У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Кравченка К.Т.

суддів

Жука В.Г., Лавренюка М.Ю.

за участю прокурора

Кривов'яза Я.І.

розглянула
у судовому засіданні 31 січня 2008 року в м. Києві кримінальну справу за
касаційним поданням прокурора, який брав участь у суді апеляційної інстанції,
касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок Краматорського міського суду
Донецької області від 27 березня 2007 року, ухвалу та вирок Апеляційного суду
Донецької області від 26 жовтня 2007 року щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Вироком Краматорського міського суду
Донецької області від 27 березня 2007 року засуджені:

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженець і житель м. Краматорськ,

раніше судимий:

- 12 жовтня 1995 року Краматорським міським судом за ч. 2
ст. 143 КК України (1960 р.) на 1 рік 6 місяців позбавлення волі;

- 12 червня 1998 року Краматорським міським судом за ч. 3 ст. 140 КК України (1960 р.)
на 4 роки позбавлення волі;

- 23 грудня 2003 року Краматорським міським судом за ч. 2
ст. 189 КК України на 5 років позбавлення волі. 18 жовтня 2005 року постановою
Червоногвардійського районного суду м. Макіївка умовно-достроково звільнений на
1 рік 7 місяців 9 днів,

за ч. 2
ст. 186 КК України до позбавлення волі, на 5 років;

за ч. 3
ст. 186 КК України до позбавлення волі на 6 років;

за ч. 2
ст. 189 КК України до позбавлення волі на 6 років.

На підставі ст. 70 КК України за
сукупністю злочинів ОСОБА_1 призначено 6 років позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України до
призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком
Краматорського міського суду від 23 грудня 2003 року і остаточно призначено
ОСОБА_1 позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців;

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_2,

уродженець і житель м. Краматорськ,

судимості не має,

за ч. 2
ст. 186 КК України до позбавлення волі на 4 роки;

за ч. 3
ст. 186 КК України до позбавлення волі на 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за
сукупністю злочинів ОСОБА_2 призначено позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_2
звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки.

Відповідно до ст. 76 КК України на
ОСОБА_2 покладено обов'язок не виїжджати за межі України та повідомляти органи
кримінально-виконавчої системи про зміну місця проживання та роботи.

Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_3 на відшкодування матеріальної 5650 грн. та моральної шкоди -
1000 грн.

Також постановлено стягнути у солідарному
порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь:

ОСОБА_4 - 130 грн.;

ОСОБА_5 - 25 грн..

Ухвалою Апеляційного суду Донецької
області від 26 жовтня 2007 року апеляцію прокурора залишено без задоволення, є
вирок місцевого суду щодо ОСОБА_2 - без зміни.

Вироком Апеляційного суду Донецької
області від 26 жовтня 2007 року за апеляцією прокурора вирок Краматорського
міського суду Донецької області від 27 березня 2007 року щодо ОСОБА_1 в частині
призначення покарання скасовано.

ОСОБА_1 призначено покарання у виді
позбавлення волі:

за ч. 2 ст. 186 КК України - 5 років;

за ч. 3 ст. 186 КК України - 6 років;

за ч. 2 ст. 189 КК України - 6 років.

За сукупністю злочинів на підставі ч. 1
ст. 70 КК України ОСОБА_1 призначено позбавлення волі строком на 7 років.

На підставі ст. 71 КК України до
призначеного покарання за новим вироком частково приєднано невідбуте покарання
за вироком Краматорського міського суду від 23 грудня 2003року і остаточно
ОСОБА_1 призначено позбавлення волі строком на 8 років.

У решті зазначений вирок місцевого суду
щодо ОСОБА_1 залишено без зміни.

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відкрито заволоділи
чужим майном за попередньою змовою групою осіб з погрозою застосування
насильства, що не є небезпечним для здоров'я потерпілого, а ОСОБА_1 повторно.

Крім того, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відкрито
заволоділи чужим майном за попередньою змовою групою осіб із застосуванням
насильства, що не є небезпечним для життя та здоров'я потерпілого та погрозою
застосування такого насильства, з проникненням у житло.

ОСОБА_1 вчинив й вимагання чужого
майна, повторно.

Як визнав місцевий суд, злочини винними
були вчинені за таких обставин.

3 березня 2006 року, приблизно о 17
годині 30 хвилин, ОСОБА_1 знаходячись біля будинку АДРЕСА_1, з метою
заволодіння чужим майном, запросив раніше незнайомих йому ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у
квартиру № 54 зазначеного будинку.

