УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №1-69/12 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.286 КК України Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2015 року колегія суддів Судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:
головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
прокурора: ОСОБА_5 ,
представника потерпілої: ОСОБА_6 ,
засудженого: ОСОБА_7 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальну справу за апеляціями потерпілої ОСОБА_8 та прокурора ОСОБА_9 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області, від 13 березня 2015 року,-
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , неодруженого, працюючого механізатором в «ПП ОСОБА_10 », не судимого, -
засуджено за ч.2 ст.286 КК України до 4 (чотирьох) років позбавлення волі без позбавленням права керувати всіма видами транспортних засобів.
Відповідно до ст.ст. 75, 76 КК України засудженого звільнено від відбування основного покарання із випробовуванням і іспитовим строком на 2 (два) роки з зобов`язанням не виїжджати на постійне місце проживання за межі України без дозволу кримінально-виконавчої інспекції та періодично там реєструватись.
Запобіжний захід засудженому до набрання вироком законної сили залишено попередній підписку про невиїзд.
Питання про речові докази вирішено відповідно до ст.81 КПК України.
Згідно вироку, ОСОБА_7 , 01 серпня 2011 року о 17 годині, керуючи мотоциклом Днепр-10 без номерного знаку, не маючи прав на керування мотоциклом, рухаючись по вул. Культури на перехресті з головною дорогою по вул. Культосвітня в с.Миролюбівка, Житомирського району, порушуючи вимоги п.п 16.11 Правил дорожнього руху України, на перехресті нерівнозначних доріг, рухаючись по другорядній дорозі, не надав переваги транспортному засобу, який рухався по головній дорозі, а саме автомобілю «Хюндай- Сантафе», державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_11 та здійснив з ним зіткнення.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, пасажир мотоцикла ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у вигляді тупої поєднаної травми тіла у вигляді забійної рани на лобі, множених саден на обличчі, шиї, верхніх та нижніх кінцівках, Закритого перелому нижньої третини лівої малогомілкової кістки та внутрішньої кісточки лівої гомілки, рваних ран лівої стопи, відкритого перелому верхньої третини лівої гомілки з наявністю рани по передньо - внутрішній поверхні з ушкодженням великогомілкового підшкірного венозного синуса та розривом великогомілкової артерії, ускладненого розвитком крововтрати та геморологічно - травматичного шоку 3 ст., яка відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.
Порушення водієм мотоцикла Днепр-10 ОСОБА_7 вимог вищевказаного пункту ПДР знаходиться у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки/виникненням даної дорожньо-транспортної події та її наслідками.
В апеляційних скаргах:
- потерпіла ОСОБА_8 вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим в силу неповноти судового розгляду, яка виразилася у не встановленні дійсного учасника ДТП, а саме водія автомобіля «Хюндай». Наголошує, що суд проігнорував як її показання так і показання обвинуваченого, якими, як вважає, спростовується вина останнього. Зокрема те, що саме водій автомобіля «Хюндай» здійснив зіткнення з мотоциклом, який зупинився на осьовій лінії дороги. Зазначає, що подія ДТП сталася 11 березня 2015 року, а не 01 серпня 2011 року, як про те у вироку вказав суд. На думку апелянта безпідставно суд послався у вироку на показання свідка ОСОБА_12 , в той час, як вони є суперечливими. За вказаних обставин вважає висновки суду першої інстанції такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. За результатами апеляційного розгляду справи просить оскаржуваний вирок скасувати а засудженого ОСОБА_13 виправдати.
