Ухвала

іменем україни

17 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_28,

суддів: ОСОБА_29, ОСОБА_30,

за участю прокурора ОСОБА_31,

захисників ОСОБА_1., ОСОБА_2.,

засудженого ОСОБА_3

розглянула у судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 серпня 2014 року.

Вироком Київського районного суду м. Харкова від 25 жовтня 2011 року

ОСОБА_3,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина

України, такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 5 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю; за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк п'ять років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_3. визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

ОСОБА_4,

ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянина

України, раніше судимого вироком Харківського

районного суду Харківської області від 12 липня

2005 року за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст.185; ч. 5

ст. 185 КК на строк 7 років позбавлення волі, 29 липня

2009 року звільненого умовно-достроково на невідбутий

строк 2 роки 1 місяць 4 дні,

засуджено за ч. 5 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

На підставі ч. 4 ст. 71 КК за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання до призначеного покарання за цим вироком покарання за попереднім вироком місцевого суду від 12 липня 2005 року та остаточно ОСОБА_4 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 2 місця з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянина

України, раніше судимого вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 17 липня 2008 року за ч. 4

ст. 187, ч. 2 ст. 263 КК на строк 8 років позбавлення волі, звільненого по відбуттю строку покарання,

засуджено за ч. 5 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю; за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_5 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_6. та ОСОБА_7, судові рішення щодо яких в касаційному порядку не оскаржені.

Вироком суду також вирішено питання про речові докази та судові витрати у кримінальній справі.

За обставин наведених у вироку, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнано винними та засуджено за те, що вони у період часу з 21 червня 2010 року по 24 листопада 2010 року, діючи у складі організованої групи, на території Валковського, Дергачевського, Нововодолазького, Чугуївського, Золочевського, Красноградського та Волчанського районів Харківської області вчинили таємне викрадення чужого майна, з проникненням у житло, зокрема:

- 21 червня 2010 року у смт Нова Водолага, спричинивши потерпілим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 матеріальних збитків на загальну суму 47 725,68 грн;

- 05 липня 2010 року у м. Волчаньску, спричинивши потерпілому ОСОБА_10. матеріальних збитків на суму 8 750 грн;

- 07 липня 2010 року у смт Старий Мерчик Валковського району, спричинивши потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_12. матеріальних збитків на суму 7 885 грн;

- 27 липня 2010 року у м. Волчанську, спричинивши потерпілому ОСОБА_13. матеріальних збитків на загальну суму 2 500 грн;

- 12 серпня 2010 року у с. Руська Лозова Дергачевського району, спричинивши потерпілому ОСОБА_14. матеріальних збитків на суму 22 046,35 грн;

- 13 серпня 2010 року у м. Краснограді, спричинивши потерпілій ОСОБА_15. матеріальних збитків на загальну суму 9 131,38 грн;

- 21 жовтня 2010 року у м. Волчанську, спричинивши потерпілій ОСОБА_16 матеріальних збитків на загальну суму 21 482,80 грн;

- 22 жовтня 2010 року у м. Краснограді, спричинивши потерпілому ОСОБА_17. матеріальних збитків на загальну суму 4 420 грн;

- 23 листопада 2010 року у смт Кочеток Чугуївського району, спричинивши потерпілому ОСОБА_18. матеріальних збитків на загальну суму 15 343,64 грн;

- 24 листопада 2010 року у м. Золочиві, спричинивши потерпілим ОСОБА_19 та ОСОБА_20 матеріальних збитків на загальну суму 6 650 грн.

Крім того 03 грудня 2010 року ОСОБА_3 за попередньою змовою з іншою особою, засудженою цим же вироком, на території с. Комсомольське Зміївського району, повторно вчинив крадіжку майна з проникненням в квартиру, спричинивши потерпілому ОСОБА_21 матеріальних збитків на суму 600 грн.

Цього ж дня, ОСОБА_3 за попередньою змовою з іншою особою, засудженою цим же вироком, за аналогічних обставин у м. Змійові, вчинив крадіжку майна з квартири потерпілого ОСОБА_22 на суму 1 588грн.

Він же 10 грудня 2010 року за попередньою змовою з іншою особою, засудженою цим же вироком, на території м. Харкова вчинив крадіжку майна з квартири потерпілого ОСОБА_23 на суму 43 941,88 грн.

