УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року

м. Київ

справа № 644/4161/23

провадження № 51-455 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

перевіривши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 травня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року,

установив:

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова вироком від 06 травня 2024 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого в АДРЕСА_1 , громадянина України, маючого на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , військовозоб`язаного, непрацевлаштованого, раніше не судимого, засудив:

- за ч. 5 ст. 111-1 Кримінального кодексу України (далі - КК) і призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування та органах, що надають публічні послуги, строком на 10 років, з конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

Ухвалив відраховувати строк відбування покарання ОСОБА_4 з моменту фактичного затримання - 11 травня 2023 року, зарахувавши в строк відбування покарання період попереднього ув`язнення.

Залишив без змін запобіжний захід відносно ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили. Вирішив питання щодо стягнення процесуальних витрат та речових доказів.

Згідно з вироком суду, після незаконного вторгнення 24 лютого 2022 року на територію України збройних сил РФ та окупації Куп`янського району Харківської області, у громадянина України ОСОБА_4 , 25 липня 2022 року, більш точний час органом досудового розслідування не встановлений, який перебував на території Куп`янського району Харківської області, виник протиправний умисел, направлений на колабораційну діяльність з державою-агресором РФ, а саме на добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованих територіях.

З цією метою, 25 липня 2022 року, після створення представниками збройних сил та інших державних органів РФ незаконних органів влади та окупаційних адміністрацій, зокрема, на території Куп`янського району Харківської області зі встановленням контролю над життєдіяльністю вказаного населеного пункту, ОСОБА_4 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, в період дії воєнного стану, добровільно зайняв посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території Харківської області.

Згода на призначення посади в окупаційному органі влади виразилася у підписанні заяви від 25 липня 2022 року на ім`я так званого «И.о. Главы Военно-гражданской администрации Купянского района Харьковской области ОСОБА_6 » (мовою оригіналу). Наказом від 25 липня 2022 року №378/лс «И.о. Главы Военно-гражданской администрации Купянского района Харьковской области» (мовою оригіналу),ОСОБА_6 , ОСОБА_4 призначений на посаду «исполняющего обязанности помощника начальника управления (сельский) Двуречанского территориального управления Военно-гражданской администрации Купянского района Харьковской области» (мовою оригіналу), на якій останній виконував наступні функціональні обов`язки, а саме вирішував соціально-побутові питання мешканців с. Кам`янка Куп`янського району Харківської області, давав розпорядження з питань благоустрою населеного пункту, займався організацією по забезпеченню населення села дровами та видачею грошових коштів у розмірі 10 000 російських рублів, після чого збирав відомості про отримання зазначених коштів.

Харківський апеляційний суд ухвалою від 27 листопада 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок місцевого суду - без змін.

Засуджений ОСОБА_4 подав до суду касаційної інстанції касаційну скаргу на судові рішення щодо нього, яка залишена без руху ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2026 року.

У поданій касаційній скарзі на виконання вимог зазначеної ухвали Суду засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, просить скасувати оскаржувані судові рішення та закрити кримінальне провадження щодо нього на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК)у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК. При цьому в поданому клопотанні просить про розгляд касаційної скарги з його участю в режимі відеоконференції.

На обґрунтування своїх доводів засуджений у скарзі зазначає про те, що:

- вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду постановлено з порушеннями вимог статей 395, 396, 417, п. 5 ч. 1 ст. 407 КПК, які, на його думку, є істотними, оскільки недотримання судами зазначених процесуальних норм вплинуло на правильність встановлення обставин у кримінальному провадженні та призначення покарання, у зв`язку з чим судові рішення підлягають скасуванню;

- дії вчинені ним з метою надання допомоги громадянам на окупованій території України, якими він не заподіяв шкоди державі Україна та її громадянам, при цьому, на його думку, займана ним посада не була керівною, а також слід урахувати умови його перебування на окупованій території;

- під час розгляду провадження місцевим судом не було доведено допустимими і належними доказами наявність ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК, а тому кримінальне провадження підлягало закриттю;

- з урахуванням положень п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК та керуючись п. 5 ч. 1 ст. 407, ст. 417 КПК, суд апеляційної інстанції під час розгляду справи уповноважений скасувати вирок суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження, однак не звернув уваги на це порушення;

- призначене йому покарання він вважає надмірно суворим та таким, що не відповідає нормам гуманітарного права.

