УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року

м. Київ

справа № 199/167/24

провадження № 51-655ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційні скарги засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 15 серпня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 26 листопада 2025 року у кримінальному провадженні № 0001026 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської обл. та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 15 серпня 2025 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Крім того, суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, запобіжного заходу, речових доказів та відшкодування процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду першої інстанції ОСОБА_4 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 286 КК).

Так, ОСОБА_4 02 жовтня 2023 року приблизно о 18:55, керуючи автомобілем «Chevrolet Тасumа», номерний знак НОМЕР_1 , рухався на вул. Полтавське Шосе в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпра в напрямку м. Кам`янське, в порушення вимог п. п. 1.3, 1.5, 2.3 «б», 8.7.3 е), 8.10, 12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху (далі - ПДР), проявляючи самовпевненість, легковажно розраховуючи на відвернення суспільно-небезпечних наслідків та запобігання дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), маючи об`єктивну можливість у межах видимості за напрямком руху спостерігати за дорожньою обстановкою, а також своєчасно реагувати на її зміни, наближаючись до регульованого перехрестя вулиць Полтавське Шосе та Анадирська в м. Дніпрі, усвідомлюючи, що в напрямку його руху на зазначеному регульованому перехресті увімкнено заборонний червоний сигнал світлофора, грубо порушуючи ПДР, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, проявляючи неуважність до дорожньої обстановки та ігноруючи її зміни, за відсутності перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, виїхав на заборонний червоний сигнал світлофора на згадане вище перехрестя, де в цей же час на вул. Анадирській, керуючи мопедом марки «Suzuki Lets» без номерного знаку, рухався неповнолітній водій ОСОБА_6 , який виїхав на перехрестя вулиць Полтавське Шосе та Анадирська на зелений сигнал світлофора. ОСОБА_4 , продовжуючи рух на вул. Полтавське Шосе на заборонний червоний сигнал світлофора, допустив зіткнення керованого ним автомобіля з мопедом «Suzuki Lets» під керуванням ОСОБА_6 .

Внаслідок ДТП водій мопеда ОСОБА_6 отримав тяжкі тілесні ушкодження, що небезпечні для життя та призвели до настання смерті.

Допущені ОСОБА_4 порушення вимог п.п. 8.7.3 е) та 8.10 ПДР перебувають у причинному зв`язку з виникненням цієї ДТП та спричиненням смерті ОСОБА_6 .

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 26 листопада 2025 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційних скаргах як засуджений, так і його захисник просять змінити вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 15 серпня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 26 листопада 2025 року. Звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

В обґрунтування доводів засуджений вказує, що він співпрацював зі слідством, своєчасно з`являвся для проведення слідчих дій та судових засідань, не перекладав провину на потерпілого, не змінював свідчень, надавав достовірну та правдиву інформацію про обставини ДТП, висловлював щире каяття й особливий жаль щодо скоєного, неодноразово просив вибачення у потерпілих.

Крім того, зауважує, що був готовий компенсувати моральну і майнову шкоду та через захисника намагався зустрітися з потерпілими, зокрема, для відшкодування шкоди, проте відповіді не отримав. Вказує й про неврахування судом першої інстанції того, що ОСОБА_6 рухався на задньому колесі мопеда без освітлення та світловідбивних елементів, мопед не був зареєстрований у встановленому порядку, розукомплектований і потерпілий не мав посвідчення водія на право керування транспортним засобом.

Зазначає, що обставинами, які пом`якшують його покарання, є визнання вини в повному обсязі, щиросердне розкаяння, активне сприяння слідству, наявність щирого жалю щодо скоєного та всебічний осуд своїх дій, готовність відшкодувати шкоду, спричинену потерпілій стороні.

Також засуджений звертає увагу колегії суддів й на те, що він є особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок війни і звільнений з військової служби за станом здоров`я зі стійкими розладами здоров`я; перебуває на обліках лікарів психіатра, невропатолога, хірурга й потребує довгострокового лікування; не притягувався до адміністративної чи кримінальної відповідальності; раніше не судимий; за місцем служби та роботи характеризується позитивно; має постійне місце проживання та стійкі соціальні зв`язки; його батьки внаслідок вікових захворювань потребують нагляду та підтримки; бере участь у діяльності добровольчого формування територіальної громади м. Кам`янського. Стверджує ОСОБА_4 і про те, що апеляційний суд належним чином не мотивував своїх висновків та не навів вичерпних доводів щодо необґрунтованості апеляційної скарги.

