Номер провадження: 11-кп/813/1059/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Київського районного суду м. Одеса від 30.07.2025 у кримінальному провадженні №0000273 від 21.05.2025 року, відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізюм, Харківської обл., із середньою освітою, українця, офіційно не працевлаштованого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 06.02.2025 Київським районним судом м. Одеси за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 358 КК України, до покарання у вигляді пробаційного нагляду строком на 2 (два) роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст. 390-1 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 390-1 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 71, 72 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Київського районного суду м. Одеси від 06.02.2025 та остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік1 (один) місяць.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_8 - не обирався.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 , рахувати з моменту поміщення до виправного центру.

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винним у тому, що 19.05.2025 року рішенням Київського районного суду м. Одеси, задоволено заяву ОСОБА_10 та видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_8 , яким визначено наступні обмеження його прав, а саме:

- заборонити ОСОБА_8 перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_10 , за адресою проживання: АДРЕСА_1 ;

- заборонити ОСОБА_8 , вести листування, телефоні переговори з ОСОБА_10 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Будучи ознайомленим 20.05.2025 з рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.05.2025 у справі №947/17961/25 (провадження 2-о/947/307/25) під підпис, нехтуючи обов`язковими приписами та обмежуваннями суду, переслідуючи умисел, спрямований на порушення нормальної діяльності органів правосуддя по виконанню рішень суду, всупереч вимогам ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України, відповідно до яких видача обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання, ОСОБА_8 в період з 21.05.2024 по 21.06.2025 порушував тимчасові обмеження своїх прав в частині заборони перебувати за місцем мешкання реєстрації та фактичного мешкання ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, 21.05.2024 року, близько 06 год. 00 хвилин ОСОБА_8 прийшов до будинку АДРЕСА_1 , та перебуваючи в приміщенні зазначеного будинку, влаштував конфлікт із ОСОБА_10 , чим порушив тимчасові обмеження своїх прав в частині заборони перебувати за місцем мешкання реєстрації та фактичного мешкання ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 , встановлені рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.05.2025 у справі №947/17961/25.

Продовжуючи свої протиправні дії, охоплені єдиним умислом, направленим на порушення обмежувального припису, 22.05.2025 року, приблизно о 02 годині 00 хвилин ОСОБА_8 знову прийшов до будинку АДРЕСА_1 , та відкривши вхідні двері своїм особистим ключем, потрапив у приміщення зазначеного будинку, після чого направився в одну із кімнат, чим порушив тимчасові обмеження своїх прав в частині заборони перебувати за місцем мешкання та фактичного мешкання ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 , встановлені рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.05.2025 у справі №947/17961/25.

Продовжуючи свої протиправні дії, охоплені єдиним умислом, направленим на порушення обмежувального припису, 20.06.2025 року, приблизно о 17 год. 00 хвилин ОСОБА_8 знову порушив обмежувальний припис та прийшов до будинку АДРЕСА_1 , та відкривши вхідні двері своїм особистим ключем, потрапив у приміщення зазначеного будинку, після чого направився в одну із кімнат, чим порушив тимчасові обмеження своїх прав в частині заборони перебувати за місцем мешкання реєстрації та фактичного мешкання ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 , встановлені з рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.05.2025 у справі №947/17961/25.

Продовжуючи свої протиправні дії, охоплені єдиним умислом, направленим на порушення обмежувального припису, 21.06.2025 року, приблизно 06 год. 00 хвилин ОСОБА_8 знову прийшов до будинку АДРЕСА_1 , та відкривши вхідні двері своїм особистим ключем, потрапив у приміщення зазначеного будинку, після чого направився в одну із кімнат, чим порушив тимчасові обмеження його прав в частині заборони перебувати за місцем мешкання реєстрації та фактичного мешкання ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 , встановлені рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19.05.2025 у справі №947/17961/25.

Внаслідок таких дій ОСОБА_8 заподіяно шкоду суспільним інтересам, що забезпечують нормальну, регламентовану законодавством діяльність суду і органів, які йому сприяють, щодо реалізації завдань і цілей у сфері здійснення правосуддя, державній політиці у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямованій на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Таким чином своїми умисними діями, обвинувачений ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 390-1 КК України умисне невиконання обмежувального припису, особою щодо якої такі заходи застосовані.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого та кваліфікацію його дій заступник керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу в частині призначення покарання, оскільки вважає покарання занадто м`яким.

Доводи обґрунтовує тим, що з матеріалів кримінального провадження, вбачається, що ОСОБА_8 засуджено вироком Київського районного суду м. Одеси від 06.02.2025 за ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 358 КК України до покарання у виді пробаційного нагляду строком на 2 роки.

