ПОСТАНОВА

4 вересня 2007 року м, Київ

Військовий місцевий суд Київського гарнізону у складі: головуючого
підполковника юстиції ДЯЧУКА С. І., при
секретарі судового засідання Загородньої Ю.В.,
у присутності тво військового прокурора Київського гарнізону майора
юстиції Москалюка О.П., заявника
ОСОБА_1., а також особи, що приймала оскаржуване процесуальне рішення, розглянувши у відкритому судовому засіданні у
приміщенні військового місцевого суду скаргу громадянина ОСОБА_1 на постанову
помічника військового прокурора Київського гарнізону від 13 серпня 2007 року
про відмову в порушенні кримінальної справи стосовно начальника академічного
ансамблю пісні й танцю МВС України підполковника ОСОБА_2 за відсутністю в його
діях складів злочинів, передбачених ст.
ст. 190 та 410 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2007 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до начальника КРУ ГУ ВВ МВС України, в якій вказав на факти
передачі ним як спонсором готівкою у грудні 2005 року - 5 000 грн., у травні 2006 року - 3000 грн. та у липні
2007 року - 10 000 грн. ОСОБА_2 в рахунок оплати проведених концертних програм
на виконання договорів відповідно № 120 від 21 грудня 2005 року, № 23 від 6 травня 2006 року та № 56 від 10
липня 2006 року, у зв'язку з чим просив
перевірити надходження цих коштів до каси ансамблю. За вказаною заявою ОСОБА_1
у ГУ ВВ МВС України було призначено службове розслідування, матеріали якого і були надіслані до
військової прокуратури Київського гарнізону для прийняття правового рішення.

13 серпня 2007 року помічник військового прокурора Київського гарнізону за
результатами перевірки в порядку
ст. 97 КПК України матеріалів
службового розслідування, проведеного
Головним управлінням внутрішніх військ МВС України щодо обставин використання
ОСОБА_2 грошових коштів отриманих за проведення концертів академічного ансамблю
пісні й танцю МВС України, виніс
постанову про відмову в порушенні кримінальної справи стосовно ОСОБА_2 за
відсутністю в його діях складів злочинів,
передбачених ст. ст.
190 та 420 КК України.

До суду надійшла скарга ОСОБА_1 на вищевказану постанову прокурора, в якій він просить її скасувати, надати висновок щодо законності дій
прокуратури та прийняти правове рішення щодо дій ОСОБА_2. В обґрунтування своєї
скарги заявник послався на те, що, на його думку,

постанова прокурора підлягає скасуванню з мотивів неповної перевірки всіх
обставин привласнення ОСОБА_2 коштів,
які надавалися як оплата концертних програм, що, як
вважав заявник, робить висновок про
відмову в порушенні кримінальної справи передчасним, упередженим та необ'єктивним. Крім того,
ОСОБА_1 у своїй скарзі ставить під сумнів правдивість показів окремих
осіб, а також документів, які покладені прокурором в основу свого
рішення. Скаржник вказував і на те, що
оскаржувана

постанова містить неправдиві дані про його,
ОСОБА_1, ставлення до службових
обов'язків, на даний момент він готовий
вказати на очевидця передачі грошей ОСОБА_2,
наявність якого дійсно весь час,
у тому числі і в прокуратурі,
заперечував, як він, ОСОБА_1,
уточнив, з етичних міркувань.

Прокурор в судовому засіданні пояснив,
що оскаржувана

постанова про відмову в порушенні кримінальної справи винесена на підставі
чинного законодавства і з дотриманням вимог
ст. 99 КПК України, а тому не може бути скасованою.

Проаналізувавши скаргу, оскаржувану
постанову від 13 серпня 2007 року про відмову в порушенні кримінальної
справи, заслухавши пояснення прокурора, заявника,
особи, рішення якої
оскаржено, суд вирішуючи скаргу заявника
по суті, виходить з такого.

