ОСОБА_16 , який в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_9 знає з 2008 року, ОСОБА_12 - з серпня 2013 року. За пропозицією кума ОСОБА_15 продав ОСОБА_9 та ОСОБА_12 за 2 000 грн. рушницю загальною довжиною 60-70 см. - без прикладу та з укороченим дулом, без набоїв. За їх словами рушниця їм потрібна бо вони перевозять великі суми грошей;

- з даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 10.12.2013 року, згідно якого ОСОБА_16 впізнав ОСОБА_12 , який приїздив до нього з метою купівлі обрізу мисливської гладко ствольної гвинтівки (т. 1 а. с. 129 132);

- з даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11.12.2013 року, згідно якого ОСОБА_15 впізнав ОСОБА_12 , що є другом ОСОБА_9 , з якими разом їздив до ОСОБА_16 придбати рушницю (т. 1 а. с. 137 139).

Твердженням обвинуваченого ОСОБА_12 про його обмову ОСОБА_9 (в частині обставин придбання обрізу і обставин нападу на ОСОБА_13 ) та свідків ОСОБА_15 і ОСОБА_16 (в частині обставин придбання обрізу) суд дав належну оцінку, зазначивши, що ОСОБА_12 не навів жодних фактичних даних щодо наявності у ОСОБА_9 та вказаних свідків причин для такої обмови, і, більш того, сам же і заперечував наявність підстав для його обмови.

Показання обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_12 в частині наявності боргів ОСОБА_9 перед потерпілим ОСОБА_13 узгоджуються:

- з вищенаведеними показаннями свідка ОСОБА_18 ;
- з даними протоколу огляду предметів від 26.12.2013 року - двох належних ОСОБА_9 записників, вилучених 10.12.2013 року під час обшуку за місцем його проживання в кімнаті АДРЕСА_4 . У записнику АДРЕСА_5 з палітуркою бордового кольору на сторінках 151 152 містяться записи під загальною назвою «Мои долги», серед яких запис « ОСОБА_23 65 тис. грн.» (т. 1 а. с. 149- 151, 141 143 148 відповідно).

Показання обвинуваченого ОСОБА_12 в частині перебування в період їх підготовки до вчинення злочину в готелі ІНФОРМАЦІЯ_3 узгоджуються з даними протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 07.12.2013 року, згідно яких свідок ОСОБА_24 впізнала ОСОБА_12 та ОСОБА_9 , які 29.11.2013 року разом проживали в кімнаті № 202 готелю МФ КНУ КІМ (т. 1 а. с. 125 - 128, 133 136).

Згідно даних протоколу огляду місця події від 10.12.2013 року на території Вознесенської ЦРЛ у моргу лікарні міститься поліетиленовий пакет та скляна банка із обвугленими частинами людини (т. 1 а. с. 168).

Відповідно до висновку додаткової судово-медичної експертизи № 20 від 18.01.2014 року щодо ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_4 , пошкодження шкіри, підшкірно жирової клітчатки, м`язів, кісток і внутрішніх органів виникли швидше за все після настання смерті в результаті дії високої температури, можливо полум`я.

Враховуючи наявність шроту в збережених м`яких тканинах в області тазу, не виключається настання смерті від вогнепального поранення тулуба. Із збережених м`яких тканин тазу вилучені інородні тіла (дріб). Дріб міг пошкодити органи і м`які тканини таза в результаті пострілу з вогнепальної зброї.

Не виключена можливість настання смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 . Причину смерті встановити не є можливим.

Для достовірної інформації про обставини та причини смерті недостатньо медичних даних.

В момент пострілу потерпілий швидше за все був повернутий передньою поверхнею тулубу до нападаючого, міг бути як у вертикальному, так і горизонтальному положенні відносно останнього.

Немає достатніх медичних даних для відповіді на питання чи була піддана дії полум`я жива людина чи труп (т. 2 а. с. 27 - 31).

Зазначене узгоджується з показаннями обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_12 в частині спричинення внаслідок їх злочинних дій ОСОБА_13 вогнепального поранення, від якого останній помер, з подальшим спаленням автомобіля «Хонда» з його трупом у багажнику.

