У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого-судді ОСОБА_8,

суддів ОСОБА_9, ОСОБА_10,

за участю прокурора ОСОБА_11,

потерпілого ОСОБА_1,

захисників ОСОБА_2, ОСОБА_3,

засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_5

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 18 листопада 2014 року кримінальну справу за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, потерпілого ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_6 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 11 березня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 21 жовтня 2013 року.

Зазначеним вироком

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, раніше не судимого, -

засуджено за ч. 4 ст. 187 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, на 3 роки позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина України, раніше не судимого, -

засуджено за ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено на нього обов'язки, передбачені п.п. 2-4 ч. 1 ст. 76 КК України.

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянин України, раніше не судимого, -

засуджено за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено на нього обов'язки, передбачені п.п. 2-4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь комунальної 8-ї міської клінічної лікарні м. Львова 4334 грн. 12 коп.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 21 жовтня 2013 року вирок щодо ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 залишено без зміни.

Згідно з вироком, ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 визнано винними у вчиненні злочинів за таких обставин.

ОСОБА_5 організував, керував підготовкою та вчиненням відкритого викрадення майна потерпілого ОСОБА_1 за попередньою змовою групою осіб. Такі дії виразилися в тому, що 29 лютого 2012 року по вул. Пасічній, 88 у м. Львові, згідно попередньо розробленого плану, спрямованого на досягнення єдиного злочинного результату, розподіливши ролі між учасниками, як організатор, спланував пограбування потерпілого, залучивши до вчинення злочину ОСОБА_4 та ОСОБА_7, в процесі якого вказав останньому потерпілого як особу, яку слід пограбувати, а ОСОБА_4 наказав на власному автомобілі чекати ОСОБА_7 після вчинення грабежу та допомогти у зникненні з місця злочину.

ОСОБА_4, діючи за вказівкою, згідно попередньо розробленого плану, спрямованого на досягнення єдиного злочинного результату, як пособник сприяв вчиненню відкритого викрадення майна потерпілого ОСОБА_1 за попередньою змовою групою осіб, яке виразилося в тому, що 29 лютого 2012 року, погодився на пропозицію ОСОБА_5 допомогти на власному автомобілі довезти ОСОБА_7 та забрати з місця вчинення злочину, що і виконав.

ОСОБА_7, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_4 та ОСОБА_5, будучи залученим до відкритого викрадення майна потерпілого ОСОБА_1 як виконавець, в процесі вчинення грабежу, спонтанно змінивши спосіб, 29 лютого 2012 року, знаходячись по вул. Пасічній, 88 у м. Львові, вчинив напад на потерпілого з метою заволодіння його майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя та здоров'я, заподіявши йому тяжкі тілесні ушкодження.

Після вчинення злочину ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 з місця події зникли, заволодівши майном потерпілого на суму 4400 грн.

У касаційних скаргах:

прокурор порушує питання про скасування судових рішень щодо засуджених ОСОБА_5, ОСОБА_4 і ОСОБА_7 та направлення справи на новий судовий розгляд у зв'язку з істотним порушеннням вимог кримінально-процесуального закону, неправильним застосуванням кримінального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчинених злочинів і особам засуджених внаслідок м'якості, посилаючись на порушення судом першої інстанції вимог ст. 334 КПК України, оскільки у мотивувальній частині вироку не сформульовано обвинувачення, визнане судом доведеним із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і мотивів злочину. Крім того вказує на безпідставне застосування до ОСОБА_7 при призначенні покарання вимог ст. 69 КК та звільнення засуджених ОСОБА_5 і ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, пославшись на те, що судом не врахована організаторська роль ОСОБА_5 у вчиненні та керівництві злочином, а щодо ОСОБА_7 - вчинення особливо тяжкого злочину. Прокурор посилається також на порушення апеляційним судом вимог ст. 377 КПК України та вважає, що ухвала не містить докладних мотивів на спростування доводів апеляції потерпілого і прокурора;

потерпілий ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6, за змістом скарги, просять судові рішення щодо засуджених ОСОБА_5 і ОСОБА_4 скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд через неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочинів і особам засуджених внаслідок м'якості. При цьому вони вважають, що дії ОСОБА_5 слід було кваліфікувати за ч. 3 ст. 27 і ч. 3 ст. 186 КК України, а ОСОБА_4 за ч. 5 ст. 27 та ч. 3 ст. 186 КК України, оскільки умисел засуджених був спрямований на заволодіння грошима потерпілого саме в сумі 7-8 тис. доларів США, а не сумою, вказаною у вироку суду, з якою, як вважали засуджені, він прийде на зустріч для придбання автомобіля. Також вказують на те, що судами першої та апеляційної інстанції повною мірою не враховано тяжкість вчиненого злочину, особи засуджених ОСОБА_5 і ОСОБА_4 та конкретні обставини справи, що потягло їх безпідставне звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Заслухавши доповідача, пояснення потерпілого, який підтримав свою касаційну скаргу, думку прокурора про задоволення касаційної скарги прокурора та часткове задоволення касаційної скарги потерпілого, пояснення захисників, засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_4, які заперечували проти задоволення касаційних скарг, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційних скарг прокурора і потерпілого, колегія суддів вважає, що ці скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог пунктів 1-3 ч. 1 ст. 398 КПК України 1960 року, підставами для зміни або скасування судових рішень є істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину і особі засудженого.

Згідно зі ст. 334 КПК України 1960 року, мотивувальна частина вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення і наслідків злочину, форму вини та мотиви злочину.

Проте, як обгрунтовано зазначено у касаційній скарзі прокурора, суд всупереч вимог зазначеного вище закону, у мотивувальній частини вироку не сформулював обвинувачення, визнане судом доведеним, з відображенням часу, конкретного способу вчинення кожним із засуджених злочину, форму вини та мотивів злочину, на що не звернув увагу апеляційний суд.

