Ухвала

іменем україни

23 вересня 2014 року м.
Київ

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого
Марчук Н.О.,

суддів:
Матієк Т.В., Шилової Т.С.,

при секретарі
Зінорук В.В.,

розглянувши кримінальне провадження,
внесене до Єдиного реєстру досудових
розслідувань за № 0000117, щодо

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця та жителя АДРЕСА_1,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1
ст. 126 КК України,

за касаційною скаргою засудженого на
вирок Любарського районного суду
Житомирської області від 26 липня 2013
року та ухвалу колегії суддів судової
палати у кримінальних справах
Апеляційного суду Житомирської
області від 26 вересня 2013 року,

за участю прокурора Підвербної
Г.Я.,

в с т а н о в и л а:

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1,
не погоджуючись із судовими рішеннями,
ухваленими щодо нього, через істотне
порушення вимог кримінального
процесуального закону та неправильне
застосування закону України про
кримінальну відповідальність, просить
їх скасувати, а кримінальне
провадження закрити. Свої вимоги
засуджений мотивує тим, що він діяв у
відповідь на неправомірні дії ОСОБА_2
Посилається на те, що судові інстанції
не мотивували прийнятих ними рішень, не
дали оцінки усім наданим у судовому
засіданні доказам, зокрема, показанням
свідків захисту.

Вироком Любарського районного суду
Житомирської області від 26 липня 2013
року, залишеним без зміни ухвалою
Апеляційного суду Житомирської
області від 26 вересня 2013 року, ОСОБА_1
визнано винуватим та засуджено за ч. 1
ст. 126 КК України до покарання у виді 200
годин громадських робіт.

За вироком суду ОСОБА_1 23 вересня 2012
року, знаходячись біля в'їзду до
Любарського кооперативного ринку, що
по вул. Котовського в с. Старий Любар
Любарського району Житомирської
області, в ході суперечки з ОСОБА_2, яка
переросла в бійку, умисно наніс
останньому один удар рукою в обличчя та
ще один удар рукою в область грудної
клітини, чим завдав потерпілому
фізичного болю та не спричинив
тілесних ушкоджень.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
прокурора із запереченнями проти
скарги, перевіривши матеріали
кримінального провадження та
обговоривши наведені у касаційній
скарзі доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що вона підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з вимогами п.1 ч. 1 ст. 438 КПК
України підставою для скасування або
зміни судових рішень судом касаційної
інстанції є, зокрема, істотне порушення
кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України
судове рішення повинно бути законним,
обґрунтованим і вмотивованим. Законним
є рішення, ухвалене компетентним судом
згідно з нормами матеріального права з
дотримання вимог кримінального
провадження, передбачених цим
Кодексом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене судом на підставі об'єктивно
з'ясованих обставин, які підтверджені
доказами, дослідженими під час
судового розгляду та оціненими судом
відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому
наведенні належні і достатні мотиви та
підставі його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд
за своїм внутрішнім переконанням, яке
ґрунтується на всебічному, повному й
неупередженому дослідженні всіх
обставин кримінального провадження,
керуючись законом, оцінює кожний доказ
з точки зору належності, допустимості,
достовірності, а сукупність зібраних
доказів - з точки зору достатності та
взаємозв'язку для прийняття
відповідного процесуального рішення.
Жоден доказ не має наперед
встановленої сили.

Положенням ст. 374 КПК України визначено,
що у мотивувальній частині вироку у
разі визнання особи винуватою, крім
іншого, зазначаються докази на
підтвердження встановлених судом
обставин, а також мотиви неврахування
окремих доказів.

Однак, суд першої інстанції не
дотримався вказаних вимог
кримінального процесуального закону
під час розгляду кримінального
провадження щодо ОСОБА_1 та ухвалення
вироку.

Так, з матеріалів кримінального
провадження, а саме журналу судового
засідання та долученого аудіозапису,
вбачається, що судом першої інстанції
під час судового розгляду
кримінального провадження щодо ОСОБА_1
у відповідності до вимог кримінального
процесуального закону було допитано
засудженого, потерпілого та свідків,
заявлених сторонами обвинувачення та
захисту.

Між тим, як убачається з мотивувальної
частини вироку, суд першої інстанції,
встановлюючи винуватість ОСОБА_1 у
вчиненні інкримінованого йому злочину,
не виклав суті показань свідків ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які були допитані в
судовому засіданні, а також не
проаналізував та не дав оцінки
показанням інших свідків, потерпілого
та обвинуваченого з точки зору їх
належності, допустимості й
достовірності, на що обґрунтовано
вказує засуджений у своїй касаційній
скарзі.

Тому вирок суду першої інстанції щодо
ОСОБА_1 не можна вважати законним,
обґрунтованим і вмотивованим, а тому
він підлягає скасуванню, з
призначенням нового розгляду у суді
першої інстанції.

Оскільки суд апеляційної інстанції при
розгляді провадження за апеляційною
скаргою засудженого не усунув
недоліки, допущені судом першої
інстанції, підлягає скасуванню й
ухвала суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду кримінального
провадження суду першої інстанції
необхідно повно й всебічно, з
дотриманням вимог кримінального та
кримінального процесуального закону
проаналізувати докази, надані
сторонами, дати їм юридичну оцінку з
огляду на їх допустимість та
достатність, перевірити інші доводи,
викладені у касаційній скарзі
засудженого, та ухвалити законне,
обґрунтоване й вмотивоване рішення.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу засудженого
задовольнити частково.

Вирок Любарського районного суду
Житомирської області від 26 липня 2013
року та ухвалу колегії суддів судової
палати у кримінальних справах
Апеляційного суду Житомирської
області від 26 вересня 2013 року щодо
ОСОБА_1 скасувати та призначити новий
розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

С у д д і:

Н.О. Марчук Т.В. Матієк Т.С. Шилова