Крім зазначеного засуджений у касаційній скарзі посилається на невідповідність висновків у вироку суду фактичним обставинам провадження (ст. 411 КПК), оскільки вирок ґрунтується на припущеннях і недопустимих доказах.

Перевіривши доводи касаційної скарги та надані копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження за скаргою засудженого слід відмовити на таких підставах.

Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визвати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися ст. ст. 412-414 цього Кодексу.

Можливості скасування чи зміни судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним законом не передбачено.

Отже Суд позбавлений можливості надавати оцінку доказам, перевіряти правильність такої оцінки та виходить лише з тих фактичних обставин, які були встановлені судами попередніх інстанцій.

За таких обставин не є предметом касаційного перегляду вищезазначені доводи касаційної скарги засудженого, які в цілому зводяться до незгоди з оцінкою доказів, невідповідністю висновків у вироку місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Доводи в касаційній скарзі ОСОБА_4 про недоведеність допустимими і належними доказами наявності в його діях ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК, наявність підстав для закриття кримінального провадження, на думку Суду, є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 КК підставою для кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

За змістом ч. 5 ст. 111-1 КК кримінально караним є, зокрема, добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

Як вбачається зі змісту вироку, не дивлячись на те, що обвинувачений в судовому засіданні не визнав своєї вини, висновок суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК, на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.

При цьому в основу свого рішення суд першої інстанції поклав сукупність зібраних і досліджених в ході судового провадження доказів, а саме письмові документи та показання обвинуваченого і свідків:

- ОСОБА_4 , який вину не визнав ісеред іншогов судовому засіданні зазначив, що приблизно 13 липня 2022 року до нього додому приїхали військові РФ, повезли в комендатуру, де нанесли тілесні ушкодження та повідомили, що йому потрібно буде працювати на них, у тому числі й очолити одну з сільських рад, де люди опинилися на межі виживання, так як більш ніж півроку не отримували гуманітарну допомогу. Пояснив, що будь-яких документів із працевлаштування на посаду він не підписував, а підписав тільки чисті листки, оплату за свою роботу не отримував, його дії були під примусом, крім того, вони були направлені лише на вирішення соціально-побутових проблем населення на окупованій території сільської ради. Зазначив, що представник окупаційної комендатури ОСОБА_8 передав йому грошові кошти в російській валюті, які він видав 43 мешканцям с. Кам`янка під підпис, по 10 000 рублів. Кошти в розмірі 430 000 рублів доставляв до с. Кам`янка на службовому автомобілі, який належав Кам`янській сільській раді та який йому в користування передав ОСОБА_8 , повідомивши, що потрібно заповнювати путівки для перетину блокпостів. Також він надав технічний талон на автомобіль;

- ОСОБА_9 , який зазначив про те, що працював старостою шести населених пунктів, в тому числі і с. Кам`янка Куп`янського району Харківської області, в якому і проживав на момент повномасштабного вторгнення РФ в Україну, 24 лютого 2022 року село було окуповане, свої обов`язки він виконував до 01 червня 2022 року від імені української влади, возив в село хліб та медикаменти, які видавала голова Дворічанської адміністрації ОСОБА_10 . У подальшому ОСОБА_10 відмовилася співпрацювати з окупантами, її кинули до катівні. Він також перестав виконувати свої обов`язки. Йому декілька разів пропонували від окупаційної влади зайняти посаду старости, однак він відмовився з ними співпрацювати. Першого разу йому пропонувала зайняти посаду старости в с. Кам`янка ОСОБА_11 , яка незаконно очолила Дворічанську територіальну громаду замість ОСОБА_10 , та, не дивлячись на вмовляння, він категорично відмовився. Після цього до нього декілька разів приходили співробітники ФСБ РФ, проводили обшуки та наполягали працювати з окупаційною владою та продовжувати виконувати обов`язки старости але вже в окупаційній владі, на що він також відмовився. Після його відмови до нього будь-яких заходів примусу не було застосовано. Старостою с. Кам`янка було призначено окупаційною владою ОСОБА_4 , який до цього працював ветеринарним лікарем в с. Дворічна, та якого представили на площі в селі у липні 2022 року. ОСОБА_4 приїжджав на роботу в сільську раду на службовому автомобілі, який був у ОСОБА_9 у користуванні раніше і якого останній віддав разом з документами після окупації ОСОБА_10 .