За змістом ст. 236-1 КПК України скарга на постанову
прокурора може бути подана лише особою,
інтересів якої оскаржуване рішення стосується.

Як вбачається з матеріалів перевірки,
процесуальним приводом для прийняття постанови від 13 серпня 2007 року
про відмову в порушенні кримінальної справи було виключно повідомлення
(матеріали перевірки) установи (ГУ ВВ МВС України - лист №
3/19/1-1140 від 10 квітня 2007 року з додатками), про перевірку в порядку ст. 97
КПК України якого згідно з правилами Закону України «Про звернення громадян»
було лише поінформовано ОСОБА_1.

Крім того, матеріали перевірки, які були у розпорядженні прокурора і надані
до суду, не містять документів, які б могли розглядатися судом як заява
ОСОБА_1 про вчинений або підготовлюваний злочин з боку ОСОБА_2, такі заяви та повідомлення від ОСОБА_1 в
порядку ст. 95 КПК України органом прокуратури не приймалися.

За таких обставин, скарга
ОСОБА_1, яка подана до суду, не може слугувати належним приводом для
скасування постанови помічника військового прокурора Київського гарнізону від
13 серпня 2007 року про відмову в порушенні кримінальної справи стосовно
ОСОБА_2 за відсутністю в його діях складів злочинів, передбачених
ст. 410 КК України, а тому в цій частині вона не може бути
задоволена з наведених мотивів.

У той же час, оскільки прокурором
одночасно прийнято рішення і про відмову в порушенні кримінальної справи
стосовно ОСОБА_2 за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого
ст. 190 КК України, приймаючи до уваги, що оскаржувана

постанова прокурора в цій частині може стосуватися інтересів заявника, який за його твердженнями передавав власні
грошові кошти ОСОБА_2 як оплату за

проведені концерти відповідно до угод № 120 від 21 грудня 2005 року, № 23 від 6 травня 2006 року та № 56 від 10
липня 2006 року, суд визнає правові
підстави для перевірки законності оскаржуваної постанови прокурора в цій
частині достатніми.

Як вбачається з досліджених в судовому засіданні матеріалів прокурорської
перевірки, ОСОБА_1 надав копії укладених
між ним як суб'єктом підприємницької діяльності та ОСОБА_2 від імені ансамблю
угод № 120 від 21 грудня 2005 року, № 23
від 6 травня 2006 року та № 56 від 10 липня 2006 року та додатків до них (акти
прийому здачі робіт), які містять всі
необхідні реквізити і згідно з якими ансамбль повинен був провести виступи
відповідно 20 грудня 2005 року, 7
травня, 11 липня 2006 року, і таку роботу ОСОБА_1 як замовник прийняв
відповідно 21 грудня 2005 року та 11 липня 2006 року і жодних претензій щодо
якості та повноти її проведення не мав.

ОСОБА_1 наполягав в судовому засіданні,
що 21 грудня 2005 року він за виступ ансамблю передав ОСОБА_2 5 000
грн., а за виступи ансамблю у травні та
липні 2006 року - наперед передав ОСОБА_2 відповідно 3 000 грн. та 10 000
грн., про що власноруч кожного разу
складав акти приймання та здавання виконаних робіт.

ОСОБА_1 під час проведення прокурорської перевірки послідовно стверджував
про те, що не було очевидців передачі
грошей та укладення вказаних документів,
які, як показував ОСОБА_1, він передавав і заповнював власноруч і
виключно наодинці з ОСОБА_2 у службовому кабінеті останнього.

Саме ці повідомлені ОСОБА_1 обставини й були прокурором взяті до
уваги, а вказані скаржником в судовому
засіданні дані щодо присутності під час згаданих подій свідка під час
прокурорської перевірки умисно ним приховувалися, відтак не були у розпорядженні
прокурора, а тому не можуть братися
судом до уваги, тим більше в умовах
відсутності відповідної заяви про злочин з боку самого ОСОБА_1.