Показання обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_12 в частині заподіяння смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 саме ОСОБА_13 , узгоджуються:

- з даними висновку експерта № 652 від 16.12.2013 року судово-імунологічної експертизи речових доказів кров ОСОБА_25 відноситься до групи О з ізогемагглютининами анти-А і анти-В ізосерелогічної системи АВО (т. 2 а. с. 35);

- з даними висновку експерта № 668 від 20.12.2013 року судової молекулярно-генетичної експертизи, згідно якої:

встановлено генетичні ознаки фрагменту щелепи з зубним містом трупу невстановленої особи, виявленої в багажному відділені автомобіля «Хонда СР-В»;

особа чоловічої генетичної статі, труп якої виявлено в багажному відділені автомобіля «Хонда СР-В», має спільні генетичні ознаки (алелі) з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_25 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) і може бути її біологічним батьком (т. 2 а. с. 38 44 - 47).

Показання обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_12 в частині спричинення ОСОБА_13 вогнепального поранення поза межами автомобіля «Хонда» неподалік від повороту на с. Новополтавка Новобузького району, узгоджуються:

- з даними висновку експерта № 672 від 20.12.2013 року судової молекулярно-генетичної експертизи, якою встановлено, що генетичні ознаки фрагменту клітин з домішкою крові людини на сухому листі та траві збігаються з генетичними ознаками зразка крові особи чоловічої генетичної статі труп якої виявлено в багажному відділі автомобіля марки «Хонда СР-В». Таким чином, на сухому листі та траві, вилучених на ділянці місцевості, розташованої біля повороту на с. Новополтавка Новобузького району Миколаївської області встановлено ДНК-профіль клітин з домішкою крові людини, який належить ОСОБА_13 (т. 2 а. с. 50 56 - 58);

- з даними висновку експерта № 1727 від 30.12.2013 року судово-балістичної експертизи, згідно яких предмети, вилучені 09.12.2013 року в ході проведення судово-медичного дослідження вмісту залишків кісток трупа громадянина ОСОБА_13 є частинами боєприпасів, і є метальним снарядом - шротом патронів до гладкоствольної зброї. (т. 2 а. с. 72 - 78).

Показання обвинуваченого ОСОБА_9 під час слідчого експерименту від 07.12.2013 року (з виявленням та вилученням стрічки для упаковки грошей з нашаруванням речовини бурого кольору, схожої на кров) в частині тимчасового залишення ОСОБА_13 багажника автомобіля та його перебування на землі у полі, узгоджуються з висновком судової молекулярно-генетичної експертизи № 690 від 20.12.2013 року, відповідно до якої встановлено, що на зазначеному фрагменті паперу - пакувальній стрічці для грошей встановлено ДНК-профіль клітин з домішкою крові людини, який належить ОСОБА_13 (т. 2 а. с. 65 71 - 74).

Згідно висновку судової експертизи нафтопродуктів в та пально-мастильних матеріалів №-2069 від 20.12.2013 року на поверхні: двох реєстраційних автомобільних номерів НОМЕР_1 , декоративної накладки, фрагментів скла, фрагменту ручки від дверей автомобіля слідів нафтопродуктів та паливно-мастильних матеріалів не виявлено (т. 2 а. с. 83 89 - 94).

З огляду на всебічне, повне та неупереджене дослідження судом першої інстанції всіх обставин кримінального провадження, оцінки судом кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, є вірним висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинувачених у вчиненні:

- умисного вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, скоєного у відношенні заручника, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб (п. п 3, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України);

- тримання особи як заручника з метою спонукання родичів затриманого, державної або іншої установи, підприємства чи організації, фізичної або службової особи до вчинення чи утримання від вчинення будь-якої дії як умови звільнення заручника, що спричинило тяжкі наслідки (ч. 2 ст. 147 КК України);

- розбою, тобто нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаного із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, (ч. 4 ст. 187 КК України);

- незаконного заволодіння транспортним засобом з будь - якою метою, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, (ч. З ст. 289 КК України);

