Справа №345/3401/23
Провадження № 1-кп/345/47/2026
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.03.2026 м. Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Калуш клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про визнання доказу очевидно недопустимим та припинення його дослідження у кримінальному провадженні № 0000143 від 23.02.2023 про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в:

на розгляді у ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває кримінальне провадження № 0000143 від 23.02.2023 про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_4 подала до суду клопотання, в якому просить визнати очевидно недопустимим доказом інформацію (дані), отримані з мобільних телефонів, доступ до яких працівниками поліції було отримано шляхом самостійного підбору паролю без ухвали слідчого судді. Припинити дослідження зазначеного доказу у судовому засіданні.

Своє клопотання обґрунтовує тим, що під час судового розгляду стороною обвинувачення подано для дослідження доказ інформацію (дані), отримані з мобільних телефонів, які вилучені при огляді місця події 23 лютого 2023 року. З матеріалів кримінального провадження та доказів сторони обвинувачення, які дослідженні в судовому засіданні, встановлено, що доступ до вказаної інформації працівниками поліції було отримано шляхом самостійного підбору паролю доступу до телефону, при цьому, власник телефону не надавав пароль добровільно, ухвала слідчого судді про надання доступу до інформації відсутня, доступ до інформації фактично був отриманий поза процедурою, передбаченою КПК України. У такий спосіб правоохоронними органами було здійснено несанкціоноване втручання у приватне життя особи та доступ до її електронної інформації. Сторона обвинувачення фактично пропонує суду легалізувати доказ, отриманий шляхом злому телефону. Однак КПК України не допускає використання доказів, здобутих з порушенням фундаментальних прав людини. Інформація, яка міститься у мобільному телефоні, є складовою приватного життя особи, оскільки містить персональні дані, листування, фотографії, контакти та інші конфіденційні відомості. Мобільний телефон є електронною інформаційною системою, доступ до якої потребує дотримання передбаченої законом процедури. Однак у цьому випадку, працівники поліції самостійно підібрали пароль доступу до телефону, судового дозволу на доступ до інформації отримано не було, власник телефону не надавав добровільної згоди на доступ до даних. Фактично працівниками поліції було здійснено обхід передбаченої законом процедури судового контролю. А тому отримані таким чином дані є очевидно недопустимим доказом, а їх подальше дослідження у судовому засіданні суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

Захисник ОСОБА_4 та обвинувачений ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримали подане клопотання та просили його задоволити.

Прокурор подав до суду заперечення на клопотання захисника, в якому зазначив, що у зв?язку з проведенням невідкладного обшуку до постановлення ухвали слідчого судді, пов?язаного з врятуванням майна та безпосереднім переслідуванням особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, 23.02.2023 проведено невідкладний обшук автомобіля марки «ВА3-21061», номерний знак НОМЕР_1 . Під час проведення вищевказаної слідчої дії встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 втік з місця події, залишивши матеріальні цінності, у тому числі, мобільні телефони в автомобілі під керуванням ОСОБА_6 , що підтвердилось у суді показами свідків, у тому числі, водія ОСОБА_6 та відповідним відеозаписом. Огляд інформації, яка міститься на мобільному телефоні, який сторона обвинувачення отримала у своє володіння в результаті законно проведеного обшуку, не становить негласного втручання у приватне спілкування та не потребує дозволу слідчого судді на тимчасовий доступ до речей і документів. Водночас дозвіл слідчого судді на тимчасовий доступ до речей і документів, що регулюється гл. 15 КПК, також не був необхідним у ситуації, яку оспорює сторона захисту. Сторона обвинувачення отримала телефон у своє володіння в результаті законно проведеного обшуку, обставини якого не дають підстав для визнання даних з цього телефону недопустимим доказом. Водночас, посилаючись на необхідність отримання судового дозволу на огляд мобільного телефону, захисник наголошує, що доступ до телефону був обмежений логічним захистом (паролем), установленим його власником обвинуваченим. Це, на думку сторони захисту, свідчить про відсутність добровільної згоди останнього на надання доступу стороннім особам. Однак, у зв?язку з проведенням необхідних слідчих дій (невідкладного обшуку) та враховуючи що обвинувачений втік з місця події та покинув в автомобілі свої матеріальні цінності, у тому числі, мобільні телефони, у зв?язку з цим, відповідно до вимог ст. 236 КПК України слідчий, прокурор під час проведення обшуку має право відкривати закриті приміщення, сховища, речі, долати системи логічного захисту, якщо особа, присутня при обшуку, відмовляється їх відкрити чи зняти (деактивувати) систему логічного захисту або обшук здійснюється за відсутності осіб, зазначених у частині третій цієї статті. Враховуючи, що мобільний телефон обвинуваченого ОСОБА_3 містив простий код у вигляді "1988", що є роком його народження, спеціальних знань та залучення спеціаліста його подолання не потребувало, у тому числі, непотрібно було проведення відповідних експертиз. Якщо під час обшуку слідчий, прокурор виявив доступ чи можливість доступу до комп?ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв?язку, для виявлення яких не надано дозвіл на проведення обшуку, але щодо яких є достатні підстави вважати, що інформація, що на них міститься, має значення для встановлення обставин у кримінальному провадженні, прокурор, слідчий має право здійснити пошук, виявлення та фіксацію комп?ютерних даних, що на них міститься, на місці проведення обшуку, що було і зроблено. Крім цього, в подальшому отримано ухвалу суду на такий обшук, де було зазначено вилучені речі, у тому числі, мобільні телефони обвинуваченого.

