ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/354/26 Справа № 697/2316/24 Категорія: ч.2 ст.289 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого-суддіОСОБА_2 суддів з участю секретаря прокурора захисника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 20.11.2025, яким

ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , уродженця м. Канів, Черкаської обл., українця, громадянина України, розлученого, військовослужбовця призваного на військову службу за мобілізацією, оператор взводу протитанкових ракетних комплексів роти вогневої підтримки 1 батальйону морської піхоти військової частини НОМЕР_2 у військовому звані «матрос», зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, маючого на утриманні малолітню дитину, не працюючого, раніше судимого:

- 14.12.2023 Канівським міськрайонним судом Черкаської області за ч. 4 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі з встановленням іспитового строку терміном на 1 рік 6 місяців, маючий відповідно до ст. 89 КК України не зняту та не погашену судимість,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 14.12.2023 та призначити остаточне покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 1 (один) місяць.

Обрано ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до набрання вироком законної сили, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Засудженого ОСОБА_8 взято під варту в залі суду негайно після проголошення вироку.

Зараховано у строк відбування покарання строк затримання з 19.11.2025 по 20.11.2025.

Строк відбуття покарання рахувати з моменту набрання вироком законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь держави витрати, пов`язані із залученням експерта у розмірі 3786,40 грн.

в с т а н о в и л а:

Вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим і засуджений за те, що він 27.03.2022 начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 , з урахуванням стану здоров`я та інших даних, а також відсутності визначених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» N? 3543-XII від 21.10.1993 підстав для відстрочки або звільнення від призову на військову службу, здійснено призов ОСОБА_8 на військову службу під час мобілізації та направлено для подальшого її проходження до ІНФОРМАЦІЯ_3 , де останнього, зараховано до списків особового складу, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду стрільця.

Після чого проходив військову службу за мобілізацією у різних підрозділах Збройних Сил України, поки 30.05.2023 на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 № 145 ОСОБА_8 не було призначено на посаду оператора взводу протитанкових ракетних комплексів роти вогневої підтримки 1 батальйону морської піхоти військової частини НОМЕР_2 .

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992, з моменту призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_8 набув статусу військовослужбовця і у подальшому почав проходити військову службу за призовом під час мобілізації, у зв`язку з чим повинен, окрім іншого, керуватися вимогами ст. ст. 11, 16. 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-XIV від 24.03.1999 та ст. ст. 1, 2, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України №551-XIV від 24.03.1999, які вимагають від нього свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно бути зразком високої культури, скромності і витримки, берегти військову честь, захищати свою і поважати гідність інших людей, бути ввічливим і дотримуватись військового етикету, поводитися з гідністю і честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

ОСОБА_8 , будучи раніше судимим 14.12.2023 Канівським міськрайонним судом Черкаської області за ч. 4 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі з встановленням іспитового строку терміном 1 рік 6 місяців, маючи у відповідності до ст. 89 КК України не зняту і не погашену в законному порядку судимість, на шлях виправлення і перевиховання не став та знову вчинив новий умисний злочин.

Так, ОСОБА_8 , проходячи військову службу за призовом під час мобілізації, у військовому званні «старший солдат», будучи особою, що має не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість за вчинення умисних кримінальних правопорушень, діючи повторно, 12.07.2024, близько 18 год. 00 хв., перебуваючи на території домоволодіння громадянина ОСОБА_9 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , маючи вільний доступ, діючи умисно, переслідуючи мету незаконного заволодіння транспортним засобом, підійшов до автомобіля марки ВАЗ 2103 реєстраційний номер НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та реалізуючи свій злочинний умисел, скориставшись тим, що ключ знаходяться у замку запалення автомобіля, запустив двигун, після чого поїхав у власних справах до с. Ковалі, Черкаського р-ну, Черкаської області, чим вчинив незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 289 КК України.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в апеляційній скарзі прокурор порушує питання про скасування вироку районного суду через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Просить ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України та призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі, без конфіскації майна. На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 14.12.2023 та призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць без конфіскації майна. Виключити з мотивувальної частини вироку від 20.11.2025 посилання суду на ч.1 ст.263 КК України. В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Судом першої інстанції питання про застосування додаткового покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.289 КК України у виді конфіскації майна не вирішено та не вмотивовано.

Крім того, в мотивувальній частині вироку зазначено, що ОСОБА_8 слід призначити покарання за ч.1 ст.263 КК України, тобто судом помилково застосовано положення цієї статті, оскільки дії останнього кваліфіковано за ч.2 ст.289 КК України та в резолютивній частині призначене покарання покарання саме за цією статтею.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку прокурора, який підтримав частково апеляційну скаргу, пояснення захисника, який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Цих вимог закону місцевим судом дотримано не в повному обсязі.