22 грудня 2010 року ОСОБА_3, за попередньою змовою з ОСОБА_5. та іншою особою, засудженою цим же вироком, на території м. Харкова вчинив крадіжку майна з квартири потерпілої ОСОБА_24 на суму 2 642,95 грн.

Він же 04 січня 2011 року, за попередньою змовою з ОСОБА_5. та іншою особою, засудженою цим же вироком, на території м. Волчанська вчинили крадіжку майна з проникненням в квартиру потерпілої ОСОБА_25, спричинивши матеріальних збитків на суму 3 678,51 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06 серпня 2014 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 змінено. Виключено з вироку вказівку на скоєння ОСОБА_5. 23 листопада 2010 року крадіжки майна ОСОБА_26, а також 24 листопада 2014 року крадіжки майна ОСОБА_19 та ОСОБА_20 Перекваліфіковано дії ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з ч. 5 ст. 185 КК на ч. 3 ст. 185 КК та призначено покарання за цим законом ОСОБА_3. у виді 5 років позбавлення волі, ОСОБА_5 у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі, ОСОБА_4 у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 71 КК до призначеного покарання ОСОБА_4 частково приєднано невідбуте покарання за попереднім вироком суду від 12 липня 2005 року та остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 8 місяців. Виключено з вироку вказівку про застосування ст. 70 КК при призначенні покарання ОСОБА_3. та ОСОБА_5 На підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 році» ОСОБА_3 та ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання. В решті вирок суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор посилається на те, що апеляційний суд порушив вимоги ст. 399 КПК 1960 року, оскільки не виконав вказівок суду касаційної інстанції та при новому апеляційному розгляді справи неправильно застосував кримінальний закон й призначив засудженим покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчинених злочинів та особам засуджених унаслідок м'якості. У зв'язку з цим порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду щодо ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із направленням справи на новий апеляційний розгляд.

На касаційну скаргу прокурора надійшли заперечення засудженого ОСОБА_3 та його захисників ОСОБА_2. та ОСОБА_1. в яких вони стверджують про безпідставність викладених у скарзі доводів і просять залишити її без задоволення, а вирок місцевого суду - без зміни.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку касаційної скарги, думку засудженого ОСОБА_3 та захисників ОСОБА_2. і ОСОБА_1., які заперечили проти задоволення скарги прокурора, перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, які були предметом перевірки та оцінки судів першої і апеляційної інстанції, перегляду відповідно до вимог ч. 1 ст. 398 КПК 1960 року у касаційному порядку не підлягають, а тому суд касаційної інстанції виходить з фактичних обставин справи, встановлених цими судами.

Відповідно до вимог ст. 323 КПК в основу вироку може бути покладено достовірні докази, досліджені у судовому засіданні. При постановленні вироку суд колегіально чи суддя одноособово за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам із точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності й достатності для вирішення питань, зазначених у ст. 324 КПК 1960 року. При цьому всі сумніви про доведеність обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, слід тлумачити на користь підсудного.

Згідно вироку суду, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнано винними та засуджено за те, що вони у період зі 21 червня 2010 року по 24 листопада 2010 року у складі організованої групи вчинили на території Харківської області ряд крадіжок чужого майна з проникненням у житло.

На підтвердження висновків про наявність кваліфікуючої ознаки «організована група» суд послався: на показання засудженого ОСОБА_3, який вину визнав частково, при цьому заперечив факт утворення ним злочинного об'єднання; на аналогічні показання його співучасників ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також на показання свідка ОСОБА_27. засновані на його власних спостереженнях, і дані зняті з каналів зв'язків, згідно яких ОСОБА_3 перед вчиненням злочинів дзвонив своїм співучасникам і призначав час виїзду.

Разом з тим, згідно ч. 3 ст. 28 КК та п. 9 'постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами кримінальних справ про злочини, вчиненні стійкими злочинними обєднанн ями» № 13 від 23 грудня 2005 року, злочин визнається вчиненим організованою групою, якщо у його готуванні або вчиненні брали участь декілька осіб (три і більше), які попередньо зорганізувалися у стійке об'єднання для вчинення цього та іншого (інших) злочинів, об'єднаних єдиним планом з розподілом функцій учасників групи, спрямованих на досягнення цього плану, відомого всім учасникам групи.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постанові від 04 жовтня 2012 року (справа №5-16кс12), відмінність між організованою групою та іншими нескладними (простими) формами співучасті полягає в кількісних та якісних критеріях цих понять. Якщо у справі буде встановлено, що троє (не менше трьох) за ініціативою одного з них попередньо зорганізувалися у стійке об'єднання для заняття злочинною діяльністю, були обізнані про зміст і цілі такої діяльності, розподілили ролі та функції кожного в цій діяльності, визначили керівника (лідера) групи, виконували його вказівки, мали необхідну матеріальну базу, дотримувались встановлених правил, то таке об'єднання належить визнавати організованою групою.