і дії кожного з обвинувачених судом вірно кваліфіковані за ст. ст. 115 ч. 2 п. п. 3, 6, 12; 187 ч. 4; 147 ч. 2; 289 ч. 3 КК України.
А тому є безпідставними доводи апелянта ОСОБА_9 та всіх захисників про відсутність доказів вчиненням обвинуваченими ОСОБА_9 та ОСОБА_12 умисного вбивства, скоєного у відношенні заручника та з корисливих мотивів за попередньою змовою групою осіб; тримання особи як заручника з метою спонукання родичів затриманого або фізичної особи до вчинення будь-якої дії як умови звільнення заручника, що спричинило тяжкі наслідки; розбою, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаного із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень; а також про однобічність та неповноту судового слідства, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи.
Проаналізувавши належним чином показання обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_12 в частині місця і механізму заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_13 , а також подальшого розвитку подій злочину, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про достовірність показань ОСОБА_9 в цій частині, правильно мотивувавши, що вони підтверджуються наявними речовими доказами та протоколами огляду від 05.12.2013, 07.12.2013 року; і також прийшов до вірного висновку, що показання ОСОБА_12 в цій частині, повністю спростовуються вищевказаними доказами.

Що стосується доводів апелянтів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про відсутність доказів вчинення обвинуваченими злочинів (в тому числі і вбивства) за попередньою змовою групою осіб, то з вироку вбачається, що суд першої інстанції дав оцінку аналогічним доводами захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_9 і вірно вказав, що на вчинення всіх інкримінованих їм злочинів за попередньою змовою групою осіб вказують наступні обставини: злочини вчинені трьома суб`єктами співвиконавцями, дії яких є послідовними, і узгодженими; узгодженість умислу на вбивство підтверджується також і вчиненням обвинуваченими ряду конклюдентних дій, зокрема - придбання зброї і обізнаність про це всіх співучасників, застосування зброї на початку нападу, злагодженість дій після застосування зброї (в тому числі і ненадання допомоги потерпілому), приховування слідів злочину;

про наявність єдиного попередньо погодженого умислу на вбивство ОСОБА_13 свідчать: спільність дій обвинувачених, які однозначно усвідомлювали, що ОСОБА_13 , отримавши тяжке поранення, втрачає життєві сили, потребує невідкладної допомоги (в тому числі і медичної), але ані ОСОБА_9 , ані ОСОБА_12 , ані третя особа ( ОСОБА_14 ) такої допомоги потерпілому не надали, а лише контролювали його стан до моменту його смерті; ті обставини, що обвинувачені, діяли відкрито і не приховували своїх облич, будучи до цього особисто знайомими з ОСОБА_13 .

Доводам обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_12 в тій частині, що вони за вищенаведених умов збиралися відпустити потерпілого і при цьому уникнути негативних для себе наслідків через те, що ОСОБА_13 не довів би їх винуватість, суд першої інстанції дав належну оцінку, вірно вказавши, що ці доводи обвинувачених є не переконливими.

З огляду на наведене є законним та обґрунтованим висновок суду, що з урахування вищенаведеного обидва обвинувачені повинні нести кримінальну відповідальність за всі дії, як співвиконавці, і що в діях ОСОБА_12 відсутній ексцес виконавця.

А тому є безпідставними доводи апеляційних скарг захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_9 в цій частині, в тому числі і їх твердження, що придбання зброї обвинуваченими не було пов`язане з вчиненням ними інкримінованих злочинів; що зброя на місці вчинення злочину була у ОСОБА_12 , який і застосовував її на початку нападу і стріляв у потерпілого; про відповідність показань ОСОБА_12 щодо випадковості пострілу показанням ОСОБА_9 ; що ОСОБА_9 , як колишній працівник міліції, призначаючи зустріч потерпілому безпосередньо зі свого мобільного телефону, з власного номеру, який тривалий час знаходився в його користуванні, не міг не розуміти всіх негативних для себе наслідків щодо встановлення його особи правоохоронними органами; про відсутність у ОСОБА_9 в момент смертельного поранення потерпілого попередньо погодженого умислу на його вбивство.

Є безпідставними і доводи апелянта ОСОБА_8 , що наявність зброї на місці вчинення злочину та обізнаність осіб щодо її наявності самі по собі не є доказом наявності наміру її застосування, оскільки суд не має права оцінювати кожен доказ лише сам по собі, незважаючи на сукупність всіх доказів у справі.