При цьому в рішенні суду першої інстанції зазначено, що відповідно до ст. 72 КК України при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш судовий вид покарання переводиться в більш суворий виходячи з такого співвідношення: одному дню обмеження волі відповідає один день пробаційного нагляду.

Проте, суд не врахував, що ОСОБА_8 за попереднім вироком Київського районного суду м. Одеси від 06.02.2025 відбув лише частину покарання у виді пробаційного нагляду, яка на момент ухвалення оскаржуваного вироку складала трохи більше 4 місяців.

Більш того, відповідно до інформації Філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області від 15.08.2025 №940/28-25 ОСОБА_8 поставлений на облік Київського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Одеській області 27.03.2025 та цього часу розпочато строк відбування покарання засудженим. Таким чином на момент ухвалення оскаржуваного вироку (30.07.2025) ОСОБА_8 не відбув 1 рік 7 місяців 27 днів пробаційного нагляду.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 72 КК України при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення: одному дню обмеження волі відповідає один день пробаційного нагляду, що відповідно при перерахунку складає 1 рік 7 місяців та 27 днів обмеження волі, що є більшим ніж остаточне призначене покарання оскаржуваним вироком.

Проте, вказаних вимог кримінального закону судом не дотримано, та в порушення вимог ч. 4 ст. 71 КК України ОСОБА_8 призначено остаточне покарання у виді 1 року 1 місяця обмеження волі, що є меншим за невідбуту частину покарання за попереднім вироком, а саме 1 рік 7 місяців 27 днів.

Просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ст. 390-1 КК України покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ч.ч. 1, 4 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуте покарання за попереднім вироком Київського районного суду м. Одеси від 06.02.2025, та за сукупністю вироків ОСОБА_8 остаточно призначити покарання у виді 1 року 8 місяців обмеження волі.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Позиції учасників судового провадження.

Заслухавши: суддю-доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

В апеляційній скарзі прокурора не оспорюються фактичні обставини вчинення злочину, встановленого судом першої інстанції, доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчинені кримінального правопорушення, а також правильність кваліфікації його дій за ст. 390-1 КК України, в зв`язку з чим апеляційний суд вирок у цій частині не переглядає.

За таких обставин, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 390-1 КК України.

Щодо призначеного ОСОБА_8 покарання за ст. 390-1 КК України, колегія суддів враховує наступне.

Згідно ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КК України; 2) відповідно до положень Загальної частини КК; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 №7 роз`яснено, що визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно із ст. 12 КК України, є проступком, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Крім того, суд врахував обставини скоєного кримінального проступку, особу обвинуваченого, який раніше судимий, у лікарів психіатра і нарколога на обліку не перебуває, щире каяття у скоєному. Крім того суд взяв до уваги повне визнання ОСОБА_8 вини, і вважає, що необхідне і достатнє для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних проступків або правопорушень, покарання йому слід призначити у виді обмеження волі.

Місцевим судом встановлено, що вироком Київського районного суду м. Одеси від 06.02.2025 ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 358 КК України та призначено йому покарання у виді пробаційного нагляду на строк 2 (два) роки.

Частина 1 ст. 71 КК України містить імперативну вимогу про призначення судом покарання за сукупністю вироків (шляхом повного або частково приєднання до покарання, призначеного за новим вироком, невідбутої частини покарання за попереднім вироком) у випадку, коли засуджений вчинив новий злочин після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання.

Згідно ч. 4 ст. 71 КК України остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Таким чином, приєднання невідбутої частини покарання, призначеного за попереднім вироком, є обов`язком суду, який призначає остаточне покарання за сукупністю вироків.

Відповідно до ст. 72 КК України при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення: одному дню обмеження волі відповідає один день пробаційного нагляду.

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції прийшов до висновку про призначення ОСОБА_8 остаточного покарання у виді обмеження волі із врахуванням вимог ст. 71, 72 КК України, що в свою чергу відповідатиме основній меті його призначення - виправлення засудженого та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде необхідним та достатнім.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , районний суд визнав визнання обвинуваченим вини у скоєнні кримінального правопорушення, каяття у скоєному та усвідомлення суспільної небезпеки свого діяння.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , передбачених ст. 67 КК України, судом першої інстанції не встановлено.

Проте переглядаючи вирок суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 не врахував вимоги ст. 65 КК України та положення п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, згідно з якими, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Відповідно до ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Апеляційний суд зазначає, що у випадках, коли засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, застосовується принцип призначення покарання за сукупністю вироків. У цьому разі суд відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Відповідно до абзацу 2 пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при застосуванні правил ст. 71 КК України судам належить враховувати, що остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим, ніж покарання, призначене за новий злочин, і ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком.