- прокурор ОСОБА_9 не оспорюючи кваліфікації дій засудженого не погоджується з вироком суду в силу м`якості призначеного йому покарання. Вважає, що при постановленні вироку судом не було враховано, що ОСОБА_7 винним себе у вчинені інкримінованого йому злочину не визнав, керував технічно несправним мотоциклом не маючи прав на його керування. Наголошує, що саме дії засудженого при керуванні транспортним засобом, які він вчинив в порушення правил дорожнього руху, призвели до дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження. Наголошує, що при постановленні вироку суд першої інстанції не вирішив заявлений ним до засудженого цивільний позов, про відшкодування витрат закладу охорони здоров`я на лікування потерпілої внаслідок злочину. За результатами апеляційного розгляду справи просить оскаржуваний вирок суду скасувати та постановити новий, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі, а також просить задовольнити позов прокурора, в інтересах держави в особі Житомирської обласної дитячої лікарні до ОСОБА_7 , про відшкодування витрат закладу охорони здоров`я на лікування потерпілої внаслідок злочину, на суму 1800 гривень 66 копійок.
01.04.2015, від засудженого ОСОБА_7 надійшли заперечення на апеляційну скаргу прокурора в яких він наводить відповідні аргументи в обґрунтування своєї позиції.
Заслухавши доповідь судді, думки засудженого та представника потерпілої, які підтримали подану потерпілою апеляцію та заперечили щодо задоволення апеляції прокурора, міркування прокурора, який частково підтримав подану ним апеляцію та заперечив щодо задоволення апеляційної скарги потерпілої, перевіривши вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.365 КПК України та обговоривши викладені в апеляціях доводи, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 67 КПК України ніякі докази для суду не мають наперед встановленої сили, а відповідно до ст.323 КПК України суд має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності. Ці вимоги закону при розгляді даної справи судом першої інстанції було дотримано.
Зазначені показання ОСОБА_7 у судовому засіданні підтвердили допитані в якості свідків пасажир мотоцикла ОСОБА_8 та водій автомобіля «Хюндай» ОСОБА_11 .. В своїх показаннях свідки наголосили, що ОСОБА_7 , при виїзді з другорядної дороги на головну, не став зупинятися для пропуску можливих транспортних засобів та надання їм переваги в русі, рухався при цьому накатом. Також свідок ОСОБА_11 показала, що намагалася уникнути зіткнення з мотоциклом шляхом зміни траєкторії руху свого авто, що їй не вдалося зробити.
З огляду на протокол огляду місця події від 11.08.2011, дорожньо-транспортна пригода сталася на перехресті вулиць Культури з головною дорогою по вул.Культосвітня в с.Миролюбівка Житомирського району (т.1а.с.15-29).
Аналізуючи досліджені у судовому засіданні докази суд обґрунтовано взяв до уваги та поклав в основу вироку висновок експерта №85 від 27.10.2011, згідно якого, з моменту виникнення небезпеки для руху водій автомобіля «Хюндай» ОСОБА_11 не мала технічної можливості уникнути ДТП як шляхом гальмування, так і шляхом безпечного об`їзду. Невідповідність дій водія мотоцикла «Днепр-10» ОСОБА_7 , технічним вимогам п.16.11 ПДР України з технічної точки зору знаходиться у причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки і виникненням наведеної дорожньо-транспортної пригоди(а.с.108-111).
Щодо апеляційних тверджень потерпілої ОСОБА_8 про те, що саме водій автомобіля «Хюндай» винуватий у ДТП так-як здійснив зіткнення з мотоциклом який в цей час стояв без руху на перехресті доріг, та мав можливість уникнути такого зіткнення, то вони є безпідставними.
З протоколу огляду транспортних засобів та з фототаблиці до протоколу огляду місця пригоди вбачається, що автомобіль «Хюндай» має пошкодження бокової правої частини, мотоцикл «Днепр-10», має пошкодження переднього колеса та лівої бокової частини(т.1 а.с.7,8, 27-29). Крім того, враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, водієві автомобіля «Хюндай» ОСОБА_11 не може бути поставлено за вину те, що вона не змогла уникнути зіткнення з мотоциклом «Днепр-10». Колегія суддів вважає, що водій
ОСОБА_11 , керуючи автомобілем «Хюндай», не зобов`язана була виходити з можливості грубого порушення Правил дорожнього руху іншим водієм, вона не передбачала, не зобов`язана була і не мала можливості передбачити, що мотоцикл «Днепр-10», яким керував ОСОБА_7 , не уступить дорогу, не зупиниться перед виїздом на головну дорогу і не пропустить її автомобіль. Відповідно до п.1.4 Правил дорожнього руху, водій ОСОБА_11 вправі була розраховувати, що водій ОСОБА_7 перед виїздом з другорядної дороги на головну зупиниться і надасть їй можливість
проїхати перехрестя.
За вказаних обставин суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що зіткнення автомобілів виникло внаслідок грубого порушення
Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_7 , котрий, рухаючись
другорядною дорогою, проігнорував вимоги п.16.11 ПДР України і виїхав
на головну дорогу, по якій рухалась водій ОСОБА_11 , яка, незважаючи на
вжиті заходи, не змогла уникнути зіткнення. Тому, в причинному зв`язку із
суспільно небезпечними наслідками, що настали, знаходяться дії водія
ОСОБА_7 .. Такі висновки суду узгоджуються з роз`ясненнями, що містяться в пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», згідно яких, кримінальна відповідальність виключається, якщо особа порушила Правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, котра керувала транспортним засобом.
Уживались судом належні заходи і для перевірки тверджень потерпілої ОСОБА_8 про те, що автомобілем «Хюндай» на час ДТП керувала не ОСОБА_11 а інший водій. Свої мотивовані висновки щодо цього питання суд виклав у вироку. З цими висновками суду погоджується і колегія суддів.
Свій висновок щодо досліджених у судовому засіданні доказів та їх оцінки в сукупності з іншими наведеними у вироку доказами суд належним чином мотивував. З цим висновком, щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, погоджується і колегія суддів.
Що стосується обраної ОСОБА_7 міри покарання, то на думку колегії суддів, апеляція прокурора, в якій він ставить питання про погіршення становища засудженого, задоволенню не підлягає.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як встановлено вивченням справи, суд виконав зазначені вимоги закону, та належним чином мотивував свої висновки в цій частині. З вироку суду вбачається, що при призначенні ОСОБА_7 покарання було враховано, що він вчинив з необережності тяжкий злочин, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується.
З урахуванням наведеного, а також того, що тяжких наслідків від злочину не настало, потерпіла одужала та не вимагала призначення ОСОБА_7 суворого покарання, у суду першої інстанції було достатньо підстав для застосування до останнього положень ст. 75 КК України. На переконання колегії суддів, міра покарання призначена засудженому з урахуванням даних про його особу, обставин по справі та обставин, що обтяжують і пом`якшують покарання, відповідає характеру і ступеню тяжкості вчиненого ним злочину.
Колегія суддів також вважає, що за відсутності в матеріалах кримінальної справи цивільного позову про відшкодування витрат закладу охорони здоров`я на лікування потерпілої внаслідок злочину, того, що прокурор в апеляційній інстанції відмовився підтримувати апеляцію в цій частині, а тому, апеляцію прокурора, що приймав участь в суді першої інстанції, в частині стягнення таких коштів залишає без задоволення.
Що ж стосується допущеної судом в мотивувальній частині вироку описки щодо невірної вказівки дати вчинення злочину, то вона є очевидною та на думку колегії суддів підлягає виправленню судом, що постановив вирок в порядку ст. 409 КПК України.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 365, 366 КПК України колегія суддів, -
Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_9 та потерпілої ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Житомирського районного суду Житомирської області, від 13 березня 2015 року щодо засудженого за ч.2 ст.286 КК України ОСОБА_7 , - без зміни.
В порядку ст. 365 КПК України зобов`язати суд першої інстанції виправити допущену в мотивувальній частині вироку описку, щодо дати вчинення злочину.
Судді: