577/07 .Головуючий
у першій інстанції Остапук В.І.
191, Доповідач
в апеляційній інстанції Опейда В.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Луцьк 06
листопада 2007 року

Колегія
суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Волинської
області в складі:

головуючого
- судді Опейди
В.О.

суддів Олексюка Я.М. , Бешти Г.Б.

з участю
прокурора Смолюка
Б.С.

представника
цивільного позивача Кучми
В.Ю.

засудженого ОСОБА_1

розглянувши
у відкритому судовому засіданні у м. Луцьку
кримінальну справу за апеляцією засудженого ОСОБА_1 на вирок Луцького міського
суду від 29 січня 2004 року, яким
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Берестечко Горохівського району
Волинської області, українець, громадянин України, з вищою освітою, одружений,
тимчасово не працюючий, перебуває
на обліку на біржі праці, проживаючий
АДРЕСА_1 (АДРЕСА_2), не судимий :

засуджений
за ст. 191 ч.5 КК України із
застосуванням ст. 69 КК України на З
(три) роки обмеження волі з позбавленням права займати посади пов'язані з
організаційно-розпорядчими функціями строком на 3 (три) роки без конфіскації
майна;

за СТ. 209 ч.1 КК України (в редакції від
5.04.2001 року) до штрафу в розмірі 8500 грн.

На
підставі ст. 70 КК України за сукупністю
злочинів, шляхом поглинення менш
суворого покарання більш суворим,
остаточно визначено до відбуття 3 (три) роки обмеження волі з
позбавленням права займати посади пов'язані з організаційно-розпорядчими
функціями строком на 3 роки без конфіскації майна.

Запобіжний
захід засудженому ОСОБА_1 до вступу вироку в закону силу залишено попередній -
підписку про невиїзд.

Заявлений
цивільний позов залишено без розгляду.

Розглядаючи
справу в апеляційному порядку, колегія
суддів судової палати в кримінальних справах Апеляційного суду Волинської
області

ВСТАНОВИЛА:

Даним
вироком суду ОСОБА_1 визнаний винним у тому,
що будучи службовою особою - президентом ЗАТ ФК « Волинь», отримавши по договору оренди від 16 грудня
2002 року від підприємства «Луцькавтодор» автомобіль-вишку марки «ЗІЛ 431410»
державний номерний знак НОМЕР_1, не
маючи права передавати

2

третім
особам цей автомобіль, зловживаючи
службовим становищем з метою незаконного отримання коштів, він того ж дня передав вказаний автомобіль на
КП «Ландшафт» в рахунок договору поставки від 01.12.2002 р. як власність ЗАТ ФК
«Волинь», одержавши в замін 40 000 грн..
В подальшому, зазначені кошти, знаючи,
що вони здобуті незаконним шляхом,
легалізував ці кошти і витратив на проведення учбово-тренувального збору
команди ФК «Волинь».

Прокурор, що приймав участь в розгляді справи в суді
першої інстанції подану ним апеляцію відкликав.

В
поданій апеляції засуджений ОСОБА_1, не
погоджуючись з висновками суду щодо кваліфікації його дій, вважає,
що судом обрано надто суворе покарання,
просить вирок змінити, звільнити
його від відбуття покарання з встановленням іспитового строку на підставі ст. 75 КК України, або ж перекваліфікувати його дії та звільнити
від кримінальної відповідальності у зв'язку з зміною обстановки.

Заслухавши доповідача, який доповів
суть вироку та доводи апеляції засудженого,
який подану ним підтримав частково,
де не оспорюючи кваліфікації його дій за вироком суду просив звільнити
його від покарання з застосування іспитового строку. Прокурор апеляцію засудженого
заперечив, просив вирок суду залишити
без змін, міркування представника
цивільного позивача, який при розгляді
апеляції послався на розсуд суду,
перевіривши матеріали справи,
дослідивши і проаналізувавши докази у справі, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляція засудженого підлягає до
часткового задоволення.