Прокурор у судовому засіданні підтримав свої заперечення та у задоволені клопотання захисника просив відмовити.

Суд, заслухавши думки учасників процесу, дослідивши матеріали кримінального провадження, дійшов наступних висновків.

Положеннями ч. 1 ст. 87 КПК України передбачено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, таке діяння, як здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов (ч. 2 ст. 87 КПК).

За загальним правилом, визначеним статтею 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. Проте, у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст. 89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому процесуальну конструкцію «очевидна недопустимість доказу» слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінальними процесуальними правовідносинами.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі № 223-1446/0/4-12 від 05 жовтня 2012 року «Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі № 601/1143/16).

У контексті такого елементу допустимості доказів як належний процесуальний порядок отримання доказів, суд додатково звертає увагу, що метою встановлення та дотримання такого порядку є насамперед унеможливлення істотного порушення прав і свобод людини в ході збирання (отримання) доказів, та забезпечення достовірності отриманих фактичних даних.

У зв`язку із цим, при наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: прямо та істотно порушують права і свободи людини; чи зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

З врахуванням зазначеного, саме різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості. У разі, якщо б була можливість визнати доказ недопустимим лише на підставі формального порушення порядку його отримання без співставлення його з іншими доказами, не було б необхідності передбачати в КПК вирішення цього питання саме у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті.

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі № 210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі № 334/5670/18).

Оскільки суд не може визнати даний доказ (отриману інформацію з мобільного телефону) очевидно недопустимим без співставлення його з іншими доказами, не даючи оцінку іншим доказам, чого на даній стадії судового розгляду кримінального провадження неможливо зробити, а тому не вбачає можливості на даний момент часу та на даному етапі вважати отриману інформацію очевидно недопустимим доказом, а до видалення суду для ухвалення остаточного судового рішення по суті кримінального провадження, на думку суду, оцінка даної інформації на предмет її допустимості буде обмежувати права однієї зі сторін, в даному випадку сторони обвинувачення, оскільки вказане рішення суду не підлягає оскарженню. Позбавивши права однієї зі сторін на надання та дослідження доказів, суд не забезпечить виконання завдань та засад кримінального провадження і, перш за все, змагальності сторін, свободи в поданні ними суду своїх доказів і доведення перед судом їх переконливості.

У даному випадку прийняття і дослідження вказаної інформації, як реалізація права сторони, не може жодним чином непоправно нашкодити іншій стороні, оскільки суд може визнати недопустимим та неналежним будь-який доказ при прийнятті остаточного рішення у справі. Натомість неприйняття і недослідження певних доказів, на думку суду, може непоправно нашкодити інтересам правосуддя, оскільки правила допустимості доказів є як гарантією прав особи в кримінальному процесі, так і гарантією правосуддя.

Також суд зазначає, що в умовах змагальності процесу в багатьох випадках досить складно передбачити наперед напрямок розвитку подій під час судового розгляду, оскільки сторона захисту може вільно обирати свою тактику від повного визнання вини до повного її заперечення, вона може визнати певні фактичні обставини або навпаки висловити несподівані аргументи, які потребуватимуть перевірки, вона також може заперечувати допустимість чи достовірність одного, кількох або всіх доказів або навпаки не бачити в цьому сенсу, тощо.

Саме така непередбачуваність змагального процесу потребує пошуку судом відповідного балансу конкуруючих інтересів держави, обвинуваченого та інших осіб у кожному конкретному випадку для того, щоб забезпечити справедливість процесу в цілому. Це також вимагає застосування такого підходу до тлумачення норм процесуального права, які мають відомий рівень абстрактності, щоб це не створило, ані невиправданих переваг однієї зі сторін процесу, ані невиправданих формальних перепон для реалізації сторонами своїх прав і обов`язків.

Як зазначив Європейський суд з прав людини, при застосуванні процедурних правил національні суди повинні уникати, як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом» (рішення у справі «Walchli v. France»).

Також Європейський суд з прав людини звернув увагу, що основним аспектом права на справедливий судовий розгляд є те, що кримінальне провадження, в тому числі елементи такого провадження, пов`язані з процедурою, повинні бути змагальними. Право на змагальність означає, що в кримінальному провадженні як стороні обвинувачення, так і стороні захисту повинна забезпечуватись можливість бути обізнаною про факт подання іншою стороною зауважень та коментувати подані зауваження та докази (рішення у справі «Брандштеттер (Brandstetter) проти Австрії»).

Крім того, висловивши на даній стадії судового розгляду свою думку щодо певних доказів та похідних від них, суд заздалегідь, до постановлення остаточного судового рішення, висловить свою позицію за вказаним кримінальним провадженням, що в цілому може поставити під сумнів неупередженість суду і здатність його об`єктивно розглянути кримінальне провадження.

Зважаючи на викладене вище, доводи, викладенні захисником, безумовно підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, так як можуть впливати на визнання належності та допустимості зазначених в ньому доказів.

А тому суд дійшов висновку, що заявлене клопотання захисника щодо визнання доказу очевидно недопустимим задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись, ст.ст. 242, 332, 371, 372, 392 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про визнання доказу очевидно недопустимим та припинення його дослідження відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали оголошено 16.03.2026 о 13:00 год.

Суддя: