Справа №337/970/26
Номер провадження 1-кп/337/281/2026
УХВАЛА

іменем України

27 травня 2026 рокум. Запоріжжя

Хортицький районний суд м.Запоріжжя

у складі: судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4 ( в режимі відеоконференцзв`язку)

обвинуваченої - ОСОБА_5

розглянувши в судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за кримінальним провадженням за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121 КК України, за яким триває дослідження письмових доказів з боку обвинувачення, зокрема, запланований допит потерпілого та свідка, при цьому обвинувачена ОСОБА_5 свою провину в інкримінованому злочині не визнає, вважає, що її дії носили характер самооборони.

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченій ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, посилаючись на те, що наразі існують ризики : переховуватися від суду; вчинити інше кримінальне правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідків, у цьому ж кримінальному провадженні, підстави для застосування більш м`якого запобіжного заходу відсутні.

Потерпілий у судове засідання не з`явився, в матеріалах провадження наявна заява, в якій він просить розглядати справу у його відсутність

Обвинувачена ОСОБА_5 заперечила проти продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на те, що доводи прокурора не є обґрунтованими, сторона обвинувачення не має можливості встановити місцеперебування потерпілого та свідка, натомість стверджує, що вона має можливість спілкуватися з ними та впливати на них, просить у задоволенні клопотання відмовити.

Адвокат ОСОБА_4 заперечував проти застосування відносно його підзахисної запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на те, що ризики, на які зазначає прокурор, не є доведеними, прокурору невідомо, де наразі перебувають недопитані особи, тому ствердження про можливість спілкування з ними його підзахисної не є обґрунтованим, просить змінити запобіжний захід на домашній арешт за останнім місцем проживання, який цілком забезпечить процесуальну поведінку його підзахисної, що має на утриманні трьох неповнолітніх дітей.

Прокурор заперечив за клопотанням захисника, посилаючись на те, що останнім місцем мешканням ОСОБА_5 є квартира АДРЕСА_1 , яка нею була орендована, згода власника на застосування домашнього арешту обвинуваченої у цьому житлі не надана.

Суд, вислухавши доводи учасників кримінального провадження, приходить до наступних висновків.

За змістом ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Клопотання прокурора містить всі необхідні відомості, що передбачені кримінальним процесуальним законодавством, та обґрунтування своїх доводів, а тому відповідає вимогам ч.3 ст.199 КПК України.

Обставин, які є перешкодою для застосування до обвинуваченої ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, не встановлено, доказів, підтверджуючих наявність у неї захворювань, які б унеможливили б її тримання під вартою, суду не надано.

Суд вважає, що наявність ризиків, на які посилається прокурор у судовому засіданні, доведена повністю.

Оцінюючи наявність ризиків, суд виходить з того, що, при визначенні ризиків закон не вимагає неспростовних доказів того, що обвинувачений однозначно буде здійснювати відповідні дії, однак вимагає обґрунтування, що він має реальну можливість їх здійснити.

Вирішуючи можливість продовження обраного строку запобіжного заходу, суд враховує, ОСОБА_5 обвинувачується у вчинені тяжкого злочину, за який може бути засуджена до позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років, а тому з метою уникнення від притягнення до кримінальної відповідальності та подальшого покарання за вчинення тяжкого кримінального правопорушення, може зникнути та переховуватись від суду. Тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Ризик незаконного впливу на потерпілого та свідків підтверджується тим, що за доводами сторони обвинувачення ОСОБА_5 до взяття під варту мешкала спільно зі свідком ОСОБА_6 , який надав викривальні покази, також обвинувачена особисто знайома з потерпілим ОСОБА_7 . Таким чином, ОСОБА_5 обізнана про анкетні дані свідків та потерпілого, вказані свідки та потерпілі не допитані безпосередньо судом, а тому обвинувачена може вчинити дії направлені на надання свідками та потерпілим виправдувальних показів щодо неї або на зміну наданих ними раніше показань. При цьому відсутність відомостей про місцеперебування зазначених осіб у сторони обвинувачення саме по собі не спростовує про можливість самої обвинуваченої ОСОБА_5 бути обізнаною про контакти з ними.

Ризик вчинення ОСОБА_5 іншого кримінального правопорушення підтверджується тим, що вона обвинувачується у тяжкому злочині, який за доводами сторони обвинувачення, був вчинений під час існування судового провадження за ч.1 ст.121 КК України відносно іншого потерпілого, що у свою чергу, на глибоке переконання суду, створює реальну загрозу для суспільства та дає підстави вважати про можливість продовження обвинуваченою своєї кримінальної поведінки.

При цьому, саме тримання під вартою знівельовує встановлені судом ризики.

Також суд враховує, що ОСОБА_5 є працездатною особою, однак до тримання під вартою офіційно не працювала, доказів про отримання доходу суду не надано, є особою, позбавленою батьківських прав відносно своєї доньки ОСОБА_8 , 2013 року народження, сини ОСОБА_9 , 2015 року народження та ОСОБА_10 , 2017 року народження (як такі, що опинилися в складних життєвих обставинах), влаштовані в патронатну родину Шматько, донька ОСОБА_11 , 2009 року проживає з бабусею, що спростовує доводи захисника про перебування дітей на утриманні обвинуваченої ОСОБА_5 .

Жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не зможе забезпечити запобігання ризикам, передбачених ст. 177 КПК України, оскільки: особисте зобов`язання полягає у покладенні на обвинуваченого, виконувати покладені на нього судом обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, однак, враховуючи тяжкість вчиненого злочину та усвідомлення ОСОБА_5 невідворотності покарання за його вчинення, існує ризик того, що обвинувачена буде переховуватись від суду, та враховуючи що, остання може вчиняти нові злочини, дає суду підстави вважати про те, що зазначений захід не зможе бути дієвим; також наразі не надійшло жодних заяв від осіб, які б бажали взяти обвинувачену на поруки, та які б заслуговували на довіру та змогли б повною мірою забезпечити виконання обвинуваченою покладених на неї обов`язків, а тому вказаний запобіжний захід не може бути застосований, відсутність міцних соціальних зв`язків та постійного місця мешкання унеможливлює обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту; відсутність у ОСОБА_5 постійного джерела доходу унеможливлює застосування до неї запобіжного заходу у вигляді застави, як самостійного заходу.

На переконання суду, саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на даній стадії провадження позбавить можливості ОСОБА_5 перешкодити інтересам правосуддя та забезпечить її належну процесуальну поведінку.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: 1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; 2) щодо злочину, який спричинив загибель людини.

З огляду на характер та обставини інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, вчиненого із застосуванням насильства, суд, використовуючи свої дискреційні повноваження, вбачає за доцільне не визначити ОСОБА_5 розмір застави у кримінальному провадження.

Отже, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на даній стадії провадження позбавить можливості ОСОБА_5 перешкодити інтересам правосуддя та забезпечить її належну процесуальну поведінку, тому клопотання прокурора підлягає задоволенню у повному обсязі.

Клопотання сторони захисту щодо зміни запобіжного заходу задоволенню не підлягає, оскільки стороною захисту не надано суду жодних відомостей щодо житла, за адресою якого сторона захисту вважає за можливе застосувати до обвинуваченої домашній арешт, відомості про власників такого житла та осіб, що мають законні права щодо користування таким житлом та їхню згоду щодо застосування такого запобіжного заходу до ОСОБА_5 .

Керуючись ст.ст. 177,183, 196, 314-317 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Продовжити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з утриманням у Державній установі Запорізький слідчий ізолятор строком на 60 днів.

Строк дії ухвали визначити до 25 липня 2026 року (включно).

У задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу на домашній арешт відмовити.

Копію ухвали негайно вручити обвинуваченій, захиснику, прокурору.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного протягом 5 днів з дня її проголошення.

Суддя: ОСОБА_1