Аргументуючи свої вимоги, захисник зазначає, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою висновок експерта від 20 грудня 2023 року № 4329-23 згідно з яким ОСОБА_6 мав технічну можливість запобігти ДТП шляхом своєчасного гальмування з повною зупинкою мопеда, тобто виконання п. 12.3 ПДР. Крім того, вказує, що прохання про оцінку зазначеної обставини не є перекладанням вини, оскільки викладений факт має бути врахованим під час призначення покарання.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації діяння ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 286 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки сторона захисту не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

У касаційних скаргах захисник та засуджений зазначають про неналежне врахування судами обставин, які, на їхню думку, давали правові підстави для застосування до покарання, призначеного ОСОБА_4 , положень ст. 75 КК (звільнення від відбування покарання з випробуванням), чого ці суди не зробили.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

З огляду на вказану мету та принципи справедливості, співмірності й індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних приписів призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами й свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Згідно з приписами ст. 75 КК (у редакції, чинній на час учинення засудженим діяння), якщо суд, крім випадків, визначених цим Кодексом, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши на наведені обставини, суд з урахуванням положень КК, зокрема ст. 75 цього Кодексу, приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.

Водночас дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 414, 438 КПК, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, у тому числі коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема положень статей 69, 75 КК.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, ураховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання (див. постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

Повертаючись до обставин цього провадження, Верховний Суд наголошує на тому, що суд першої інстанції, призначаючи засудженому ОСОБА_4 покарання, урахував, зокрема, характер і ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке є необережним тяжким злочином; обставини вчинення кримінального правопорушення; характер допущеного засудженим порушення ПДР; непоправні наслідки у виді смерті особи; відомості про особу засудженого, який притягається до кримінальної відповідальності вперше, має зареєстроване та постійне місце проживання, позитивну характеристику за місцем військової служби та служби в поліції, одружений, має матір з інвалідністю ІІІ групи, є учасником бойових дій, звільнений з військової служби через отримане бойове поранення та неможливість продовження служби за станом здоров`я; відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Крім того, місцевий суд вважав неприйнятними доводи сторони захисту про наявність обставини, що пом`якшує покарання - щире каяття, оскільки засуджений не сприяв розкриттю кримінального правопорушення, давав неправдиві свідчення щодо обставин ДТП. Також суд першої інстанції зауважив, що факт визнання вини ОСОБА_4 не може безумовно свідчити про щире каяття з огляду на те, що ця обставина, окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, вимагає ще й щирий жаль щодо скоєного та осуд своєї поведінки.

Також суд зауважив, що з огляду на грубе порушення ОСОБА_4 правил безпеки дорожнього руху, тяжкі непоправні наслідки скоєного кримінального правопорушення, позицію потерпілих, які наполягали на максимально суворому покаранні, призначення засудженому покарання більш м`якого, ніж передбачено законом, або звільнення від відбування покарання з випробуванням буде явно неспівмірним тяжкості вчиненого діяння. Лише покарання у виді позбавлення волі, яке необхідно відбувати реально, буде відповідати тяжкості правопорушення, не становитиме особистий надмірний тягар для особи та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Урахувавши викладене, Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпра дійшов висновку, що основним покаранням, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так й іншими особами, буде покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Водночас з огляду на те, що ОСОБА_4 позитивно характеризується, вживав заходів для відшкодування спричиненої його діями шкоди, однак потерпіла сторона фактично відмовилася від цієї пропозиції, а також те, що обвинувачений вже на стадії судового розгляду, боронячи незалежність та державний суверенітет від збройної агресії російської федерації, отримав бойове поранення, суд вважав за можливе призначити основне покарання в розмірі, наближеному до мінімального (за ч. 2 ст. 286 КК).

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, зокрема засуджений та його захисник подали апеляційні скарги, у яких порушували питання про звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_4 вапеляційному порядку, перевірив усі посилання й доводи, викладені стороною захисту в апеляційних скаргах, і, не встановивши підстав для зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні апеляційних вимог.

Зокрема, суд апеляційної інстанції відхилив доводи про те, що засуджений визнав вину та щиро розкаявся, зазначивши, що ОСОБА_4 визнав частково винуватість за ч. 2 ст. 286 КК, так як вважав, що поведінка потерпілого на дорозі вплинула на порушення ним ПДР, що не може свідчити про щире каяття щодо вчиненого. Також суд апеляційної інстанції врахував, що захисник в апеляційній скарзі зазначив, що відповідно до висновку експерта від 20 грудня 2023 року № 4329-23 водій скутера ОСОБА_6 мав технічну можливість запобігти ДТП шляхом своєчасного гальмування з повною зупинкою мопеда до місця зіткнення, що спростовує доводи обвинуваченого про те, що сторона захисту не намагалась перекласти вину на потерпілу сторону.

Крім того, апеляційний суд зауважив, що суд першої інстанції у вироку обґрунтовано зазначив, що в ОСОБА_4 були відсутні обставини, які могли завадити йому зупинити автомобіль перед перехрестям та не їхати на заборонний сигнал світлофора, дії ОСОБА_6 , який виїхав на перехрестя на зелене світло світлофора, жодним чином не створювали засудженому аварійну ситуацію за умови дотримання ним вимог п.п. 8.7.3 е) та 8.10 ПДР. Тобто саме дії останнього створили аварійну ситуацію.

Також суд апеляційної інстанції вважав безпідставними твердження засудженого про те, що він активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, оскільки така обставина відсутня в обвинувальному акті. До того ж суд зауважив, що активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення означає, що особа, яка його вчинила, своїми діями надає допомогу (сприяє) правоохоронним органам у його розкритті, у встановленні невідомих обставин провадження. Сприяння в розкритті кримінального правопорушення враховується як обставина, що пом`якшує покарання, тільки в тому випадку, коли надана винною особою інформація та інші докази мали значення для встановлення істини у справі. Водночас, як вказав суд апеляційної інстанції, матеріали кримінального провадження не містять даних щодо активного сприяння ОСОБА_4 у розкритті кримінального правопорушення, тому така обставина під час розгляду кримінального провадження судом не була встановлена.

Посилання сторони захисту на те, що ОСОБА_4 ніколи не притягувався до адміністративної чи кримінальної відповідальності; раніше не судимий; за місцем служби та роботи характеризується позитивно; має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки; має матір (особа з інвалідністю) та батька похилого віку, які потребують нагляду та підтримки; працював у поліції та на посаді старшого судового експерта; є військовим пенсіонером та має статус учасника бойових дій, бойові нагороди, є особою з інвалідністю внаслідок війни; звільнений з військової служби за станом здоров`я; перебуває на обліках у лікарів психіатра, невропатолога та хірурга, потребує постійного лікування, бере участь у діяльності добровольчого формування територіальної громади м. Кам`янського, усвідомлює, що він причетний до ДТП з тяжкими наслідками, що завдають йому моральних та фізичних страждань, як зазначив Дніпровський апеляційний суд, не є такими обставинами, що можуть бути підставами для призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 75 КК, з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким, та з урахуванням обставин провадження, а саме того, що ОСОБА_4 своїми діями грубо порушив вимоги ПДР, а саме рухався на червоний сигнал світлофора, що забороняє рух, внаслідок чого потерпілому ОСОБА_6 були спричинені тілесні ушкодження, які призвели до його смерті.

З огляду на зазначені обставини апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції обґрунтовано врахував суспільну небезпечність та те, що ОСОБА_4 , усвідомлюючи необхідність суворо дотримуватися ПДР під час керування джерелом підвищеної небезпеки, здійснюючи рух на червоний сигнал світлофора, відверто ігноруючи те, що своїми діями він ставить під загрозу життя та здоров`я інших осіб, проявив неуважність та надмірну недбалість, виїхав на регульоване перехрестя й здійснив зіткнення з мопедом, що призвело до отримання потерпілим тяжких тілесних ушкоджень, внаслідок яких настала його смерть. Зазначене вказує на підвищену суспільну небезпеку вчиненого діяння та неможливість застосування звільнення засудженого від відбування основного покарання.

Зауважив апеляційний суд і те, що місцевий суд під час призначення покарання ОСОБА_4 врахував обставини, на які посилалася сторона захисту в апеляційних скаргах, а саме, що він, захищаючи незалежність та державний суверенітет від збройної агресії російської федерації, отримав бойове поранення, що спричинило стійку втрату здоров`я, а також факт направлення потерпілим листів з пропозиціями відшкодування шкоди, які залишились без відповідей, та призначив ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 286 КК, яке є наближеним до мінімального.

Отже, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій не порушили загальних засад призначення покарання, установлених КК, їх висновки про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, яке необхідно відбувати реально є обґрунтованими, а призначений цими судами захід примусу відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.

Верховний Суд зазначає, що ті позитивні дані про особу засудженого (поведінка під час досудового розслідування і судового розгляду, намагання відшкодувати шкоду потерпілим, відомості про його особу) обґрунтовано враховано судами попередніх інстанції під час визначення виду та розміру основного покарання в розмірі, максимально наближеному до мінімальної межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 286 КК, і за обставин цього кримінального провадження ці відомості не знижують суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення настільки, щоб можливо було досягти мети покарання без реального його відбування засудженим.

З огляду на викладене призначене засудженому місцевим судом і залишене без змін судом апеляційної інстанції покарання є справедливим, співмірним характеру скоєних дій, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а доводи захисника та засудженого в касаційних скаргах не спростовують вказаних висновків судів,тому, на думку Верховного Суду, немає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість.

До того ж Суд зауважує, що висновок експерта від 20 грудня 2023 року № 4329-23 не спростовує встановлених порушень ПДР засудженим, які перебувають в причинно-наслідковому зв`язку з ДТП, не впливає на правильність кваліфікації його дій та, за обставин цього провадження, не дає підстав для висновку про неправильне призначення покарання.

Ураховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими й обґрунтованими і за змістом відповідають приписам статей 370, 374, 419 КПК. У цих рішеннях указані мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися.

Таким чином, наведені в касаційних скаргах сторони захисту доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних рішеннях судів, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів засудженого та його захисника, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості рішень судів першої та апеляційної інстанцій. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційних скарг засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 .

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 15 серпня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 26 листопада 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3