Перебуваючи у вказаній квартирі,
погрожуючи застосуванням насильства та завдавши декілька ударів ОСОБА_4 по
різних частинах тіла, спричинивши потерпілому фізичний біль, ОСОБА_1 відкрито,
повторно, заволодів майном ОСОБА_5 на загальну суму 528 грн. 78 коп. і ОСОБА_4
- на 25 грн..

У той же день, приблизно о 19 годині 30
хвилин, ОСОБА_1, за попередньою змовою із ОСОБА_2, перебуваючи у квартирі
АДРЕСА_1, погрожуючи застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя,
вимагали у ОСОБА_5 передачі їм майна. Приблизно о 20 годині, ОСОБА_1 і ОСОБА_2, перебуваючи
біля квартири АДРЕСА_2, де мешкав ОСОБА_5, відкрито заволоділи його грошима у
сумі 100 грн.

У той же день, приблизно о 23 годині 55
хвилин, ОСОБА_1 за попередньою змовою із ОСОБА_2, вибили вхідні двері квартири
АДРЕСА_2 і проникли у житло ОСОБА_6 і ОСОБА_5. Погрожуючи побиттям ОСОБА_7,
ОСОБА_5 та ОСОБА_8, а також застосувавши насильство до ОСОБА_8 (ОСОБА_1 схопив
потерпілу за волосся), ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відкрито заволоділи грошима
потерпілих у сумі 80 грн. і залишили місце злочину.

6 березня 2006 року, приблизно о 12
годині, ОСОБА_1 за попередньою змовою із ОСОБА_2, вибили вхідні двері і з метою
відкритого заволодіння чужим майном, проникли у квартиру АДРЕСА_3.

Застосовуючи насильство, що не є
небезпечним для життя ОСОБА_4, відкрито заволоділи його майном та грошима на
суму 197 грн. 50 коп..

Крім того, ОСОБА_1, у період з 23
червня по 7 липня 2006 року, неодноразово (23.06., 24.06., двічі), 26.06.,
27.06., 6.07., 7.07.2006 р.), повторно, з погрозами застосування насильства,
небезпечного для життя ОСОБА_3 та розголошення відомостей про інтимні стосунки
потерпілого, вимагав від нього передачі грошей за невчинення певних дій.
Протягом зазначеного часу ОСОБА_1 заволодів майном і грошима ОСОБА_3 на
загальну суму 5950 грн..

У касаційному поданні прокурора
поставлено питання про скасування всіх судових рішень щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у
зв'язку із істотним порушенням кримінально-процесуального закону.

Зокрема, прокурор вказує на те, що
місцевий суд, постановлюючи вирок, щодо обох засуджених допустив суттєві
протиріччя у формулюванні, обвинувачення, визнаного судом доведеним. Крім того,
як вважає прокурор, апеляційний суд розглядаючи апеляцію засудженого ОСОБА_1 не
дотримався вимог ст. 377 КПК України.

Прокурор просить скасувати судові
рішення щодо ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, а справу направити на новий апеляційний розгляд.

Засуджений ОСОБА_1 вважає вирок
апеляційного суду незаконним і не справедливим. Вказує на те, що досудове
слідство і судовий розгляд у місцевому суді проведені необ'єктивно і не у
повному обсязі. Висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

З боку слідчого на нього чинився
психологічний тиск, недопитані низка свідків, на яких він вказував, а свідки
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 обмовили його. Апеляційний суд не тільки не дав
оцінки вказаним недолікам, а ще й посилив покарання.

Просить вирок апеляційного суду
скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд.

Засуджений ОСОБА_2 судові рішення не
оскаржив.

Заслухавши доповідача, міркування
прокурора, який не підтримав подання, перевіривши матеріали справи, обговоривши
доводи подання прокурора та наведені у касаційній скарзі ОСОБА_1, колегія
суддів вважає, що касаційні подання і скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягають
з таких підстав.

Висновок суду щодо доведеності винності
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ґрунтується на сукупності досліджених ним доказів, є
умотивованим і правильним.

Визнаючи ОСОБА_1 і ОСОБА_2 винуватими у
вчинених ними злочинах, за обставин вказаних у вироку, суд першої інстанції
обґрунтовано послався на як показання ОСОБА_2, так і ОСОБА_1, які визнаючи, що
вказані події дійсно мали місце, але не носили злочинного характеру.

Суд, як на доказ вчинення винними
злочинних дії, і зокрема, щодо
ОСОБА_5 та ОСОБА_4, які мали місце 3 березня 2006 року о 17 годині 30
хвилин, о 19 годині 30 хвилин та о 23 годині 55 хвилин, підставно послався на
показання вказаних потерпілих.