Утворення організованої групи слід розуміти як сукупність дій з організації (формування, заснування) стійкого злочинного об'єднання для зайняття злочинною діяльністю. Зазначені дії за своїм змістом близькі до дій з організації злочину і включають підшукання співучасників, об'єднання їхніх зусиль, детальний розподіл між ними обов'язків, складення плану, визначення способів його виконання. Проте основною метою організатора такої групи (організації) є утворення стійкого об'єднання осіб для заняття злочинною діяльністю, забезпечення взаємозв'язку між діями всіх учасників останнього, упорядкування взаємодії його структурних частин.

Як свідчать дані судового слідства, апеляційний суд при розгляді справи за обвинуваченням ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 дослідив усі обставини, які могли мати значення для прийняття рішення у справі, повно й усебічно перевірив зібрані докази і дав їм у сукупності належну оцінку відповідно до вимог ст. 67 КПК 1960 року.

Обґрунтовуючи свій висновок про відсутність в діях засуджених кваліфікуючої ознаки - «організована група» суд апеляційній інстанції врахував відсутність об'єктивних доказів щодо ролі кожного з учасників групи з точки зору визначення її керівника (лідера), обов'язковості виконання його вказівок, наявності необхідної матеріальної бази, дотримання встановлених правил, тобто її організованості, характеру взаємовідносин та підпорядкованості її членів.

На спростування висновку про відведену ОСОБА_3 роль організатора та керівника цієї групи апеляційний суд обґрунтовано послався на показання самого ОСОБА_3, який раніше не мав досвіду скоєння квартирних крадіжок, показання засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про те, що жодних вказівок ОСОБА_3. вони не виконували. Рішення про участь у крадіжках приймали самостійно, при цьому не мали єдиного плану дій щодо часу, місця та способу вчинення злочинів. Все це проходило спонтанно. Крім того з наявних в матеріалах справи об'єктивних даних про особу ОСОБА_3, а також характеру взаємовідносин між засудженими, суд дійшов висновку, що останній не мав будь-якої переваги над раніше судимими ОСОБА_4 та ОСОБА_5., не був їх лідером і організатором злочинів, що відповідно виключає відносини підпорядкування.

До того ж колегія суддів відзначає, що у кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом у світлі пункту 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі − Конвенції), і вимагає воно, крім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

Жодних інших доказів які підтверджували би висновки про скоєння засудженими злочинів у складі «організованої групи», крім наведених в ухвалі апеляційного суду, які отримали належну мотивовану оцінку і були спростовані, в матеріалах справи немає і додатково сторона обвинувачення суду їх не надала.

За встановлених фактичних обставин справи, виходячи із закріпленого у ст. 62 Конституції України та в п. 2 ст. 6 Конвенції принципу презумпції невинуватості, який є одним з елементів справедливого судового розгляду кримінальної справи, суд апеляційної інстанцій правильно виключив з обвинувачення ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3. кваліфікуючу ознаку - скоєння злочину «організованою групою» і перекваліфікував їх дії з ч. 5 на ч. 3 ст. 185 КК зазначивши, що крадіжки вони вчинили за попередньою змовою групою осіб.

Порушень ст. 399 КПК 1960 року апеляційним судом при розгляді апеляційної скарги, як це зазначено у касаційній скарзі, колегія суддів не встановила.

Апеляційний розгляд справи проведений з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

Покарання ОСОБА_3., ОСОБА_4 та ОСОБА_5 призначено відповідно до вимог ст. 65 КК, є справедливим та достатнім для виправлення засудженого та попередження скоєння ним нових злочинів.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень кримінально-процесуального закону не допущено, то касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 394 - 396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 серпня 2014 року щодо ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції - без задоволення.

С у д д і:

ОСОБА_28 ОСОБА_29 ОСОБА_30