У підпорядкуванні ОСОБА_4 в сільраді була бухгалтер Плаксіна. У вересні 2022 року після деокупації села у зв`язку з активними бойовими діями він виїхав, а в березні-квітні 2023 року приїхав по місцю своєї роботи в сільську раду, де знайшов документи, які свідчать про виконання обов`язків у незаконно створеному органі окупаційної влади ОСОБА_4 , а саме видані ним довідки, заяви на його ім`я, шляхові листи. Про це він повідомив державну прикордонну службу та видав усі документи, які знайшов у приміщенні сільської ради в с. Кам`янка;

- ОСОБА_12 , який підтвердив, що під час окупації с. Кам`янка Куп`янського району Харківської області восени 2022 року звертався до нового голови сільської ради з питанням щодо безкоштовної видачі дров. Новий голова був у службовому кабінеті сільської раді, поводився вільно;

- ОСОБА_13 , який пояснив суду, що проживав в с. Кам`янка на день повномасштабного вторгнення РФ в Україну та окупації російськими військами, де, до 24 лютого 2022 року сільським головою села був ОСОБА_9 , але після окупації села сільська рада не працювала і почала свою роботу влітку 2022 року після призначення окупаційною владою сільськім головою ОСОБА_4 , який приїжджав у село й до свого місця роботи на автомобілі білого кольору, яким раніше користувався ОСОБА_9 . Він особисто звертався до ОСОБА_4 як до так званого голови їх сільської ради з заявою щодо підключення газу. ОСОБА_4 разом з ним приїздив до нього додому, оглядав прилеглу територію та повідомляв про можливість оформити підключення газу до домоволодіння;

- ОСОБА_14 , яка підтвердила, що була мешканкою с. Кам`янка Куп`янського району Харківської області на момент повномасштабного вторгнення РФ в Україну та 24 лютого 2022 року село було окуповане. Староста ОСОБА_9 продовжував проживати під час окупації на території села, але свої обов`язки при окупаційній владі не виконував, сільська рада була закрита та літом 2022 року вона дізналася, що головою їх сільської ради окупаційною владою призначений ОСОБА_4 , який став виконувати ці обов`язки та приїжджати за місцем роботи на автомобілі «Жигулі», яким раніше користувався ОСОБА_9 . Приходила в сільську раду до ОСОБА_4 з вирішення питання щодо підключення її домогосподарства до газової мережі, а також ОСОБА_4 видавав їй, як і іншим мешканцям села по 10 000 російських рублів за відомостями, в якій вона розписувалася;

- ОСОБА_15 , який також пояснив, що станом на 24 лютого 2022 року проживав у с. Кам`янка Куп`янського району Харківської області, де під час окупації обов`язки сільського голови став виконувати ОСОБА_4 , який приїжджав на роботу в сільську раду на автомобілі, особисто видавав мешканцям села під підпис у відомостях, в тому числі йому, російські кошти в сумі по 10 000 рублів. До початку російського вторгнення сільським головою був ОСОБА_9 , який продовжував жити в їх селі, вільно пересуватися по селу, але виконувати обов`язки сільського голови в окупаційній владі відмовився;

- ОСОБА_16 , яка підтвердила, що є матір`ю обвинуваченого, проживала разом з ОСОБА_4 і його неповнолітнім сином у смт Дворічна (вул. Ветеринарна, 12), під час повномасштабного вторгнення РФ в Україну 24 лютого 2022 року в село заїхали військові РФ і селище, як і Куп`янський район Харківської області були окуповані. Після окупації до нього приїжджала жінка з м. Куп`янська та пропонувала працювати, але син спочатку відмовлявся і в подальшому, щоб забезпечити сім`ю, йому треба було працювати, тому він декілька разів ходив до адміністрації смт Дворічна питати щодо роботи. З літа 2022 року ОСОБА_4 на автомобілі почав їздити на роботу в одне село, де допомагав людям, видавав кошти, по 10 000 російських рублів, вирішував питання постачання води та доставку людей до лікарні. Зазначила, що син робив добру справу, допомагав людям, окрім того, заробляв кошти на сім`ю, так як один виховує неповнолітнього сина, якого слід було возити на тренування до спортивної шкоди в м. Куп`янськ через вісім блокпостів;

- заява ОСОБА_4 від 25 липня 2022 року, з якої видно, що така адресована на «и.о. Главы Военно-гражданской администрации Купянского района Харьковской области ОСОБА_6 » (мовою оригіналу), про прийом на посаду так званого «исполняющего обязанности помощника начальника управления (сельский) Двуречанского территориального управления Военно-гражданской администрации Купянского района Харьковской области» (мовою оригіналу);

- згода на обробку персональних даних від імені ОСОБА_4 за його підписом «согласие на обработку персональных даных» (мовою оригіналу);

- наказ від 25 липня 2022 року №378/лс «и.о. Главы Военно-гражданской администрации Купянского района Харьковской области ОСОБА_6 » (мовою оригіналу), про призначення ОСОБА_4 на посаду «исполняющего обязанности помощника начальника управления (сельский) Двуречанского территориального управления Военно-гражданской администрации Купянского района Харьковской области» (мовою оригіналу);

- особова картка працівника («личная карточка работника» (мовою оригіналу) ОСОБА_4 з його підписом та додані копії паспорта, ідентифікаційного коду, дипломів;

- дані висновку судово-почеркознавчої експертизи від 12 березня 2024 року № 20, відповідно до яких, підписи на заяві від імені ОСОБА_4 від 25 липня 2022 року, в документі «согласие на обработку персональных даных» (мовою оригіналу) та в «личной карточке работника» (мовою оригіналу), виконані самим ОСОБА_4 ;

- довідки, видані ОСОБА_4 мешканцям громади с. Кам`янка Куп`янського району Харківської області на період тимчасової окупації, підписані обвинуваченим, які датовані різними днями серпня 2022 року. Навпроти підпису обвинуваченого зазначено посаду: «Исполняющего обязанности помощника начальника Двуречанского территориального управления» (мовою оригіналу);

- шляхові листи, підписані ОСОБА_4 , де зазначено, що останній 01 серпня 2022 прийняв службовий автомобіль марки «ВАЗ 2107». Маршрут: «Двуречная-Камянка-Двуречная», «Камянка-Тополи-Камянка» (мовою оригіналу);

- протокол від 10 квітня 2023 року огляду документів - довідок, виданих ОСОБА_4 мешканцям громади с. Кам`янка Куп`янського району Харківської області на період тимчасової окупації, підписаних останнім, які датовані різними днями серпня 2022 року. Навпроти підпису ОСОБА_4 зазначено посаду: «Исполняющего обязанности помощника начальника Двуречанского территориального управления» (мовою оригіналу) та «Путевого листа служебного легкового автомобиля» (мовою оригіналу), які також ним підписані та добровільно видані свідком ОСОБА_9 оперативному співробітнику загону з оперативно-розшукової діяльності головного оперативно-розшукового відділу НОМЕР_1 прикордонного загону, та визнані речовими доказами постановою слідчого від 10 квітня 2023 року;

- дані висновку судово-почеркознавчої експертизи від 05 червня 2023 року № 47, відповідно до яких підписи від імені ОСОБА_4 на довідках: «№ 16, 17 от 24.08.2022 ОСОБА_17 , № 25, 26 от 31.08.2022 ОСОБА_18 , № 32, 33 от 31.08.2022 ОСОБА_19 , № 27, 28, 31.08.2022 ОСОБА_20 , № 38, 39 от 02.09.2022 ОСОБА_21 , № 36, 37 от 02.09.2022 ОСОБА_22 та в шляховому листі виконані самим ОСОБА_4 .