Суд першої інстанції, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 94 КПК України, оцінив кожний доказ у цій справі з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного судового рішення.

З цього і виходив суд, зазначаючи, що всі вчинені обвинуваченими злочинні діяння слід розглядати в їх сукупності, з урахуванням того, що всі вони були обумовлені корисливим мотивом, що і було першопричиною нападу на ОСОБА_13 .

І суд апеляційної інстанції цілком погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Безпідставними є і твердження обвинуваченого ОСОБА_9 про те, жодний із свідків не був безпосереднім очевидцем події, підготовки до вчинення злочину чи приховання злочину, оскільки всі докази, досліджені судом, оцінені ним належним чином у їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного судового рішення (ч. 1 ст. 94 КПК України), про що вже зазначалося вище.
Що стосується доводів апелянтів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 про відсутність в діях обвинувачених складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, то суд першої інстанції у вироку дав належну оцінку аналогічним доводами сторони захисту і вірно вказав, що судом встановлено, що обвинуваченими запланований та фактично відбувся саме розбійний напад на ОСОБА_13 з метою заволодіння наявним у нього в момент здійснення такого нападу майном (грошовими коштами, автомобілем).

При цьому суд вірно послався на роз`яснення абз. 5 п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», відповідно до яких при розмежуванні вимагання і грабежу чи розбою слід виходити з того, що при грабежі та розбої насильство або погроза його застосування спрямовані на заволодіння майном у момент їх застосування. При цьому погроза являє собою такі дії чи висловлювання, які виражають намір застосувати насильство негайно. Дії, що полягають у насильстві або в погрозі його застосування, спрямовані на одержання майна в майбутньому, а також вимогу передати майно, поєднану з погрозою застосувати насильство до потерпілого або його близьких родичів у майбутньому, слід кваліфікувати як вимагання.

За такого у даному випадку відсутні підстави як виключати з кваліфікації дій обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_12 ч. 4 ст. 187 КК України, про що просять апелянти ОСОБА_9 та ОСОБА_11 ; так і кваліфікувати дії ОСОБА_9 за ч. З ст. 189 КК України як вимагання, вчинене за попередньою змовою групою осіб поєднане з небезпечним для життя особи насильством, про що просить апелянт ОСОБА_8 .
А тому апеляційні скарги ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 в цій частині є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи.
Приймаючи рішення про кваліфікацію дій ОСОБА_9 та ОСОБА_12 за ч. 2 ст. 147 КК України, суд першої інстанції вказав, що досудовим слідством обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , було зайве інкриміновано захоплення заручника, і тому суд прийшов до вірного висновку про кваліфікацію таких дій за ч. 2 ст. 147 КК України як тримання особи, як заручника. При цьому суд вірно зазначив, що вказаний склад злочину, передбачає обов`язкову спеціальну мету - спонукання родичів затриманого, інших осіб, до вчинення чи утримання від вчинення будь-якої дії, як умови звільнення заручника, і що під час судового розгляду даного кримінального провадження з показань ОСОБА_9 встановлено, що така обов`язкова мета виникла вже в ході вчинення злочину, коли з`ясувалося, що у потерпілого ОСОБА_13 не було при собі значних сум грошей, на що спочатку розраховували нападники. І в той же час, на що наголошувалося вище, всі співучасники діяли спільно та узгоджено.

З огляду на наведене є вірним та обґрунтованим висновок суду про одночасну кваліфікацію дій обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_12 за ч. 4 ст. 187 КК України та ч. 2 ст. 147 КК України, оскільки захоплення ОСОБА_13 в процесі розбійного нападу на нього знайшло свій розвиток у подальшому триманні його як заручника.

А тому доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_10 про закриття кримінального провадження відносно обох обвинувачених за ч. 2 ст. 147 КК України є неспроможними, оскільки своїми діями ОСОБА_9 та ОСОБА_12 виконали об`єктивну сторону цього злочину, зокрема, вчинивши розбійний напад на ОСОБА_13 і, з`ясувавши згодом факт відсутності у нього при собі значної суми грошей, стали тримати його як заручника та висувати йому вимоги телефонувати рідним та знайомим задля отримання грошей, тобто спонукати цих осіб до вчинення певних дій як умови звільнення заручника, що спричинило тяжкі наслідки.
Також безпідставними є і доводи апелянтів ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про відсутність в діях обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_12 складу злочину, передбаченого п. З ч. 2 ст. 115 КК України (вбивство заручника).

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції також дав належну оцінку аналогічним доводам і вказав про доведеність вини обох обвинувачених у вчиненні вбивства заручника, відповідальність за що передбачена п. З ч. 2 ст. 115 КК України.

При цьому суд вірно послався на роз`яснення п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», згідно яких відповідальність за умисне вбивство заручника (п. З ч. 2 ст. 115 КК) настає за умови, що потерпілий був заручником (тобто особою, яка була захоплена чи трималася з метою спонукати її родичів, державну або іншу установу, підприємство чи організацію, фізичну або службову особу до вчинення чи утримання від вчинення будь-якої дії як умови звільнення) і винна особа це усвідомлювала.

При цьому наявність спеціального мотиву є обов`язковою лише у разі, якщо особа, що вчиняє вбивство, не була причетна до злочину, передбаченого ст. 147 КК України.

При цьому Пленум Верховного Суду України акцентує увагу, що дії особи, яка вчинила злочин, передбачений ст. 147 КК, і умисно вбила заручника, мають кваліфікуватися за ч. 2 цієї статті за ознакою спричинення тяжких наслідків і за п. 3 ч. 2 ст. 115 КК.

У даному кримінальному провадженні має місце саме такий випадок.

Окрім того, вирішуючи питання про правильність кваліфікації дій обвинувачених ОСОБА_9 і ОСОБА_12 суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що кваліфікація їх дій за п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України як умисне вбивство з особливою жорстокістю, не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні.

Так, суд вірно зазначив, що виходячи з показань обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_12 в судовому засіданні, судом встановлено, що вони спалили автомобіль, щоб приховати сліди злочину, в тому числі і вбивство потерпілого ОСОБА_13 , однозначно вважаючи ОСОБА_13 мертвим; і що стороною обвинувачення не надано доказів, які б спростували свідчення обвинувачених в цій частині.

Крім того, на користь такого висновку суду свідчать і дані висновку експерта № 20 від 18.01.2014 року, згідно з яким, пошкодження шкіри, підшкірно жирової клітковини, м`язів, кісток і внутрішніх органів виникли швидше за все після настання смерті в результаті дії високої температури, можливо полум`я. Причину смерті встановити не є можливим. Для достовірної інформації про обставини та причини смерті недостатньо медичних даних. Немає достатніх медичних даних і для відповіді на питання чи була піддана дії полум`я жива людина чи труп (т. 2 а. с. 27 - 31).

Вищенаведене, як вказав суд, дає підстави стверджувати, що смерть ОСОБА_13 наступила не в результаті дії високої температури (можливо полум`я), а від інших причин, зокрема - від вогнепального поранення тулуба внаслідок пострілу у нього ОСОБА_12 , що встановлено вказаним висновком експерта і показаннями самих обвинувачених.

Також суд вірно послався на вимоги ст. 62 Конституції України, відповідно до яких обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і усі сумніви, щодо доведеності вини особи, тлумачаться на її користь.

А, відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» умисне вбивство визнається вчиненим з особливою жорстокістю (п. 4 ч. 2 ст. 115 КК), якщо винний, позбавляючи потерпілого життя, усвідомлював, що завдає йому особливих фізичних (шляхом заподіяння великої кількості тілесних ушкоджень, тортур, мордування, мучення, в тому числі з використанням вогню, струму, кислоти, лугу, радіоактивних речовин, отрути, яка завдає нестерпного болю, тощо), психічних чи моральних (шляхом зганьблення честі, приниження гідності, заподіяння тяжких душевних переживань, глумління тощо) страждань, а також якщо воно було поєднане із глумлінням над трупом або вчинювалося в присутності близьких потерпілому осіб і винний усвідомлював, що такими діями завдає останнім особливих психічних чи моральних страждань.

Але, не можна кваліфікувати умисне вбивство за п. 4 ч. 2 ст. 115 КК на тій підставі, що винна особа в подальшому з метою приховання цього злочину знищила або розчленувала труп.