Дії ОСОБА_8 судом кваліфіковані вірно за ч.2 ст.289 КК України та не оспорюється в апеляційній скарзі.

Висновок суду щодо доведеності вини у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах наведених у вироку ґрунтується на підставі об`єктивно досліджених доказах, який також не оспорюється в апеляційній скарзі, тому в даному випадку колегія суддів вважає недоцільним проводити детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок суду лише в межах апеляційних скарг.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що в мотивувальній частині вироку на 4 аркуші 1 абзацу місцевим судом помилково зазначено, що покарання слід призначити за ч.1 ст.263 КК України, тоді як дії ОСОБА_8 судом кваліфіковані за ч.2 ст.289 КК України та в резолютивній частині вироку призначено покарання саме за цією статтею.

За таких обставин, посилання районного суду на ч.1 ст.263 КК України в мотивувальній частині вироку необхідно виключити, як помилково зазначене.

Відповідно до ч.2 ст.289 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років з конфіскацією майна або без такої.

Конфіскація майна є факультативним (додатковим) покаранням, але суд обов`язково повинен вирішити питання щодо її застосування і мотивувати, чому вона застосовується або не застосовується.

Відповідно до вимог Стаття 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, а згідно з вимогами Стаття 374 КПК України у мотивувальній частині вироку мають бути наведені мотиви призначення покарання, у тому числі вирішено питання щодо призначення додаткових покарань.

Однак суд першої інстанції цих вимог закону не дотримався, оскільки, призначаючи ОСОБА_10 покарання за ч. 2 ст. 289 Кримінального кодексу України, фактично залишив поза увагою питання щодо застосування конфіскації майна як додаткового покарання та не навів мотивів її непризначення. Такі порушення свідчать про неповноту призначеного покарання та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що відповідно до стаття 409 КПК України є підставою для зміни судового рішення в частині призначеного покарання.

У постановах Верховного Суду наголошено, що невирішення питання про конфіскацію майна або відсутність мотивів її непризначення свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та неповноту призначеного покарання.

У практиці Верховного Суду неодноразово наголошено, що при призначенні покарання суд зобов`язаний вирішити питання щодо застосування як основного, так і додаткового покарання, передбаченого санкцією статті Особливої частини КК України, та навести мотиви такого рішення. Якщо санкція статті передбачає можливість застосування конфіскації майна, суд повинен прямо зазначити у вироку про її призначення або про відмову в її застосуванні з відповідним мотивуванням.

Норми статті 409 КПК України визначають підстави для скасування або зміни судового рішення апеляційним судом.

Відповідно до вимог ст.413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є крім іншого незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Колегія суддів враховує вимоги апеляційної скарги прокурора, які зводяться до ухвалення нового вироку, зважаючи на положення ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

З апеляційної скарги прокурора вбачається, що вирок суду оскаржується лише в частині призначеного Шпаківському покарання, а саме в частині не вирішення питання про конфіскацію майна та не зазначення в резолютивній частині «без конфіскації». При цьому в апеляційній скарзі прокурора ставиться питання про призначення такого самого покарання з урахуванням положень ч.1 ст.71 КК України.

Так, у практиці Верховний Суд (Касаційний кримінальний суд) є позиція, що якщо суд першої інстанції не вирішив питання щодо додаткового покарання, апеляційний суд може усунути цю неповноту шляхом зміни вироку.

Ураховуючи вищевикладене та враховуючи ту обставину, що в апеляційній скарзі прокурора не ставиться питання про посилення покарання, то в такому разі суд апеляційної інстанції приймає рішення у формі ухвали.

Згідно діючого законодавства, суд апеляційної інстанції ухвалює вирок в разі погіршення становища обвинуваченого, при цьому як вбачається з апеляційної скарги прокурора, в ній ставиться питання про призначення такого самого покарання, а вимоги прокурора про вказівку «без конфіскації майна» жодним чином не погіршують становище обвинуваченого ОСОБА_8 .

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення, а вирок суду зміні в частині призначеного покарання.

Керуючись статтями 372, 404, 408, 409, 418, 419 КПК колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 20.11.2025 щодо ОСОБА_8 змінити.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.2 ст.289 КК України до 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 14.12.2023 та призначити остаточне покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 1 (один) місяць без конфіскації майна.

Зарахувати в строк відбутого покарання ОСОБА_8 строк попереднього ув`язнення з 21.11.2025 по 05.03.2026 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Виключити з мотивувальної частини Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 20.11.2025 щодо ОСОБА_8 посилання на ч.1 ст.263 КК України.

В решті вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 20.11.2025 щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий суддя

Судді -