Надаючи правову оцінку наведеним вище доказам та аналізуючи позицію сторони захисту, суд першої інстанції у вироку зазначив мотиви про те, що:

? посилання захисника на відсутність у діяннях обвинуваченого таких обов`язкових ознак складу кримінального правопорушення як добровільність зайняття посади та що займана ним посада не пов`язана з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами та показаннями свідків;

? у складі кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК, важливим для кваліфікації є місце його вчинення - тимчасово окупована територія України;

? у кримінальному праві добровільним вважається діяння, яке вчинено при можливості вибрати декілька варіантів поведінки, з урахуванням сукупності обставин, які можуть виключати кримінальну протиправність за приписами статей 39, 40 КК, однак такі у цьому кримінальному провадженні відсутні;

? організаційно-розпорядчі обов`язки - це обов`язки зі здійснення керівництва галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форми власності, при цьому ОСОБА_4 мав у своєму прямому підпорядкуванні дві особи, які також виконували функціональні обов`язки в с. Кам`янка, а саме: ОСОБА_23 (бухгалтер) та ОСОБА_24 , про підпорядкування яких ОСОБА_4 повідомили свідки в судовому засіданні, підтвердивши, що вказані особи виконували розпорядження ОСОБА_4 , які останній видавав на тимчасово окупованій території на підставі вказівок окупаційної адміністрації держави-агресора;

? ОСОБА_4 не оспорювався факт, що в сільській раді працювали вказані особи, виконувалися обов`язки секретаря, виготовлялися та видавалися довідки;

? дані про те, що ОСОБА_4 при окупаційній владі в с. Кам`янка видавав довідки, роздавав гуманітарну допомогу жителям, також підтвердив свідок сторони захисту - ОСОБА_25 , зокрема, зі слів самого ОСОБА_4 ;

? сторона захисту не оспорювала достовірність виданих та підписаних ОСОБА_4 довідок мешканцям с. Кам`янка та щодо шляхового листа на автомобіль, як і користування службовим автомобілем;

? адміністративно-господарські обов`язки - це обов`язки з управління чи розпорядження державним, колективним або приватним майном, при цьому ОСОБА_4 було ввірено велику кількість грошей для видачі мешканцям с. Кам`янка (понад 430 000 російських рублів), службовий автомобіль, тому він був матеріально відповідальною особою та міг розпоряджатися ввіреним йому майном, що підтверджує наявність даних функцій.

Серед іншого, суд першої інстанції визнав необґрунтованими доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_4 зайняв зазначену вище посаду в структурі окупаційної адміністрації держави-агресора не добровільно, а через фізичний та психічний примус зі сторони окупаційних військ РФ, та вказав у вироку про те, що:

? показаннями свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 підтверджується саме добровільне зайняття ОСОБА_4 зазначеної посади і вбачається відсутність факту примушування останнього з боку окупантів займати відповідну посаду;

? свідки зі сторони захисту ОСОБА_27 і ОСОБА_25 не були очевидцями того, що обвинуваченому погрожували представники окупаційного органу влади, всі повідомлені факти про погрози та спричинення тілесних ушкоджень обвинуваченому їм відомі зі слів останнього, який міг таким чином виправдовувати свої неправомірні дії. Тілесних ушкоджень у ОСОБА_4 вони не бачили. При цьому ОСОБА_27 повідомив суду про те, що під час окупації побоювався возити свого сина до м. Куп`янська на тренування через те, що потрібно було їздити через блокпости, однак ОСОБА_4 систематично возив свого сина і його ( ОСОБА_27 ) на тренування, не дивлячись на наявність декількох блокпостів з військовими держави-агресора;