З огляду на наведене та за умови відсутності будь - яких об`єктивних фактичних та судово - медичних даних щодо спалення обвинуваченими не трупу, а ще живого ОСОБА_13 , як вважає апелянт ОСОБА_7 , є необґрунтованими доводи її апеляційної скарги про необхідність кваліфікації дій обох обвинувачених додатково ще й за п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України.
Така позиція потерпілої, на думку колегії суддів, пов`язана, скоріш за все, з її необізнаністю в юридичних питаннях такого роду.
Підсумовуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про необґрунтованість апеляційних скарг потерпілої ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 в його інтересах, захисників ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 про неправильну кваліфікацію судом дій обвинувачених та про недоведеність їх вини за певним обвинуваченням, оскільки в цій частині вони спростовані матеріалами даного кримінального провадження.
Посилання апелянта ОСОБА_9 на певні конкретні рішення Європейського Суду стосовно обґрунтованості судових рішень є недоречним і носять лише загальний характер (посилання заради посилання), що є неприйнятним.
Що стосується призначеного обвинуваченим ОСОБА_9 і ОСОБА_12 покарання, то воно повністю відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України.
Так, вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд першої інстанції належним чином врахував характер та ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які є особливо тяжкими; особу обвинуваченого, який є раніше не судимим, має вищу освіту, не працюючий, на обліку у лікаря нарколога і психіатра не перебуває, характеризуються посередньо; його роль у вчиненні вказаних злочинів, обставини вчинених злочинів та його особисте ставлення до вчиненого. Судом не встановлено обставин, які б пом`якшували чи обтяжували його покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_12 , суд першої інстанції належним чином врахував характер та ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які є особливо тяжкими; часткове визнання ним своєї вини у вчиненні вказаних злочинів, обставини вчинених злочинів та його особисте ставлення до вчиненого; особу обвинуваченого, який є раніше не судимим, має вищу освіту, на обліку у лікаря нарколога і психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дитину, характеризуються посередньо. Судом не встановлено обставин, які б пом`якшували чи обтяжували його покарання.

Крім того, суд не визнав, такою, що обтяжує покарання обох обвинувачених, вказану в обвинувальному акті обставину, - тяжкі наслідки, завдані злочином, оскільки вказана обставина є кваліфікуючою ознакою складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 147 КК України.

За такого суд прийшов до вірного висновку про призначення ОСОБА_9 та ОСОБА_12 (відповідно) покарання у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки саме таке покарання є достатнім для запобігання скоєння ними нових злочинів, виправлення кожного з них та перевиховання.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Що стосується наведених в апеляційних скаргах захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_9 доводів щодо суворості призначеного покарання, то вони є неспроможними, оскільки суд першої інстанції належним чином врахував всі ті обставини, на які апелянти посилаються (в тому числі і його особисте ставлення до вчиненого), і які, за своєю суттю, є даними про особу обвинуваченого (в тому числі і додатково надані характеризуючі дані за місцем тримання його під вартою), які не дають підстав як для визнання їх обставинами, що пом`якшують покарання, так і для пом`якшення призначеного судом покарання ані за кожен із вчинених злочинів окремо, ані за сукупністю злочинів.

Крім того, є безпідставним посилання ОСОБА_9 на наявність обставин, які пом`якшують покарання, - щире каяття, визнання вини та бажання співпрацювати зі слідством, про що, на його думку свідчать їх явки з повинною від 06.12.2013 року, які відсутні в матеріалах справи.
Так, визнання вини є складовою щирого каяття і не є окремою обставиною, що пом`якшує покарання. Бажання співпрацювати зі слідством також не є проявом щирого каяття і у всякому разі залишається лише тільки наміром. А що стосується відсутності в матеріалах справи явки з повинною, то суд першої інстанції і не міг враховувати те, чого немає.
Не знайшли свого підтвердження і доводи захисників ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про наявність пом`якшуючих покарання ОСОБА_12 обставин, оскільки ані судом першої інстанції, ані апеляційним судом не встановлено його щирого каяття; матеріали справи не містять даних, які б свідчили про активне сприяння ним розкриттю злочину та добровільне часткове відшкодування ним заподіяної шкоди. Що стосується тверджень апелянтів про наявність у нього саме на утриманні неповнолітньої дитини та непрацюючої матері, то матеріали справи також таких відомостей не містять, а, крім того, зазначене, як і всі інші обставини, на які посилаються захисники, є лише даним про його особу, і відсутні підстави як для визнання їх обставинами, що пом`якшують покарання, так і для пом`якшення призначеного судом покарання ані за кожен із вчинених злочинів окремо, ані за сукупністю злочинів.

