Справа № 11a-499,
2007 рік Головуючий
у 1 інстанції Строна Т.Г
296 КК України Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007 року
травня 25 дня
колегія суддів Судової палати у
кримінальних справах апеляційного
суду Львівської області в складі:

головуючого,
судді Яременка О.Д.,

суддів Гнатіва
Н.І., Волинця М.М.,

з участю
прокурора Ходачкевича Ю.І.,

потерпілого
ОСОБА_3,

засуджених
ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянула у
відкритому судовому засіданні в м.Львові кримінальну справу за апеляцією
потерпілого ОСОБА_3 на вирок Турківського районного суду Львівської області від
27 березня 2007 року.

Цим вироком
засуджено,

ОСОБА_1,
народженого ІНФОРМАЦІЯ_1 року в м.Турці Львівської області, мешканця АДРЕСА_1,
українця, громадянина України, з середньою технічною освітою, одруженого, має
на утриманні малолітню дитину, працюючого лісником Турківського ЛГП
«Галсільліс», раніше не судимого,

за ч.2 ст.296 КК
України на чотири роки обмеження волі.

ОСОБА_2,
народженого ІНФОРМАЦІЯ_2року в м.Турці Львівської області, мешканця АДРЕСА_2,
українця, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, одруженого,
раніше не судимого, за ч.2 ст.296 КК України на чотири роки обмеження волі.

На
підставі ст.ст.75,76 КК України обох засуджених звільнено від відбування
призначеного покарання, якщо вони упродовж трьохрічного іспитового терміну не
вчинять нового злочину та виконають покладені на них обов»язки: попросити
публічного вибачення у потерпілого, не виїзджати за межі України без дозволу
органів кримінально-виконавчої системи, періодично з»являтись для реєстрації в
органи кримінально-виконавчої ситеми.

Міру
запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу, обом засудженим залишено
без змін, підписки про невиїзд до часу звернення вироку до виконання.

Стягнено
з кожного із засуджених по 469,60 грн. на користь Львівської клінічної лікарні
за стаціонарне лікування потерпілого.

Стягнено
з обох засуджених солідарно в користь потерпілого ОСОБА_3 3000 грн. моральної
шкоди.

ОСОБА_1
та ОСОБА_2 визнано винуватими в тому, що вони 09 жовтня 2006 року коло 22-23
години, на вул.Травневій в м.Турці Львівської області, у стані алкогольного
сп»яніння, на грунті зловживання спиртними напоями, безпричинно схопивши попід
руки потерпілого ОСОБА_3 котрий повертався з ними до дому та стали наносити
йому удари ногами і руками у різні частини тіла, а коли потерпілий впав,
продовжуючи бити його кинули у річку, а відтак знову били його ногами поки той
не втік. Своїми діями вони спричинили потерпілому легкі тілесні ушкодження з
розладом здоров»я.

Не
оспорюючи кваліфікації дій засуджених, потерпілий в апеляції порушує питання
про скасування вироку за м»ягкістю і постановлення
більш суворого вироку та стягнення з засуджених в його користь 10000 грн.
моральної шкоди. Покликається на те, що засудження їх до 4 років позбавлення
волі з застосуванням ст.ст.75, 76 КК України є надто м»яким, без врахування
того, що злочин вчинено за попередньою змовою, вмисно, в нетверезому стані та
дій засуджених котрі його копали, скинули в річку. Він не згідний з показаннями
свідка ОСОБА_4 в суді, оскільки вони суперечать його показанням на досудовому
слідстві. При стягненні моральної шкоди в розмірі 3000 грн., суд не врахував
погіршення його загального стану здоров»я після побиття, неможливості дотепер
відійти від страху, увійти в нормальний ритм життя, а також того, що він
тривалий час лікувався, звертався в міліцію, двічі проходив експертизу,
проходив медогляди, з»являвся на допити до слідчого, в суд, змушений був
виступати в суді, тобото всіх його моральних страждань, котрі він оцінив у
10000 грн.