? твердження сторони захисту про застосування до ОСОБА_4 психічного та фізичного примусу не є конкретизованими, зокрема, стороною захисту не зазначено, у чому саме полягав фізичний примус і не вказано про будь-яких осіб, які здійснювали на ОСОБА_4 тиск і за яких обставин;

? показання свідків та матеріали провадження не містять доказів того, що ОСОБА_4 за весь час зайняття посади перебував під психічним примусом понад 1 місяць;

? отже, опинившись в окупації внаслідок захоплення насильницьким незаконним способом території Куп`янського району представниками держави-агресора РФ, ОСОБА_4 добровільно зайняв зазначену вище посаду, оскільки він особисто ходив до новоствореної так званої військово-цивільної адміністрації Куп`янського району Харківської області, брав участь в управлінні житлово-комунального господарства с. Кам`янка Куп`янського району Харківської області, мав у своєму підпорядкуванні щонайменше 2 особи, розпоряджався значними готівковими коштами (430 000 рублів РФ) та використовував службовий автомобіль;

? про добровільність зайняття ОСОБА_4 вказаної вище посади в незаконно створеному органі влади свідчить також і той факт, що на пропозицію проводити референдум у с. Кам`янка він відмовився та його відмова не потягла будь-яких негативних наслідків для нього, про що він сам пояснив у ході судового розгляду;

? ОСОБА_4 тривалий час обіймав керівну посаду в органі, створеному окупаційною адміністрацією, і за весь час не вчиняв жодних дій, які могли би свідчити про те, що посада зайнята під примусом (недобровільно), при цьому надані йому окупаційною владою готівкові кошти, службовий автомобіль він відповідально використовував більше 1 місяця. Із показань обвинуваченого та свідків встановлено, що він мав бажання активно використовувати свої керівні повноваження на займаній посаді та виконувати управлінські функції з благоустрою с. Кам`янка та впровадження нового політичного режиму, який намагалися організувати незаконні збройні та воєнізовані формування на тимчасово окупованій території України.

З огляду наположення ст. 87 КПК, оцінивши та проаналізувавши зазначені вище належні та допустимі докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_4 та кваліфікував його дії за ч. 5 ст.111-1 КК як добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території.

Крім того, зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що суд першої інстанції перевірив та визнав необґрунтованими доводи сторони захисту щодо отримання письмових доказів у непроцесуальний спосіб і визнання їх недопустимими, навівши у вироку відповідні мотиви в цій частині.

Щодо тверджень сторони захисту про недопустимість доказів у ході розгляду провадження судом першої інстанції, а саме наказу про призначення ОСОБА_4 на посаду, заяви ОСОБА_4 про прийняття на роботу, особової картки з додатками, документу з назвою «согласие на обработку персональних данных» (мовою оригіналу), то місцевий суд не визнав їх недопустимими та зазначив у вироку про наведення ним мотивів у цій частині в ухвалі суду першої інстанції від 08 лютого 2024 року (якою було розглянуто клопотання прокурора про долучення до кримінального провадження та дослідження зазначених додаткових матеріалів, як доказів, що не були відомі стороні обвинувачення під час досудового розслідування та відкриті стороні захисту під час судового розгляду).

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 з вимогами про закриття кримінального провадження за відсутності в діях ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК, погодився з наданою оцінкою доказам у провадженні з додержанням вимог ст.94 КПК та висновками суду першої інстанції з урахуванням критерію «поза розумним сумнівом» щодо доведеності вини та правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 5 ст. 111-1 КК.

При цьому суд перевірив доводи, викладені в апеляційній скарзі, які також були предметом розгляду судом першої інстанції та вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог.

Так, колегія суддів апеляційної інстанції, пославшись на встановлені та досліджені місцевим судом письмові докази і показання свідків, в ухвалі зазначила, що вони є належними та допустимими, логічними та послідовними, будь-яких процесуальних порушень при їх збиранні, дослідженні та оцінці доказів, які б ставили під сумнів правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, не встановлено.

