Провадження № 11-кп/780/102/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 18 21.01.2015

УХВАЛА
Іменем України
21 січня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 захисника ОСОБА_8

секретаря судових засідань ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2014 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тбілісі, Республіка Грузія, грузина, громадянина Респуліки Грузія, проживаючого без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,
- визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2014 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки 3 (три) місяці. Остаточне покарання ОСОБА_7 визначено на підставі ст. 71 КК України шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 червня 2011 року, у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичні обставини справи та кваліфікацію його дій, просить вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2014 року, ухвалений відносно нього змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, та пом?якшити йому покарання. На обґрунтування своїх вимог обвинувачений зазначає, що суд першої інстанції при призначенні йому покарання не врахував обставини, які на його думку суттєво знижують суспільну небезпеку скоєного ним злочину, а саме: повне визнання ним своєї вини та щире каяття; активне сприяння розкриттю злочину; добровільне відшкодування завданих збитків та відсутність претензій з боку потерпілих; вчинення злочину внаслідок тяжкого матеріального становища. Апелянт вважає, що сукупність зазначених обставин свідчить про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через суворість та є підставою для зміни вироку суду першої інстанції і призначення йому із застосуванням статті 69 КК України більш м`якого покарання. Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_8 , в своїй апеляційній скарзі просить пом`якшити призначене його підзахисному покарання, наводячи при цьому доводи аналогічні доводам, викладеним в апеляційній скарзі самого обвинуваченого ОСОБА_7 .

За вироком суду, ОСОБА_7 визнано винуватим у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, за наступних обставин.

07 червня 2014 року, приблизно о 15 годині 30 хвилин, ОСОБА_7 , знаходячись на вул. Таращанській в м. Біла Церква, Київської області, діючи повторно, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, розбив заднє скло автомобіля "Мерседес", державний номер НОМЕР_1 , звідки таємно викрав майно потерпілої ОСОБА_10 на загальну суму 5610 гривень. Крім того, 14 серпня 2014 року, приблизно о 12 годині 40 хвилин, ОСОБА_7 знаходячись на вул. Таращанській в м. Біла Церква, Київської області, діючи повторно, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, розбив скло правих передніх дверей автомобіля "Сітроен Ц 4 Пікассо" державний номер НОМЕР_2 , звідки таємно викрав майно потерпілої ОСОБА_11 на загальну суму 2560 гривень.

Крім того, 23 серпня 2014 року, приблизно о 18 годині 00 хвилин, ОСОБА_7 знаходячись на вул. Таращанській в м. Біла Церква, Київської області, діючи повторно, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, розбив скло задніх правих дверей автомобіля "Фіат Добло" державний номер НОМЕР_3 , звідки таємно викрав майно потерпілої ОСОБА_12 на загальну суму 1100 гривень.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого і захисника, які підтримали подані ними апеляційні скарги та просили їх задовольнити, доводи прокурора, який заперечував проти поданих апеляційних скарг, вважаючи вирок суду першої інстанції законним та обгрунтованим, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи викладені в апеляційній скарзі колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до статті 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, тобто у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України обґрунтовані, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені представленими у справі доказами у їх сукупності, які не оспорювались також і обвинуваченим та досліджувались за згодою учасників судового провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, а тому згідно ч.2 ст. 394 КПК України апеляційному оскарженню не підлягають.

Згідно статті 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому враховуються ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
У відповідності до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Всупереч доводам апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 повністю дотримався вимог вищезазначених норм кримінального закону. Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував ступінь суспільної небезпеки скоєного з огляду на тяжкість вчиненого ним злочину, який відповідно до статті 12 КК України є злочином середньої тяжкості та особу винного. Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , відповідно до статті 66 КК України судом першої інстанції визнано та враховано визнання обвинуваченим своєї вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину добровільне та повне відшкодування завданих потерпілим збитків тобто всі ті обставини, на неврахування яких посилаються в своїх апеляційних скаргах і сам обвинувачений та його захисник.
Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 щодо скрутного матеріального становища його сім`ї всупереч доводам апеляційної скарги враховані судом першої інстанції, проте обґрунтовано не визнані обставиною, що пом`якшує покарання, так як не могли значною мірою обумовити вчинення ним злочину.
Доводи захисника щодо позитивної характеристики ОСОБА_7 з місць позбавлення волі не підтверджуються матеріалами провадження.
Крім того, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції обґрунтовано визнав обставиною, що обтяжує покарання рецидив злочину, врахувавши попередні судимості ОСОБА_7 за умисні злочини, що не утворюють повторності для злочину, за який його засуджено оскаржуваним вироком.
Також звертає на себе увагу той факт, що ОСОБА_7 вчинив новий злочин під час невідбутої частини покарання після умовно-дострокового звільнення від його відбування за попереднім вироком, що свідчить про його стійке небажання стати на шлях виправлення та виключає можливість призначення обвинуваченому більш м?якого покарання.
Таким чином, з урахуванням наведених вище обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції покарання не в максимальних межах санкції ч.2 ст.185 КК України за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення, а також запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України.
Відповідно до ч.4 ст.71 КК України, остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Таким чином, судом першої інстанції правильно застосовано положення статті 71 КК України при ухваленні оскаржуваного вироку.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість ухваленого судом вироку щодо ОСОБА_7 , а також про безпідставність доводів апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника з приводу невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 листопада 2014 року, ухвалений відносно ОСОБА_7 залишити без змін.
Судді:
___________________ _____________________ ____________________
ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5