Прокурор,
який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, в запереченні на
апеляцію вважає вирок обгрунтованим, а апеляцію безпідствною, оскільки
кваліфікація дій засуджених підтверджена доказами встановленими на досудовому
та судовому слідстві. При призначенні покарання, судом враховано особу
засуджених.

Заслухавши
доповідача, міркування прокурора про залишення вироку без змін, думку
потерпілого на підтримку доводів апеляції, думку засуджених про необхідність
залишення вироку без змін, обговоривши наведені в апеляції доводи і перевіривши
матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляція не підлягає задоволенню.

Висновок
суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у вчиненні зазначених у
вироку злочинних дій, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується
зібраними у справі та перевіреними в судовому засіданні доказами і не
оспорюється в апеляції.

Обираючи
засудженим покарання, суд першої інстанції врахував вчинення ними злочину
середньої тяжкості, особи засуджених котрі вперше притягуються до кримінальної
відповідальності, їх виключно похитивні характеристики та ставлення до скоєного
злочину, скоєння ними злочину в стані алкогольного сп»яніння як обтяжуючу
покарання обставину, та обгрунтовано обрав покарання в межах санкції статті КК
України у вигляді обмеження волі із застосуванням ст.75 КК України.

Тому
покликання потерпілого в апеляції на неврахування судом того, що злочин вчинено
за попередньою змовою, вмисно, в нетверезому стані та дій засуджених котрі його
копали, скинули в річку, є безпідставні.

Колегія
суддів вважає, що обране судом першої інстанції покарання засудженим та його
обгрунтування, відповідає до ст.ст. 65-66,75 КК України, є необхідним та
достатнім для їх виправлення та попередження нових злочинів.

Як
убачається з оскаржуваного вироку, показання свідка ОСОБА_4 в судовому
засіданні наведені судом як доказ вини засуджених у скоєнні злочинних дій
котрих потерпілий не оспорює. Тому покликання потерпілого в апеляції на незгоду
з показаннями цього свідка в суді, як такими, що суперечать його показанням на
досудовому слідстві, є безпідставними.

У
відповідності до роз»яснень у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України
«Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,
розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав
позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров»я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для
відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.

З вироку
суду вбачається, що при вирішенні цивільного позову щодо стягнення моральної
шкоди і визначенні розміру відшкодування в 3000 грн., суд першої інстанції
врахував перенесення потерпілим сильного фізичного болю і хвилювання з цього
приводу та хвилювання за своє здоров»я, тривале перебування на стаціонарному
лікуванні та відірваний від сім»ї, значний термін порушення його нормального
ритму і способу життя, вимушеність його звертання з заявою у міліцію,
з»являтись на допити до слідчого та давати показання в суді, необхідність двічі
проходити експертизу та медогляди, а також тяжкість спричинених потерпілому
тілесних ушкоджень.

Тому
колегія суддів вважає необгрунтованими покликання потерпілого в апеляції на те,
що при стягненні моральної шкоди в розмірі 3000 грн., суд не врахував
погіршення його загального стану здоров»я після побиття, неможливості дотепер
відійти від страху, увійти в нормальний ритм життя, а також того, що він тривалий
час лікувався, звертався в міліцію, двічі проходив експертизу, проходив
медогляди, з»являвся на допити до слідчого, в суд, змушений був виступати в
суді, тобото його моральних страждань, котрі він оцінив у 10000 грн., оскільки
його доводи викладені як у позовній заяві так і в апеляції повністю враховані
судом. Інших, не врахованих судом доводів та обставин, які могли б вплинути на
збільшення розміру моральної шкоди, потерпілий в апеляції не навів.

Апеляційний
суд при перевірці справи не виявив допущення порушень
кримінально-процесуального закону чи неправильного застосування матеріального
закону, які б давали підстави для скасування оскаржуваного вироку і ухвалення
іншого, більш суворого та збільшення розміру моральної шкоди.

Керуючись ст.ст.
366,377 КПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляцію
потерпілого ОСОБА_3 залишити без задоволення, а вирок Турківського районного
суду Львівської області від 27.03.2005 року про засудження ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за
ч.2 ст.296 КК України, без змін.

Ухвала
винесена в нарадчій кімнаті в одному примірнику.