Зокрема, не погоджуючись з доводами апеляційної скарги про відсутність у діях обвинуваченого ОСОБА_4 таких обов`язкових ознак складу кримінального правопорушення, як добровільність зайняття посади та що дана посада не пов`язана з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що такі доводи сторони захисту спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами та показаннями свідків.

При цьому, суд апеляційної інстанції також визнав необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника в частині порушення приписів ч. 7 ст. 214 КПК з огляду на те, що:

- досудове розслідування здійснюється відповідно до правил підслідності, установлених у ст. 216 КПК;

- постановою прокурора Куп`янської окружної прокуратури Харківської області від 09 лютого 2023 року підслідність у кримінальному провадженні №0000309 була визначена за слідчим відділом Управління служби безпеки України в Харківській області;

- у зв`язку з тим, що фактична чисельність слідчого відділу Управління служби безпеки України в Харківській області становить 25 слідчих, які розслідують 3500 воєнних злочинів та злочинів проти основ національної безпеки, що свідчить про велике навантаження на одного слідчого вказаного органу досудового розслідування та об`єктивну неможливість здійснення ним досудового розслідування в умовах воєнного стану, ураховуючи положення ч. 5 ст. 36 КПК, з метою забезпечення вимог статей 2, 28 КПК щодо швидкого, повного, неупередженого та ефективного розслідування, а також оптимізації навантаження для належного функціонування слідчого служби безпеки, постановою від 29 березня 2023 року керівник обласної прокуратури ОСОБА_28 доручив слідчим Куп`янського РВИ ГУНП в Харківській області здійснювати досудове розслідування у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_4 ;

- досудове розслідування в кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 здійснювалося уповноваженим органом;

- зазначена вище позиція узгоджується з правовими висновками, які містяться у постановах Верховного Суду: від 31 січня 2024 року (справа №638/5446/22), 16 вересня 2025 року (справа № 991/2685/21);

- при цьому ні суду першої інстанції, ні апеляційної інстанції, сторона захисту не навела доводів на обґрунтування того, як сам факт здійснення досудового розслідування слідчими Куп`янського РВИ ГУНП в Харківській області порушив права та свободи ОСОБА_4 або призвів до непоправних наслідків для достовірності наданих суду доказів.

Крім іншого, в оскаржуваній ухвалі в цій частині суд апеляційної інстанції слушно послався на сформовану чітку судову практику з даного питання, а саме на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 31 серпня 2022 року (справ № 756/10060/17), про те, що у кожному з випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

З огляду на зазначене, суд апеляційної інстанції також не погодився з твердженнями сторони захисту в апеляційній скарзі щодо недопустимості: висновку почеркознавчої експертизи та письмових доказів, а саме: заяви ОСОБА_26 від 02 квітня 2023 року про добровільну видачу документів (довідок з заявами, копіями паспортів, кодів мешканців с. Кам`янка, шляхового листа з підписами ОСОБА_4 ), які, на думку захисника, отримано в непроцесуальний спосіб, та документів, отриманих прокурором 07 лютого 2024 року, а саме наказу про призначення ОСОБА_4 на посаду, його заяви про прийом на роботу, особової картки з додатками, документу з назвою «согласие на обработку персональных данных» (мовою оригіналу), та в оскаржуваній ухвалі зазначив обґрунтовані мотиви щодо неспроможності доводів захисника в цій частині, а також не встановлення порушень вимог ст. 290 КПК.

Ураховуючи наведене вище та зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів вважає наведені в них висновки судів попередніх інстанцій належним чином вмотивованими, адоводи у касаційній скарзі засудженого необґрунтованими про те, що:

? дії були вчинені ним з метою надання допомоги громадянам на окупованій території України, якими він не заподіяв шкоди державі Україна та її громадянам, що займана ним посада не була керівною, з урахуванням умов його перебування на окупованій території;

- під час розгляду провадження місцевим судом не було доведено допустимими і належними доказами наявність ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК, а тому кримінальне провадження підлягало закриттю з урахуванням положень п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК;

- суди першої й апеляційної інстанцій істотно порушили вимогистатей 395, 396, 417, п. 5 ч. 1 ст. 407 КПК, що, на його думку, вплинуло на правильність встановлення обставин у кримінальному провадженні, при цьому ураховуючи, що суд апеляційної інстанції під час розгляду справи уповноважений скасувати вирок суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження.