Під час прокурорської перевірки, як
це вбачається з постанови про відмову в порушенні кримінальної справи, матеріалів прокурорської перевірки, пояснень працівників ансамблю
встановлено, що дійсно 20 грудня 2005
року та 7 травня 2006 року відбувалися святкові заходи за участю ансамблю.

Разом з тим, перевіркою безспірно
встановлено відсутність будь-яких письмових звернень з боку ОСОБА_1 до ГУ ВВ МВС України, інших установ щодо
організації проведення платних концертів за договорами № 120 від 21 грудня 2005
року, № 23 від 6 травня 2006 року та №
56 від 10 липня 2006 року, відсутні й
будь-які офіційні рішення за такими зверненнями, якщо й вважати, що ОСОБА_1 звертався в іншій, а не у письмовий, спосіб.

До того ж, як вбачається з
матеріалів, які були у розпорядженні
прокурора, концерт 20 грудня 2005 року
відбувся за зверненням від 15 грудня 2005 року не ОСОБА_1, а Святошинського РУ ГУ МВС України, яке було підтримане ГУ ВВ МВС України (телеграма № 7969/2 20 грудня 2005 року), і цей концерт проводився безкоштовно.

ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснив,
що він самостійно за власною ініціативою заповнював акти виконаних робіт
та передавав ОСОБА_2 гроші, розраховуючи
на те, що відповідні концерти
відбудуться, йому і на момент, як він стверджував, укладання вказаних угод та актів до них було
відомо про те, що згідно із своїми
службовими обов'язками адміністратора він не зобов'язаний укладати угоди з
ансамблем, тим більше оплачувати його
виступи, а його начальник не мав права
отримувати готівку за проведені концерти,
укладення угод, на підставі яких
здійснюються платні концерти, може
відбуватися тільки з дотриманням відповідної процедури погодження з
керівництвом ГУ
ВВ МВС України, проте
власні гроші ОСОБА_1 передав на свій ризик як спонсорську допомогу суб'єкта
господарської діяльності, достовірно
знаючи при цьому про недотримання процедури погодження, договори та акти були заповнені саме
ним, ОСОБА_1, окремі з цих документів вже по факту
проведеного концерту (20 грудня 2005 року),
а акт від 11 липня 2007 року про нібито проведений концерт у м. Біла Церква - був складений взагалі наперед і
такого концерту ансамбль не проводив.

До того ж, жодний з вказаних актів -
додатків до вказаних вище угод, кожний
окремо не містить даних, які б могли
бути оцінені судом як власноруч складена розписка ОСОБА_2 про прийняття ним від
ОСОБА_1 грошових коштів, дописки з цього
приводу не відповідають назві,
предмету, призначенню та логіці
вказаних документів, до того ж були зроблені
самим ОСОБА_1, натомість угоди № 120 від
21 грудня 2005 року, № 23 від 6 травня
2006 року та № 56 від 10 липня 2006 року,
на які також посилається ОСОБА_1,
прямо передбачали безготівкову форму розрахунку як єдино прийняту
сторонами.

Будь-якого належного документального підтвердження прийняття ОСОБА_2
готівкових коштів від ОСОБА_1 як оплату за проведені концерти зацікавленими
особами не надано, не добуто їх і під
час прокурорської перевірки, у свою
чергу документи, на які посилається
ОСОБА_1 (акти виконаних робіт) взагалі не містять даних про те, що його,
ОСОБА_1, права чи законні
інтереси як замовника - сторони угоди були порушені з боку ОСОБА_2.

У судовому засіданні ОСОБА_1 уточнив,
що він не звертався до суду за захистом своїх прав як сторони за угодою
у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань, оскільки формально надані ним акти свідчать
про належне виконання ОСОБА_2 останніх.