Крім того, у касаційній скарзі прокурора також обгрунтовано зазначено, що призначене засудженому ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України та звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України є несправедливим внаслідок м'якості та неправильним застосуванням кримінального закону, що призвело до необґрунтованого звільнення останнього від відбування призначеного йому покарання.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_1, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя і здоров'я та поєднаного із заподіянням йому тяжких тілесних ушкоджень, а ОСОБА_5 - в організації вчинення пограбування, вчиненого за попередньою змовою групою осіб. Злочинні дії засудженого ОСОБА_7 кваліфіковані судом за ч. 4 ст. 187 КК України, а засудженого ОСОБА_5 - за ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 186 КК України.

Разом з тим, визнавши ОСОБА_7 винним у вчиненні розбійного нападу, суд призначив йому покарання за ч. 4 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком 3 роки з конфіскацією майна, а ОСОБА_5 - визнавши його винним в організації пограбування, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, призначив за ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 186 КК України 4 роки позбавлення волі, від відбування якого звільнив на підставі ст. 75 КК України.

При цьому суд послався на те, що засуджені вперше притягуються до кримінальної відповідальності, на своєму утриманні мають малолітніх дітей, їхню позитивну характеристику, відшкодування потерпілому шкоди, вибачення ОСОБА_7 та інвалідність ОСОБА_5 через тяжку хворобу ноги, які визнав обставинами, що пом'якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Однак, всупереч вимог ст. 65 КК України, суд повною мірою не врахував, що ОСОБА_7 вчинив особливо тяжкий злочин, тоді як суд помилково визнав вчинений ним злочин тяжким, який становить підвищену суспільну небезпечність, оскільки внаслідок заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілий став інвалідом першої групи. Не врахована судом також статус та роль ОСОБА_5 як організатора вчиненого злочину, який він, будучи працівником міліції, заздалегідь спланував та вчинив у складі організованої ним же злочинної групи.

Таке рішення суду, як правильно зазначено у касаційній скарзі прокурора, не можна визнати обгрунтованим, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України, покарання винній особі має бути призначено у межах санкції закону, за яким її визнано винною, відповідно до положень Загальної частини Кримінального кодексу, із врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом'якшують і обтяжують покарання. У разі призначення більш м'якого покарання ніж передбачено законом за вчинений злочин, суд має керуватися підставами, визначеними ст. 69 КК України. При цьому, призначене покарання має бути необхідним й достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження нових злочинів. Крім того, при звільненні особи від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України суд має врахувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, які в сукупності свідчать про можливість виправлення цієї особи без відбування покарання.

Перевіривши матеріали справи за доводами касаційних скарг, колегія суддів прийшла до висновку, що зазначені вище вимоги кримінально-процесуального та кримінального законів судом першої інстанції порушені. Але апеляційний суд, переглядаючи справу за апеляціями прокурора та потерпілого, які просили про постановлення свого вироку, на ці порушення уваги не звернув, доводам прокурора та потерпілого належної оцінки не дав, тяжкість вчинених злочинів, наслідки, що настали, зокрема інвалідність потерпілого, особи засуджених та конкретну роль кожного із них у вчиненні злочинів, не врахував, безпідставно погодившись з рішенням суду першої інстанції та поклавши в основу своїх висновків лише обставини, які вже були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання. Тому з урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що судові рішення стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_7 підлягають скасуванню, а справа щодо них - направленню на новий судовий розгляд у зв'язку з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального і неправильного застосування кримінального законів, а також невідповідності призначеного покарання тяжкості злочинів та їх особам. Враховуючи, що оскільки злочин ОСОБА_4 вчинено за попередньою змовою із зазначеними вище особами, тому скасуванню підлягають і судові рішення щодо нього.

Разом з тим, що стосується доводів касаційних скарг прокурора, потерпілого та його представника про невідповідність призначеного покарання засудженому ОСОБА_4 тяжкості злочину та його особі внаслідок м'якості, то колегія суддів вважає їх необгрунтованими, оскільки він хоча і сприяв вчиненню відкритого викрадення майна потерпілого, але при цьому діяв лише як пособник, свою вину визнав повністю, взяв участь у відшкодуванні заподіяної потерпілому шкоди.

При новому розгляді справи щодо ОСОБА_7, ОСОБА_5 і ОСОБА_4 суд має визначитися із обвинуваченням, визнаним доведеним щодо кожного із них відповідно до вимог ст. 334 КПК України 1960 року, та у разі визнання винними у вчиненні інкримінованих злочинів за пред'явленим обвинуваченням щодо ОСОБА_5 і ОСОБА_7, якщо воно не буде змінено відповідно до засад кримінально-процесуального закону, то призначене ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України колегія суддів вважає не відповідним тяжкості злочину та його особі внаслідок м'якості, а призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК України - неправильним застосуванням кримінального закону, яке в кінцевому рахунку також потягло призначення йому м'якого покарання без урахування тяжкості злочину, його особи та ролі у його вчиненні, бо призначене цим особам покарання має відповідати вимогам ст. 65 КК України і бути необхідним та достатнім для їх виправлення та попередження нових злочинів.

З урахуванням наведеного, керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року та пунктами 11, 15 Розділу XI «Перехідні положення» КПК 2012 року, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, потерпілого ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Личаківського районного суду м. Львова від 11 березня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 21 жовтня 2013 року щодо ОСОБА_7, ОСОБА_5 і ОСОБА_4 скасувати, а кримінальну справу щодо них направити на новий судовий розгляд.

С У Д Д І :

ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10