З огляду на наведене, з урахуванням кількості та конкретних обставин вчинених ними злочинів, апеляційний суд не вбачає підстав вважати призначене ОСОБА_9 та ОСОБА_12 (відповідно) покарання занадто суворим.

В той же час відсутні і підстави вважати призначене ОСОБА_9 та ОСОБА_12 (відповідно) покарання занадто м`яким та про його посилення за кожною із статей кримінального закону, за якими їх засуджено, та за сукупністю злочинів, про що просять прокурор ОСОБА_6 та потерпіла ОСОБА_7 .

Так, потерпіла ОСОБА_7 взагалі не навела мотивів, з яких, на її думку, належить призначити кожному з обвинувачених більш суворе покарання, та навіть найвищу міру покарання довічне позбавлення волі. А тому її апеляційна скарга в цій частині є необґрунтованою і не підлягає задоволенню.

Що стосується доводів прокурора про визнання обставиною, що обтяжує покарання обох обвинувачених, тяжкі наслідки, завданих злочинами, передбаченими статтями 187 та 289 КК України, то вони є безпідставними,
Так, згідно з п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» рішення суду про призначення покарання має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Якщо якась із обставин, наведених у ч. 1 ст. 66, ч. 1 ст. 67 КК, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, суд при призначенні покарання не може ще раз ураховувати її як пом`якшуючу або обтяжуючу покарання обставину.

Зазначеним вимогам закону вирок суду відповідає в повній мірі, оскільки суд першої інстанції обґрунтовано не визнав, такою, що обтяжує покарання, вказану в обвинувальному акті обставину, - тяжкі наслідки, завдані злочином, вірно мотивувавши, що вказана обставина є кваліфікуючою ознакою складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 147 КК України.

Є такими, що не відповідають дійсності, твердження прокурора про невірне визнання судом пом`якшуючою покарання обставиною для ОСОБА_9 - щире каяття, а для ОСОБА_12 - часткове визнання вини, оскільки судом у вироку чітко зазначено, що суд не встановив обставин, які б пом`якшували або обтяжували покарання кожного з обвинувачених.
А всі інші обставини, на які посилається прокурор, належним чином враховані судом як дані про особу кожного з обвинувачених, і жодного переконливого доводу на спростування зазначеного прокурор в апеляційній скарзі не навів.
Крім того, прокурор, як на підставу для погіршення становища обвинувачених, посилається на їх позицію та спосіб їх захисту, зокрема - що вони щиро не розкаялися, в судовому засіданні намагалися перекласти відповідальність за вчинене на інших обвинувачених, применшити власну участь у вчиненому діянні.
Такі доводи прокурора є неприйнятними і неприпустимими, оскільки суперечать закону та міжнародним стандартам з прав людини. Зазначені прокурором обставини у будь якому разі не можна використовувати задля погіршення становища винних осіб.
За такого, апеляційна скарга прокурора є необґрунтованою і задоволеною не підлягає.

Всі інші доводи апелянтів не впливають на суть прийнятого судом рішення, оскільки не дають жодних підстав для зміни або скасування вироку.
З огляду на вищевикладене, доводи всіх апеляційних скарг є неприйнятними і відсутні підстави для зміни або скасування вироку, у спосіб, про який просять апелянти, а тому вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги процесуального керівника у даному кримінальному провадженні прокурора ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_9 , захисників ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Залишити без змін вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 лютого 2015 року, яким обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_12 засуджено за ст. ст. 115 ч. 2 п. п. 3, 6, 12; 187 ч. 4; 147 ч. 2; 289 ч. 3 КК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженими, які тримаються під вартою, - в той самий строк з дня вручення кожному з них копії даного судового рішення.

С У Д Д І :
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4