ОСОБА_1 у своїй скарзі не наводить жодного факту, який спростовував би висновок прокурора про
відсутність в діях ОСОБА_2 ознак заволодіння чужим майном шляхом обману чи
зловживання довірою, таких даних не
містять і його заява до начальника КРУ ВВ МВС України та надані пояснення,
припущення та міркування ж з цього приводу обгрунтовано відхилені
прокурором на підставі оцінки результатів проведеної перевірки.

Згідно з вимогами ст. 236-2 КПК України суд, розглядаючи скаргу на постанову про відмову в
порушенні кримінальної справи,
перевіряє, чи були при відмові в
порушенні кримінальної справи виконані вимоги
ст. 99 КПК України, зокрема,
така

постанова може бути скасована тільки,
якщо є достатні дані, які
вказують на наявність ознак злочину.

Оскільки матеріали перевірки не містять даних про те, що ОСОБА_2 вводив ОСОБА_1 в оману щодо
правомірності передачі йому грошових коштів,
заохочував останнього до вчинення таких дій зловживаючи довірою, а передача таких коштів першому готівкою
завідомо була протиправна і для ОСОБА_1,
проте останній діяв на власний ризик як суб'єкт підприємницької
діяльності, правова оцінка обставин щодо
неналежного виконання стороною зобов'язань за договором за таких умов не
виходить за межі цивільного чи господарського делікту, який не містить ознак
кримінально-караного, протиправного та
суспільно небезпечного діяння, а тому
оскаржувана

постанова є законною за змістом.

Як вбачається з тексту оскаржуваної постанови, прокурор,
приймаючи рішення про відсутність законних підстав для порушення
кримінальної справи, керувався ст. 99
КПК України.

При цьому твердження у скарзі про те,
що перевірка проведена органом прокуратури поверхово і неповно, спростовується матеріалами самої
перевірки, яка більш того відновлювалася
за власною ініціативою прокурора саме з цією метою. Під час проведення
перевірки прокурором були об'єктивно та всебічно досліджені не тільки надані
ОСОБА_1 документи та свідчення, а й
пояснення інших осіб, які давали
свідчення як на користь ОСОБА_1, так і
проти нього, документи листування
відповідних установ та проведеної у зв'язку з цим ревізії, інші документи. Як вбачається з оскаржуваної
постанови, прокурор прийняв
рішення, неупереджено оцінивши всі
здобуті дані, що мають значення, у їх сукупності.

З урахуванням викладеного суд не вбачає і процесуальних порушень з боку
прокурора при винесенні постанови про відмову в порушенні кримінальної справи
щодо ОСОБА_2, які б могли стати законною
і достатньою підставою для її скасування,
а тому скарга задоволенню не підлягає і в цій частині, а оскаржувану постанову в цілому суд вважає
законною і обґрунтованою.

Що ж стосується прохання заявника надати висновок щодо законності дій
прокуратури та прийняти правове рішення щодо дій ОСОБА_2, то вони можуть бути розглянуті судом і
отримати правове рішення лише в межах предмету даного судового розгляду, з урахуванням викладеного вище, як того вимагає ч.3 ст.
236-2 КПК України

З урахуванням викладеного,
керуючись ст. 236-2 КПК України, військовий суд,

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу громадянина ОСОБА_1 на постанову помічника військового прокурора Київського
гарнізону від 13 серпня 2007 року про відмову в порушенні кримінальної справи
стосовно начальника академічного ансамблю пісні й танцю МВС України
підполковника ОСОБА_2за відсутністю в його діях складів злочинів, передбачених
ст. ст. 190 та 410 КК України - залишити без
задоволення.

Відмовити у скасуванні постанови помічника військового прокурора Київського
гарнізону від 13 серпня 2007 року про відмову в порушенні кримінальної справи
стосовно начальника академічного ансамблю пісні й танцю МВС України
підполковника ОСОБА_2за відсутністю в його діях складів злочинів, передбачених
ст. ст. 190 та 410 КК України.

На постанову може бути подана апеляція до військового апеляційного суду
Центрального регіону України протягом 7 діб з дня її винесення.