Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_23

суддів ОСОБА_24, ОСОБА_25

за участю прокурора ОСОБА_26

розглянула у судовому засіданні в м. Києві 13 травня 2015 року кримінальну справу за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 1 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 26 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 1 вересня 2014 року

ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, раніше не судимого,

засуджено за:

- ч. 2 ст. 190 КК України на 2 роки позбавлення волі;

- ч. 3 ст. 358 КК України на 1 рік обмеження волі.

На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_1 остаточно визначено покарання 2 роки позбавлення волі.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 2 роки.

На підставі ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання у зв'язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України.

Вирішені питання про речові докази та цивільні позови у справі.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 26 листопада 2014 року вирок залишено без зміни.

Вказаним вироком, який залишений без зміни судом апеляційної інстанції, засуджена також ОСОБА_2 судові рішення щодо якої у касаційному порядку не оскаржуються.

За вироком суду, 15 серпня 2003 року, за ініціативою ОСОБА_1, за згодою його тещі ОСОБА_3, володільця автомобіля «Ауді-80», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, МРЕО УДАІ УМВС України в Запорізькій області водію ОСОБА_4 було видано тимчасовий реєстраційний талон НОМЕР_5, на право керування цим автомобілем, яким став користуватися ОСОБА_1

У 2004 році ОСОБА_1 відмовився виконати вимогу ОСОБА_3 про повернення автомобіля і вступив у попередню змову з матір'ю ОСОБА_2 про заволодіння автомобілем. З цією метою, за невстановлених слідством обставин, вони придбали підроблене посвідчення особи ОСОБА_3 НОМЕР_6 від 30 червня 2004 року, видане ПО Хортицького РВ ЗМУ та довідку про її ідентифікаційний код.

20 липня 2004 року у АДРЕСА_1 ОСОБА_2, видаючи себе за ОСОБА_3, надала приватному нотаріусу ОСОБА_5 підроблені документи на ім'я ОСОБА_3 і від її імені оформила генеральну довіреність на ім'я ОСОБА_4, в якій підробила підпис ОСОБА_3, а приватний нотаріус цей документ, який надає відповідні права, посвідчив і видав ОСОБА_2

22 липня 2004 року у представництві Центральної універсальної біржі «Запоріжжя», яка знаходиться в місті Запоріжжі по проспекту Перемоги, 96 за однією адресою з МРЕО УМВС України в Запорізькій області, за ініціативи ОСОБА_1, між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 було укладено договір №7-0912, за яким ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 купила автомобіль «Ауді-80». При укладенні цього договору ОСОБА_1 від імені ОСОБА_4 і ОСОБА_2 заповнив відповідні заяви до біржі, а після отримання договору купівлі-продажу, цей договір і підроблену нотаріальну довіреність, використовуючи її, передав до МРЕО, що й стало підставою отримання нового державного реєстраційного номеру автомобіля «Ауді-80» НОМЕР_7.

Своїми спільними діями ОСОБА_1 і ОСОБА_2 заволоділи автомобілем «Ауді-80», заподіявши ОСОБА_3 матеріальну шкоду у сумі 22260 грн.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1 ставить питання про скасування постановлених судових рішень та закриття кримінальної справи за п. 2 ст. 6 КПК України 1960 року. Вказує на неправильне застосування кримінального та істотні порушення кримінально-процесуального законів. Вважає, що в його діях відсутні ознаки шахрайства, а оцінка доказів у справі є неналежною. Зазначає, що суд не взяв до уваги висновки почеркознавчих експертиз, які виправдовують його і ОСОБА_2 та безпідставно послався на висновки експертиз, які проведені з порушенням вимог закону. Наголошує, що докази, які покладені в основу обвинувачення, зібрані з істотними порушеннями вимог кримінально-процесуального закону. Вважає, що в діях обох засуджених відсутні склади інкримінованих злочинів, а спір про належність автомобіля є цивільно-правовим.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення скарги; перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 398 КПК України, перегляду в касаційному порядку не підлягають встановлення судом фактичних обставин справи. Натомість, зазначені обставини, на які, зокрема, посилається у своїй касаційній скарзі засуджений, згідно зі ст. 367 КПК України були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, яка зазначила про відсутність порушень вимог КПК України при проведенні досудового слідства і розгляді справи в суді першої інстанції. Тому, при розгляді доводів касаційної скарги колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

За змістом ст. 323 КПК України, вирок є обґрунтованим, якщо він постановлений на доказах повно зібраних, всебічно досліджених і правильно оцінених судом за своїм внутрішнім переконанням, а висновок суду про подію злочину та про винуватість підсудного ґрунтується на всебічному повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності. Для цього у вироку повинні бути проаналізовані і оцінені всі розглянуті в судовому засіданні докази, які як підтверджують висновок суду, так і спростовують його.

Як убачається з матеріалів кримінальної справи, ці вимоги закону дотримані.

Мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих злочинів, судові інстанції послалися на докази, що містяться в матеріалах справи, які зібрані з додержанням вимог кримінально-процесуального закону, досліджені в судовому засіданні, належно оцінені і є обґрунтованими.

Зокрема, надавши доказам відповідну оцінку у їх сукупності, свої висновки про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні ним інкримінованих злочинів за викладених у вироку обставин, суд першої інстанції обґрунтував, дослідивши і проаналізувавши показання самого засудженого ОСОБА_1, який вину не визнав, зазначив, що спірний автомобіль він купив за 3100 доларів США, доручення на його переоформлення дала ОСОБА_3 Вважає справу сфабрикованою, оскільки потерпіла хоче йому помститися; засудженої ОСОБА_2, яка зазначила, що давала сину 2000 доларів США на купівлю спірного автомобіля. Вказала, що доручення на переоформлення автомобіля та документів на нього вона не бачила, при переоформленні ОСОБА_3 присутня не була. Вона підписала документи не читаючи їх, грошові кошти за переоформлення платив ОСОБА_1 В нотаріальну контору не їздила, не представлялася потерпілою та не підписувала за ОСОБА_3 довіреність.

Досліджено і показання потерпілої ОСОБА_3, яка повідомила, що ОСОБА_1 шахрайським шляхом заволоділи її автомобілем, оскільки довіреності на переоформлення автомобіля вона не надавала, паспорт та код не губила. Також зазначила, що на її вимогу ОСОБА_1 відмовився повертати належний їй автомобіль.

Взято судом до уваги і показання свідка ОСОБА_4, який повідомив, що він працював водієм у ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на його ім'я був виданий тимчасовий талон на керування автомобілем. Зазначив, що влітку 2004 року, на прохання ОСОБА_1, він разом з ОСОБА_2 їздили в ГАІ переоформлювати документи. Всі документи знаходилися у ОСОБА_1, останній ходив з ними в МРЕО та на біржу. Потім повернувся зі співробітником і документами, які він підписав не читаючи, оскільки довіряв ОСОБА_1 Довіреність від ОСОБА_3 він не бачив, остання також не була присутня при переоформленні автомобіля, була присутня ОСОБА_2, яка також підписувала документи.

Правильно послався суд і на показання свідків - приватного нотаріуса ОСОБА_5 та секретаря ОСОБА_6, які повідомили, що ОСОБА_2 при оформленні довіреності видала себе за ОСОБА_3, пред'явивши при цьому документи на ім'я останньої. Ці показання також узгоджуються з даними протоколів впізнання, з яких вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 впізнали ОСОБА_2, як особу, яка приходила оформляти довіреність на автомобіль та представилася ОСОБА_3

Обґрунтовано зазначено судом і про висновки почеркознавчих експертиз, в тому числі і повторних комісійних судово-почеркознавчих експертиз, які підтвердили, що підписи від імені ОСОБА_3 в довіреності від 20.07.2004 року, виданої на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_2, виконані не ОСОБА_3, а ОСОБА_2

Взято до уваги судом і висновок експерта, згідно якого рукописні записи, виконані від імені заявника в розділах «Заява», «Дані про АМТ» в заяві від 22.07.2004 року в Запорізьке МРЕВ-1 УДАІ УМВС України в Запорізькій області від ОСОБА_3 про реєстрацію автомобіля «Ауді-80» 1987 року випуску і заява від 22.07.2004 року в Запорізьке МРЕВ-1 УДАІ УМВС України в Запорізькій області від ОСОБА_2 про реєстрацію автомобіля «Ауді-80» 1987 року випуску виконані ОСОБА_1

Належно оцінено і показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 (оголошені в судовому засіданні).