Висновки
суду про доведеність винності ОСОБА_1 у вчиненні злочинів, передбачених
ст. ст. 191 ч.5,
209 ч.1 КК України, ґрунтуються
на доказах, що зібрані у справі, які були належно досліджені та оцінені судом
у їх сукупності і детально викладені у вироку. Сам засуджений при розгляді
справи в апеляційній інстанції обставини вчинення інкримінованих йому у вину
злочинів не оспорював.

В своїх
показаннях ОСОБА_1 зазначав, що змушений
був вчинити інкриміновані йому дії, у
зв'язку з терміновою необхідністю забезпечення тренувального збору, очолюваної ним футбольної команди, однак будь-якої винагороди за це він особисто
не мав, кошти витратив на проведення
таких зборів в Республіці Білорусь.

Вказана
обставина, а саме ціль на яку було
витрачено кошти КП «Ландшафт», отриманих
від реалізації автомобіля-вишки та легалізація цих грошей з цією метою, на думку колегії суддів судової палати, не впливає на винуватість ОСОБА_1 у вчиненні
злочинів, передбачених ч.5 ст.
191, ч.1 ст.
209 КК України.

Разом з
тим, оскільки дані кошти в результаті
легалізації було спрямовано для корисних цілей,
автомобіль фактично у власність не передавався, тому вказані обставини суттєво впливають на
обране покарання засудженому ОСОБА_1

У
зв'язку з наведеним, колегія суддів
судової палати знаходить, що судом
першої інстанції при призначенні покарання засудженому ОСОБА_1 не в повній мірі
враховано усі обставини, що пом'якшують
його покарання.

У відповідності
до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд
повинен врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини,
що пом'якшують та обтяжують покарання.

Однак, при призначенні покарання засудженому ОСОБА_1
судом належним чином не взято до уваги те,
що злочин вчинено у зв'язку з збігом тяжких обставин, в корисних цілях з метою термінової
необхідності проведення тренувального збору команди.

Крім
того, засуджений ОСОБА_1 позитивно
характеризується за вказаним місцем роботи,
зарекомендував себе як
кваліфікований організатор

навчально-виховної та спортивно-масової роботи
є не судимою особою.

Він вину
у скоєному фактично визнав, розкаявся у
вчиненому, виявляв бажання відшкодувати
завдані злочином збитки.

Поряд з
цим, ОСОБА_2 має постійне місце
проживання, на його утриманні перебуває
двоє неповнолітніх дітей та дружина яка тяжко хворіє.

З
врахуванням викладеного, суд першої
інстанції невірно прийшов до переконання про неможливість його виправлення і
перевиховання без ізоляції від суспільства.

За
наявності зазначених обставин, що
пом'якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого
злочину, збіг великого проміжку часу з
моменту вчинення, судова колегія вважає
за можливе звільнити засудженого ОСОБА_1 на підставі ст. 75 КК України від призначеного основного
покарання у вигляді обмеження волі з покладенням на нього обов'язків
згідно ст. 76 КК України в межах максимального
трьохрічного іспитового строку.

Таким чином, дане покарання, на думку колегії суддів судової палати буде
необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових
злочинів, а тому апеляція засудженого
ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення.

На
підставі наведеного і керуючись ст. ст.
365, 366, 372,
373 КПК України, колегія суддів
судової палати в кримінальних справах Апеляційного суду Волинської області, -

УХВАЛИЛА:

Апеляцію
засудженого ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Вирок Луцького
міського суду Волинської області від 29 січня 2004 року щодо ОСОБА_1 змінити.

Залишити
призначене ОСОБА_1 покарання за вироком місцевого суду та

На
підставі ст. 75 КК України звільнити засудженого від
відбування основного покарання з випробуванням і іспитовим строком на три роки.

У відповідності
до ст. 76 КК України покласти на
засудженого такі обов'язки:

·
не виїжджати за межі України на постійне проживання без
дозволу органу кримінально-виконавчої системи;

·
повідомляти органи кримінально-виконавчої системи про
зміну місця проживання, роботи;

періодично
з'являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої системи. В решті
вирок залишити без змін.