Потерпілі стверджували, що ОСОБА_1,
який у всіх випадках був найбільш активним і агресивним, разом із ОСОБА_2,
постійно висловлюючи погрози побиттям, вимагали та заволодівали її грошима та
різним майном.

Потерпіла ОСОБА_8 підтвердила факт
застосування ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2 погроз та насильства, а також відкритого
заволодіння грошима ОСОБА_5 (сина та батька) протягом 3 березня 2006 року.

З даних, що містяться у протоколах
огляду місця події та вилучення, на які послався суд, видно, що у ОСОБА_1
вилучені речі ОСОБА_5, якими він та ОСОБА_2 відкрито заволоділи 3 березня 2006
року.

З протоколів впізнання убачається, що
потерпілі ОСОБА_5 та ОСОБА_7 впізнали вилучені у ОСОБА_1 їх особисті речі.

Місцевий суд дійшов правильного висновку,
що дії, які вчинили ОСОБА_1 і ОСОБА_2 3 березня 2006 року відносно потерпілих
ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_8, слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 186 КК України.
Своє рішення місцевий суд належним чином обґрунтував і воно є переконливим.

Доводи ОСОБА_1 про те, що місцевий суд недостатньо повно дослідив усі
обставини і зробив помилковий висновок щодо фактичних обставин справи, не
відповідають зібраним доказам і є безпідставними.

Що стосується винуватості ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у відкритому заволодінні майном
ОСОБА_4 із проникненням у його житло, то
суд першої інстанції обґрунтував свій висновок низкою доказів, яким дав належну
оцінка.

Це, зокрема, показання ОСОБА_2 який на досудовому слідстві стверджував, що
6 березня 2006 року вони разом із ОСОБА_1 прийшли до квартири, де мешкав
ОСОБА_4 і ОСОБА_1 ногою вибив вхідні двері, оскільки потерпілий їх не
відкривав.

Саме у цій квартирі ОСОБА_1 завдавав удари потерпілому, вимагаючи гроші.
Вже на вулиці ОСОБА_1 показав гроші
і хрестик, які
забрав у ОСОБА_4 Суд
визнав ці показання достовірними і такими, що свідчать про реальний перебіг
подій.

Засуджений ОСОБА_1 також визнавав факт перебування в квартирі потерпілого, і що між ним і
ОСОБА_4 відбулася сварка, під час якої потерпілий вдарив його сокирою. Гроші і хрестик,
як пояснював ОСОБА_1 потерпілий віддав добровільно.

Суд дав оцінку цим показанням і обґрунтовано визнав їх неправдивими в
частині добровільності передачі ОСОБА_1 грошей і хрестика.

Суд на підтвердження свого висновку щодо винності ОСОБА_1
і ОСОБА_2 у відкритому
заволодінні майном ОСОБА_4 послався на пояснення самого потерпілого, який підтвердив, що обидва засуджені, вибивши
вхідні двері і застосувавши до нього насильство, забрали гроші і хрестик.

Свідок ОСОБА_9 дала аналогічні показання про злочинні дії ОСОБА_1 відносно
ОСОБА_4 Вона підтвердила, що ОСОБА_1 бив ОСОБА_4 ніжкою від табурета, і
заволодів грошима.

Суд урахував і дані, що містяться у протоколах огляду місця події і
вилучення у ОСОБА_1 хрестика, протоколі впізнання ОСОБА_4 свого майна.

Ураховуючи, що заволодіння чужим майном ОСОБА_1 і ОСОБА_2 вчинили шляхом
протиправного проникнення у житло потерпілого, суд правильно кваліфікував
злочинні дії винних за ст. 3 ст. 186 КК України.

Висновок суду про вчинення ОСОБА_1 у період з 23 червня по 7 липня 2006
року вимагательства грошей у ОСОБА_3 є законним і обґрунтованим.

Сам засуджений визнавав, що
неодноразово отримував від ОСОБА_3 гроші, які нібито передавав ОСОБА_10 ОСОБА_3
гроші віддавав добровільно, оскільки ОСОБА_10 погрожувала йому подати на нього
заяву в міліцію.

Суд, на підставі зібраних доказів, дійшов обґрунтованого висновку про
неправдивість показань ОСОБА_1 в частині добровільності передачі ОСОБА_3
грошей.

Так, суд підставно послався на власноручні показання ОСОБА_10, яка пояснила,
що про домагання від неї статевих стосунків з боку ОСОБА_3 вона розповіла
тільки ОСОБА_1 Починаючи з 23 червня
2006 року ОСОБА_1 неодноразово вимагав у потерпілого гроші, погрожуючи
розправою.

Ніяких грошей ОСОБА_1 їй особисто не давав.

З показань свідка ОСОБА_11 видно, що ОСОБА_3 звернувся до міліції із заявою
про вимагання у нього грошей ОСОБА_1.