Проаналізовано судом й інші докази у справі: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу автомобіля «Ауді-80», державний реєстраційний номер НОМЕР_1; тимчасовий реєстраційний талон виданий ОСОБА_4 на право керування вказаним автомобілем; довіреність ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_18 на право керування автомобілем; довідку ДПІ України в Хортицькому районі м. Запоріжжя, згідно з якою ідентифікаційний номер ОСОБА_3 НОМЕР_3, а не пред'явлений нотаріусу ОСОБА_5 НОМЕР_4; довідку про те, що тимчасове посвідчення на ім'я ОСОБА_3 не видавалося, а за НОМЕР_6 було видане тимчасове посвідчення на ім'я ОСОБА_19 1941 року народження, від 22.09.2004 року, а не від 30.06.2004 року; довідку Запорізького МРЕО ДАІ, згідно з якою автомобіль «Ауді-80» був куплений ОСОБА_3 у ОСОБА_20, та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого 07.09.1999 року, а громадяни ОСОБА_1, ОСОБА_21, ОСОБА_9 не були власниками автомобіля «Ауді-80»; протокол виїмки в МРЕО УДАІ УМВС України в Запорізькій області від 18.01.2005 року і документи до нього, згідно з яким вилучені оригінали документів, які стали підставою для зняття з обліку автомобіля «Ауді», в тому числі заяви від 22 липня 2004 року; протокол виїмки у нотаріуса ОСОБА_5 і документи до нього, згідно з яким вилучено оригінал довіреності від імені ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_4 і ОСОБА_1 на право розпорядження автомобілем «Ауді» та ідентифікаційний код на ім'я ОСОБА_3 НОМЕР_4; протокол виїмки в Центральній Універсальній біржі «Запоріжжя» і документи до нього, згідно з яким було вилучено оригінал довіреності від імені ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_4 і ОСОБА_1 на право розпорядження і користування автомобілем «Ауді-80»; протоколи очних ставок.

Зазначені докази ретельно перевірені судом, обґрунтовано покладені в основу обвинувального вироку і спростовують доводи касаційної скарги засудженого про незаконність засудження. Критичну оцінку окремих доказів належним чином вмотивовано, серед яких і висновки судово-почеркознавчих експертиз, на які посилається у касаційній скарзі ОСОБА_1

Суд першої інстанції дослідив усі обставини, що могли мати значення для прийняття рішення і дійшов вірного висновку про винуватість засудженого у вчиненні інкримінованих злочинів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2, діючи за попередньою змовою групою осіб, що вже само по собі є підтвердженням їх прямого умислу на заволодіння чужим майном, заволоділи автомобілем «Ауді-80» шляхом зловживання довірою, тобто недобросовісного використання довіри потерпілої ОСОБА_3, яка у серпні 2003 року надала ОСОБА_4 лише право користування автомобілем.

Матеріали справи свідчать, що суди першої і апеляційної інстанцій ретельно перевіряли доводи, аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі. За результатами перевірки усіх доводів засудженого ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_22 під час розгляду кримінальної справи в апеляційному порядку, суд не знайшов підстав для задоволення апеляцій, зазначивши в ухвалі докладні мотиви прийнятого ним рішення.

Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК України, є переконливою і сумнівів не викликає.

Істотних порушень процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність і обґрунтованість судових рішень, колегією суддів не встановлено, а тому касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 394-396 КПК України 1960 року п. п. 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 1 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 26 листопада 2014 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни.

Судді:

ОСОБА_23 ОСОБА_24 ОСОБА_25