Дата документу Справа № 229/4689/14-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/49/15 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 263 ч. 1 КК України Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 лютого 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю: прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції з Дружківським міським судом Донецької області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001817, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дружківки Донецької області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 263 ч. 1 КК України,

встановила:
До суду апеляційної інстанції на вирок Дружківського міського суду Донецької області від 12.09.2014 року з апеляційною скаргою звернувся прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_8 , в якій просить вирок суду щодо ОСОБА_7 скасувати, у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Апелянт просить ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263 КК України до 3 років позбавлення волі.

В обґрунтування скарги апелянт послався на те, що раніше ОСОБА_7 був неодноразово судимий, а саме, за вчинення тяжкого злочину та особливо тяжкого злочину, відбувши реальне покарання за вироком Дружківського міського суду від 10.03.1998 року, ОСОБА_7 на шлях виправлення не став та знов вчинив умисний злочини, має непогашені у встановленому законом порядку судимості за вчинення злочину проти життя та здоров`я особи, а новий умисний тяжкий злочин вчинив у період, коли судимість не знята та не погашена у встановленому законом порядку.

Також прокурор зазначив, що підґрунтям для вчинення ОСОБА_7 злочинів, став паразитичний спосіб життя, який веде обвинувачений, оскільки, будучи особою працездатного віку, він не займається суспільно-корисною працею, не одружений та не має соціально-сталих зв`язків.

На думку апелянта, неврахування судом належним чином обставини злочину та даних, що характеризують особу обвинуваченого, призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, призначення покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Зазначеним вироком ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за ст. 263 ч. 1 КК України до трьох років позбавлення волі.

На підставі ст. 70 ч. 4 КК України, за сукупністю злочинів за даним вироком та за вироком Дружківського міського суду від 03.02.2014 року, шляхом часткового складання, остаточно призначено покарання у вигляді чотирьох років шести місяців позбавлення волі.

На підставі ст.75 УК України ОСОБА_7 звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на три роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 УК України: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання чи роботи, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Постановлено не обирати запобіжний захід стосовно ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили та стягнути з ОСОБА_7 на користь НДЕКЦ при ГУМВС України в Донецькій області процесуальні витрати в сумі 196 (сто дев`яносто шість) гривень 00 коп.

Вирішена доля речових доказів на підставі ст. 100 КПК України.

У вироку суду зазначено, що ОСОБА_7 раніше судимий:

- 10.03.1998 році Донецькім обласним судом за ст. ст. 93 п. є, і, 141 ч. 2, 100, 42 КК України до 13 років позбавлення волі;

- 03.02.2014 року Дружківським міським судом за ст. 186 ч. 3 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. ст. 75, 76 КК України з іспитовим строком на три роки,

Як зазначено у вироку суду, в один з днів серпня 2013 року (більш точна дата та час судом не встановлені) обвинувачений ОСОБА_7 збирав металобрухт у Вільямській балці, розташованій в районі сел. Яковлівка м. Дружківки Донецької області, де під кущем знайшов предмет, схожий на обріз мисливської рушниці, та забрав його собі додому, при цьому, ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що діє незаконно, без передбаченого законом дозволу, став зберігати вищевказаний обріз мисливської рушниці за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 .

19.10.2013 року, в період часу з 14 годин 15 хвилин до 14 годин 40 хвилин, у ході огляду квартири АДРЕСА_2 , в якій мешкає обвинувачений ОСОБА_7 , проведеного співробітниками Дружківського MB ГУМВС України в Донецькій області у встановленому законом порядку, в одній з кімнат на лавці у ПЕТ пакеті був виявлений та вилучений обріз мисливської рушниці, яка є двоствольною, короткоствольною, гладкоствольною вогнепальною зброєю - обрізом 20 калібру, виготовленим саморобним способом з використанням колодки і частини стволів мисливської рушниці LP. SAUER U.SOHN заводського виготовлення, а також частини стволів, виготовлених саморобним способом. Вказаний обріз 86621-50 придатний для здійснення пострілів мисливськими боєприпасами 20 калібру, який обвинувачений ОСОБА_7 , незаконно зберігав без передбаченого законом дозволу у себе за місцем мешкання.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційної скарги, прокурора, який підтримує подану апеляційну скаргу, обвинуваченого з запереченнями проти доводів скарги та проханням залишити вирок суду без змін, вивчивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступного висновку.

Відповідно до норм, передбачених ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції переглядається в межах апеляційної скарги.

Як вбачається зі змісту вироку та матеріалів судового кримінального провадження, суд свої висновки про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочину, за який його засуджено, обґрунтував доказами, дослідженими у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, що не ставиться під сумнів і не оскаржується апелянтом.

Отже, суд правильно встановив фактичні обставини і правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 263 КК України, як придбання та зберігання вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Отже, ці дані підлягають обов`язковому врахуванню. Крім того, відповідно до положень статей 66, 67 КК України, під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Зі змісту вироку вбачається, що суд, призначаючи покарання, відповідно до вимог ст. 65 КК України, крім ступеня тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, урахував усі дані про особу обвинуваченого, який характеризується задовільно, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, висловив щире каяття, як обставину, яка пом`якшує покарання, та рецидив злочину в якості обставини, яка обтяжує покарання, і за вчинений злочин призначив обвинуваченому мінімальне покарання у виді позбавлення волі, передбачене санкцією ч. 1 ст. 263 КК України.

Також суд врахував, що злочин обвинуваченим був вчинений до постановлення попереднього вироку, і остаточне покарання за сукупністю злочинів призначив на підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань, приєднавши до призначеного покарання один рік шість місяців з невідбутих чотирьох років за вироком Дружківського міського суду від 03.02.2014 року.

Призначивши обвинуваченому остаточне покарання у виді позбавлення волі і врахувавши, що обвинувачений був звільнений від відбування покарання з випробуванням, призначеним вироком Дружківського міського суду від 03.02.2014 року, звільнив обвинуваченого від відбування цього остаточного покарання з випробуванням.

Виходячи з викладеного, принципів індивідуалізації та співмірності заходу примусу характеру вчинених дій і враховуючи пояснення обвинуваченого в суді апеляційної інстанції, з яких вбачається, що він працює, допомагає сестрі виховувати чотирьох неповнолітніх дітей, а також те, що він має постійне місце проживання, зброя у нього вилучена і згідно з вироком підлягає знищенню, злочин, за який він засуджений, був вчинений до постановлення попереднього вироку, по якому застосована ст. 75 КК України, колегія суддів погоджується з призначеним обвинуваченому покаранням та рішенням про звільнення від відбування остаточного покарання з випробуванням.

Апелянт не спростував висновки суду і переконливих аргументів, які б свідчили про неправильне застосування кримінального закону та неможливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, в апеляційній скарзі не навів, повторно дослідити обставини, безпідставно недосліджені або невірно оцінені судом першої інстанції, не просив.

Наявність у обвинуваченого непогашеної судимості не перешкоджає звільненню винної особи від відбування покарання з випробуванням, а судимість за попереднім вироком по діянням, вчиненим до постановлення цього вироку, не підлягає врахуванню.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Дружківського міського суду Донецької області від 12 вересня 2014 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001817, залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте на неї учасниками судового провадження може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4