Щодо доводів касаційної скарги засудженого про те, що призначене йому покарання є надмірно суворим та таким, що не відповідає нормам гуманітарного права, а недотримання судами попередніх інстанцій норм КПК вплинуло на призначення покарання, колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

При цьому, урахувавшизначний ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 ККє тяжким злочином,дані про його особу, який раніше не судимий, має вищу освіту, на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешкає разом із сином та матір`ю пенсійного віку, та приймаючи до уваги відсутність пом`якшуючої покарання обставини і наявність обтяжуючої обставини - вчинення злочину з використанням умов воєнного стану, місцевий суд дійшов висновку про те, що покарання у виді позбавлення волі в межах санкції, передбаченої ч. 5 ст. 111-1 КК, але не в максимальному її розмірі, буде необхідним та достатнім покаранням для виправлення обвинуваченого та попередження здійснення ним нових злочинів.

Крім урахованого вище, суд першої інстанції зазначив у вироку, що:

- ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, діючи умисно, всупереч інтересам територіальної громади, а також інтересам держави України, злочинно, використовуючи свої знання, активно допомагав представникам збройних формувань та окупаційній владі РФ у запровадженні нового окупаційного політичного режиму на території селища, зайнявши посаду пов`язану з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями;

- з цією метою ОСОБА_4 співпрацював із представниками збройних формувань держави-агресора на території Дворічанської територіальної громади Куп`янського району Харківської області, допомагав представникам збройних формувань держави-агресора шляхом виконання незаконних вказівок та вчиняв інші дії, які підривають національну безпеку України, становлять безпосередню загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності, конституційному ладу України;

- колабораційна діяльність як явище підриває національну безпеку України та становить безпосередню загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності, конституційному ладу та іншим національним інтересам України, тому особи, які допомагали окупаційним військам повинні нести за собою відповідальність, встановлену законом.

З огляду на положення ч. 5 ст.111-1 КК, якими передбачено додаткове покарання, суд у вироку зазначив висновок про те, що та обставина, що до постановлення вироку ОСОБА_4 вже не обіймав посаду або не займався діяльністю, з якими було пов`язане вчинення злочину, не є перешкодою для застосування стосовно нього цього покарання, а тому призначив йому додаткове покарання у вигляді заборони займати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування та органах, що надають публічні послуги, з конфіскацією майна.

Водночас засуджений не зазначив у касаційній скарзі порушень кримінального чи кримінального процесуального закону, у тому числі й норм гуманітарного права, які, на його думку, недотримані судами попередніх інстанцій при призначенні йому покарання за ч. 5 ст. 111-1 КК та могли вплинути на його вид та розмір.

На переконання Суду, наведені висновки суду першої інстанції, з якими погодився апеляційний суд, щодо справедливості, необхідності і достатності призначеного покарання у цілому є законними й обґрунтованими.

При цьому, переглядаючи вирок місцевого суду в порядку апеляційної процедури, суд апеляційної інстанції дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі захисника доводам, ретельно їх перевірив та, належним чином мотивувавши своє рішення, обґрунтовано залишив її без задоволення. При цьому підстав для скасування чи зміни вироку суд апеляційної інстанції не встановив.

Таким чином, на думку Суду, вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є обґрунтованими і вмотивованими. Будь-яких інших обґрунтованих доводів щодо порушень вимог КПК, допущених судами першої та апеляційної інстанцій, чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, у касаційній скарзі не наведено.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

При цьому зазначене засудженим клопотання про розгляд касаційної скарги з його участю в режимі відеоконференції, Суд не має можливості вирішити, оскільки порушене ним питання розглядається судом касаційної інстанції у разі відкриття касаційного провадження за скаргою та під час підготовки кримінального провадження до розгляду в касаційному порядку, передбаченому положеннями ст. 430 КПК.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 травня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3