ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2026 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду в складі:

Головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового засідання: прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченої ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , представника потерпілих адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 на вирок Новоселицького районного суду Чернівецької області від 16.01.2026 року в кримінальному провадженні №0000612 по обвинуваченню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки і жительки АДРЕСА_1 , гр. України, з вищою освітою, розлученої, маючу на утриманні одну малолітню дитину, працюючу інспектором сектору реагування патрульної поліції відділення поліції №4 (м.Герца) Чернівецького районного управління поліції ГУНП в Чернівецькій області, не судимої, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 УУ України,-

У С Т А Н О В И Л А :

Вироком Норвоселицького районного суду Чернівецької області від 16 січня 2026 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України і їй призначено покарання у виді п`ять років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 визначено обчислювати з моменту її затримання для поміщення до установи відбування покарання після звернення вироку до виконання.

Зараховано в строк відбуття покарання період її попереднього ув`язнення з 21 серпня 2025 року по 25 серпня 2025 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_6 до набрання вироку законної сили залишено у вигляді застави.

Після набрання вироку законної сили внесену за ОСОБА_6 заставу

в розмірі 242240 грн вирішено повернути заставодавцю ОСОБА_9 .

ЄУНСС 720/2842/25 НП 11кп/822/126/26 головуючий у 1 інстанції ОСОБА_10 .

Вирішено долю речових доказів.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати за проведення судових експертиз і розмірі 28317 грн 30 коп.

Згідно вироку суду, 28 липня 2025 року близько 01 години 45 хвилин водій ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, чим заздалегідь позбавила себе можливості правильно оцінювати обстановку і координувати свої дії, керуючи автомобілем марки «Volkswagen Tiguan», реєстраційний номер НОМЕР_1 Республіки Іспанія, рухалась по вул. Центральній в м. Новоселиця Чернівецького району Чернівецької області в напрямку с.Маршинці Чернівецького району і при цьому перевозила в салоні автомобіля в якості пасажирів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Наближаючись до перехрестя вулиць Центральна та Короленка в м. Новоселиця та проїжджаючи ділянку автодороги із заокругленням вліво по напрямку її руху, водій ОСОБА_6 в порушення вимог п.12.4 ПДР, який перебуває безпосередньо в причинному зв`язку з наслідками, а також п. 1.5, 2.3 (б) та 2.9 (а), 12.1, 12.2, які сприяли порушенню вимог, встановлених Правилами дорожнього руху України, проявила неуважність до дорожньої обстановки та самовпевненість у своїх діях, неправильно застосувала прийоми керування транспортним засобом, допустила виїзд керованого нею автомобіля за межі проїзної частини дороги вправо, де допустила зіткнення з нерухомою перешкодою у вигляді бетонної огорожі.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажирці ОСОБА_11 було спричинено смерть.

На цей вирок адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення та правильність кваліфікації її дій, просив змінити оскаржуване рішення в частині призначення покарання обвинуваченій і призначити їй за ч.3 ст.286-1 КК України із застосуванням ст. 69 КК України більш м`який вид покарання, не зазначений в санкції вказаної стаття.

На обґрунтування своїх вимог зазначав, що суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченій, не визнав пом`якшуючими обставинами добровільне відшкодування моральної шкоди потерпілій, яке мало місце відразу після настання ДТП, вчинення злочину вперше, що обвинувачена не притягувалась до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, що в результаті ДТП ОСОБА_6 також зазнала тяжких травм, перенесла ряд операцій, що вона самостійно виховує і утримує малолітнього сина, позитивно характеризується за місцем проживання та служби, бездоганно поводила себе під час досудового слідства та під час судового розгляду, щиро розкаялась, неодноразово вибачалась перед потерпілими, не шукала виправдань своєму вчинку, не затягувала процес, сумлінно виконувала свої процесуальні обов`язки.

Також захисник вказував, що обвинувачена та пасажири перед настанням дорожньої пригоди разом святкували день народження ОСОБА_14 і вживали алкогольні напої. В послідуючому ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , знаючи, що обвинувачена перебуває в стані алкогольного сп`яніння, не зробили їй зауваження, не відмовили її сідати за кермо, не викликали таксі, а добровільно сіли в салон автомобіля та поїхали разом з нею.

Адвокат також посилався на окремі рішення Верховного Суду, в яких суд визнавав правильним застосування судами нижчих інстанцій до обвинувачених за ч.2 ст.307 КК України положень ст.69 та 75 КК України при призначенні покарань, а також коли до обвинуваченого за ч.2 ст.286-1 КК України було застосовано положення ст.69 КК України і останньому було призначено покарання нижче він найнижчої межі, встановленої санкцією цієї норми.

Також апелянт вказував, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання сторони захисту про долучення довідки КНП «Новоселицька лікарня» про реабілітацію обвинуваченої. Зазначав, що суд необґрунтовано ініціював написати ОСОБА_15 заяву про визнання її потерпілою, хоча на досудовому слідстві було визнано потерпілою особою ОСОБА_16 , інтереси якої представляла адвокат ОСОБА_8 . Також головуючий суддя прямо запитував потерпілу, скільки років позбавлення волі необхідно призначити обвинуваченій, не роз`яснивши потерпілій, що суд може також призначити покарання на підставі ст.69 КК України. Зазначав, що суд безпідставно акцентував на тому, що обвинувачена є працівником поліції, оскільки кримінальне правопорушення було вчинено не при виконанні останньою своїх службових обов`язків. Ще вказував, що в базі «Електронний суд» відсутній протокол судового засідання від 16.01.2026 року та диск з відеозаписом судового засідання.

Від потерпілих ОСОБА_16 та ОСОБА_15 надійшли заперечення, в яких останні просили відмовити в задоволенні апеляційних вимог адвоката ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідь судді, адвоката ОСОБА_7 та обвинувачену ОСОБА_6 , які просили задовольнити подану апеляційну скаргу, посилаючись на обставини, що наведені в ній, представника потерпілих адвоката ОСОБА_8 та прокурора ОСОБА_5 , які просили відмовити в задоволенні вимог апелянта, перевіривши матеріали провадження в межах поданої скарги та обговоривши доводи апелянта, колегія судді приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки в поданій апеляційній скарзі не оспорюється винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення при обставинах, що наведені у вироку суду, обсяг обвинувачення та правильність кваліфікації дій обвинуваченої, колегія суддів не наводить і цій ухвалі доказів на підтвердження тих висновків суду, які встановлені судом першої інстанції і ніким не оспорено.

Що стосується вимог апелянта про зміну оскаржуваного вироку в частині призначеного обвинуваченій покарання і необхідності призначення останній покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді, який не передбачений санкцією ч.3 ст.286-1 КК України, колегія суддів вважає, що вони є необґрунтовані і задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченій, суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких, обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченій, а також дані про її особу.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченій суд визнав активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та її щире каяття, яке виразилось в тому, що вона повністю визнала свою вину та жалкує про скоєння нею злочину, засуджує свою поведінку та в процесі судового розгляду справи давала правдиві показання, які сприяли органам правосуддя встановити істину по справі.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченій судом не встановлено.

Також судом враховано дані про особу обвинуваченої, а саме, що вона вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується по місцю роботи та проживання, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, добровільно відшкодувала частину завданої шкоди потерпілим, має на утриманні одну малолітню дитину, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди сама отримала тілесні ушкодження.

Також судом враховано думку потерпілих, які просили призначити обвинуваченій суворе покарання у виді позбавлення волі, а також те, що внаслідок вчиненого обвинуваченою злочину без матері залишились дві неповнолітні дочки загиблої, які перебували на її утриманні та вихованні.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що в даному випадку відсутні підстави для призначення обвинуваченій покарання із застосуванням ст.69 КК України.

Посиливши адміністративну відповідальність водіїв за керування транспортними засобами в стані сп`яніння, а також виділивши в окрему норму КК України відповідальність осіб за керування транспортними засобами в стані сп`яніння, що спричинило настання дорожньо-транспортних пригод та відповідних наслідків для потерпілих і заборонивши застосовувати до винних осіб звільнення від покарання на підставі ст.75 КК України, свідчить про те, що держава приділяє особливу увагу до подібних правопорушень, бажаючи зменшити їх кількість.

Призначення ж обвинуваченій іншого, більш м`якого покарання, ніж те, що призначив суд першої інстанції, а саме яке не зазначено в санкції ч.3 ст.286-1 КК України, як про те просив адвокат в своїй скарзі, не буде справедливим, законним та обґрунтованим і не відповідатиме вимогам ст.50, 65 КК України.

Суд першої інстанції також вірно визнав досудову доповідь недостатньо обґрунтованою в частині можливості виправлення обвинуваченої без ізоляції від суспільства, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, наслідки, що настали, та заборону застосування судом звільнення обвинуваченої від покарання на підставі ст.75 КК України.

Призначення обвинуваченій мінімального покарання, передбаченого санкцією ч.3 ст.286-1 КК України, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів, як самою обвинуваченою, так і іншими особами.

Акцентування судом у вироку на те, що обвинувачена являється працівником поліції і що в її службові обов`язки входить виявляти та припиняти факти керування водіями транспортними засобами в стані сп`яніння, а вона сама керувала транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння і вчинила при цьому тяжкий злочин, є доречним і справедливим. Разом з тим, колегія суддів зазначає, що ця обставина ніяким чином не вплинула на призначене обвинуваченій покарання, оскільки суд призначив мінімальне покарання за вчинення інкримінованого їй злочину.

Що стосується тверджень апелянта про те, що в системі «Електронний суд» відсутні журнал та відеозапис судового засіданні від 16.01.2026року, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів журналу судового засіданні від 22.12.2025року вбачається, що цього дня суд під час розгляду кримінального провадження закінчив дослідження доказів, перейшов до стадії судових дебатів і за клопотанням прокурора, яке підтримали інші учасники судового розгляду, оголосив перерву до 16.01.2026 о 13:30 год. (т.3 а.с.89-93)

Наступне судове засідання, згідно журналу судового засідання, відбулось 6.01.2026 року і судовий розгляд розпочався з судових дебатів і цього ж дня було проголошено вирок.

Апелянтом не оспорюється, що оскаржуваний вирок було ухвалено 16.01.2026 року.

Ці обставини можуть свідчити про допущену описку секретарем судового засідання при оформленні журналу в частині проставлення дати судового засідання і ніяким чином не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку.

Підстав для зміни чи скасування оскаржуваного вироку немає, а тому в задоволенні скарги адвоката ОСОБА_17 необхідно відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, КК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду,-

У Х В А Л И Л А :

В задоволенні апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 відмовити, а вирок Новоселицького районного суду Чернівецької області від 16 січня 2026 року в кримінальному провадженні №0000612 по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

Копія. Згідно з оригіналом: суддя