Після обробки грошей спецречовиною у присутності понятих, гроші були
вручені потерпілому. ОСОБА_1 було затримано на місці злочину, а оброблені гроші
вилучено у винного.

Свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 підтвердили свої показання на досудовому
слідстві, про обставини затримання та вилучення у ОСОБА_1 грошей у сумі 300
грн., які йому віддав потерпілий.

Суд також послався на показання ОСОБА_3, котрі він дав на очній ставці із ОСОБА_1 ОСОБА_3 у цих поясненнях
стверджував, що неодноразово передавав гроші ОСОБА_1, який погрожував йому
розправою. Ці злочинні дії примусили його звертатися за допомогою до міліції.

Дані, що містяться у протоколах огляду грошей, особистого обшуку ОСОБА_1 і
вилучення у нього з кишені штанів 300 грн., також ураховані судом при прийнятті
рішення про винуватість ОСОБА_1 у вимагательстві.

Суд ці дії ОСОБА_1 правильно кваліфікував за ч. 2 ст. 189 КК України.

Таким чином, місцевий суд, дослідивши зібрані докази та давши їм належну
оцінку, дійшов обґрунтованого висновку щодо винуватості ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у
вчиненні злочинів щодо потерпілих ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_8, а також ОСОБА_3

Висновок суду є умотивованим і переконливим.

Посилання ОСОБА_1 на те, що у справі допущена неповнота дослідження
обставин і суд неправильно встановив фактичні обставини справи, не можна
визнати підставними, оскільки досліджені судом докази повністю спростовують
доводи засудженого.

Даних, що свідчили б про застосування до ОСОБА_1 тиску з боку слідчого у
справі, не виявлено.

Також не знайдено підстав вважати, що потерпілі ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_3
і свідок ОСОБА_10 обмовили ОСОБА_1

Що стосується доводів ОСОБА_1 про призначення йому суворого покарання, то
апеляційний суд, перевіряючи кримінальну справу за апеляцією прокурора, дійшов
висновку, що місцевий суд, правильно встановив фактичні обставини справи і
обґрунтовано визнав як ОСОБА_1, так і ОСОБА_2 винними у вчиненні злочинів, за
які їх засуджено. Погодившись із покаранням, призначеним ОСОБА_2, яке місцевим
судом було належним чином обґрунтовано, апеляційний суд визнав, що покарання,
призначене ОСОБА_1 не відповідає тяжкості вчиненого ним та даним про його особу
і скасував вирок саме у цій частині.

Постановивши новий вирок щодо ОСОБА_1, апеляційний суд лише призначив йому
інше покарання, яке на думку суду відповідає вимогам ст. 65 КК України. Своє
рішення суд належним чином умотивував і колегія суддів Верховного Суду України
знаходить його правильним.

Підстав вважати, що при призначенні покарання як ОСОБА_1, так і ОСОБА_2 суд
припустився помилки, колегія суддів не знаходить.

Не ґрунтуються на матеріалах справи й доводи прокурора про недотримання
апеляційним судом вимог ст. 377 КПК України.

Що стосується посилання прокурора на те, що вирок місцевого суду містить
суттєві протиріччя у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним і
резолютивною частиною вироку, тому судові рішення підлягають скасуванню, то їх
не можна визнати підставними.

Як убачається із вироку, місцевий суд, відповідно до ст. 334 КПК України
виклав обвинувачення, яке визнав доведеним із зазначенням місця, часу, способу
вчинення кожного із злочинів скоєних винними.

Наведення у вироку обвинувачення, що було пред'явлено обом винним органами
досудового слідства (а.с. 443, т. 2), не є тим, яке суд визнав доведеним.

Тобто встановлене судом обвинувачення відповідає резолютивній частині
вироку і не містить ніяких суперечностей.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що постановлені судові рішення
відповідають вимогам закону і підстав для задоволення касаційних подання
прокурора та скарги засудженого не вбачається.

Істотних порушень кримінального та кримінально-процесуального законів, що
тягнуть зміну чи скасування судових рішень щодо ОСОБА_1 і ОСОБА_2, не знайдено.

Керуючись ст. ст. 395, 396 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

касаційне подання прокурора, який брав участь у розгляді справи судом
апеляційної інстанції, касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 залишити без задоволення,
а вирок Краматорського міського суду Донецької області від 27 березня 2007
року, ухвалу і вирок Апеляційного суду Донецької області від 26 жовтня 2007
року щодо ОСОБА_1 і ОСОБА_2 - без зміни.

Судді:

Кравченко К.Т. Жук В.Г. Лавренюк М.Ю.