Це відповідає правовим позиціям, висловлених Першою судовою палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 20.01.2022 (справа №686/3226/20) та Об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 06.12.2021 (справа №243/7758/20).

Зазначена вимога має імперативний характер і унеможливлює (за умови встановлення судом таких обставин) будь-який інший порядок та правила призначення остаточного покарання.

Згідно вказаних правових позицій, аналіз конструкції норми, передбаченої ч. 1 ст. 71 КК України, дозволяє дійти висновку, що для застосування закріплених у ній правил призначення покарання за сукупністю вироків законодавець визначив і відповідні спеціальні умови, що мають бути встановлені судом в їх нерозривній єдності:

- перша з яких стосується моменту вчинення кримінального правопорушення засудженим «після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання» за попереднім вироком;

- друга наявності невідбутої частини покарання (основного та/або додаткового за попереднім вироком на момент, визначений ч. 1 ст. 71 КК України, момент призначення судом покарання за новим вироком (з огляду на те, що правило про приєднання невідбутої частини покарання адресоване саме суду, який постановлятиме новий вирок).

Відсутність хоча б однієї з указаних умов виключає можливість застосування положень ч. 1 ст. 71 КК під час вирішення питання про призначення покарання за новим вироком.

При цьому на необхідність точного визначення виду та розміру невідбутої частини основного та/або додаткового покарання за попереднім вироком при призначенні засудженому покарання за правилами ст. 71 КК України указують і вимоги частини 4 цієї статті, згідно з якою остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 засуджено вироком Київського районного суду м. Одеси від 06.02.2025 за ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 358 КК України до покарання у виді пробаційного нагляду строком на 2 роки.

При цьому в рішенні суду першої інстанції зазначено, що відповідно до ст. 72 КК України при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суровий вид покарання переводиться в більш суворий виходячи з такого співвідношення: одному дню обмеження волі відповідає один день пробаційного нагляду.

Проте, суд не врахував, що ОСОБА_8 за попереднім вироком Київського районного суду м. Одеси від 06.02.2025 відбув лише частину покарання у виді пробаційного нагляду, яка на момент ухвалення оскаржуваного вироку складала трохи більше 4 місяців.

Більш того, відповідно до інформації Філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області від 15.08.2025 №940/28-2 ОСОБА_8 поставлений на облік Київського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Одеській області 27.03.2025 та цього часу розпочато строк відбування покарання засудженим. Таким чином (30.07.2025) ОСОБА_8 не відбув 1 рік 7 місяців 27 днів пробаційного нагляду.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 72 КК України при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення: одному дню обмеження волі відповідає один день пробаційного нагляду, що відповідно при перерахунку складає 1 рік 7 місяців та 27 днів обмеження волі, що є більшим ніж остаточне призначене покарання оскаржуваним вироком.

Проте, вказаних вимог кримінального закону місцевим судом не дотримано, та в порушення вимог ч. 4 ст. 71 КК У країни ОСОБА_8 призначено остаточне покарання у виді 1 року 1 місяця обмеження волі, що є меншим за невідбуту частину покарання за попереднім вироком, а саме 1 рік 7 місяців 27 днів.

Крім того, недотримання судом першої інстанції правил призначення покарання за сукупністю вироків призвели до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, який раніше неодноразово вчиняв кримінальні правопорушення та в період відбуття покарання у виді пробаційного нагляду вчинив нове кримінальне правопорушення, пов`язане з домашнім насильством через м`якість та у зв?язку з незастосуванням положень ч. 4 ст. 71 КК України.

Указані порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону є істотними, оскільки перешкодили суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Апеляційний суд враховує ступінь тяжкості інкримінованого злочину, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , його вік, сімейний статус, обставини вчинення кримінального правопорушення та приходить до висновку про те, що обвинуваченому слід призначити покарання за ст. 390-1 КК України у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік, на підставі ч.ч. 1, 4 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуте покарання за попереднім вироком Київського районного суду м. Одеси від 06.02.2025, та за сукупністю вироків ОСОБА_8 остаточно призначити покарання у виді 1 року 8 місяців обмеження волі.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №1 «Про практику постановлення судами вироків при розгляді кримінальних справ в апеляційному порядку» роз`яснено, що у разі коли в апеляційній скарзі ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого шляхом призначення йому більш суворого покарання, то у разі задоволення апеляційної скарги, вирок суду першої інстанції скасовується та ухвалюється новий вирок.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

За таких обставин, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, вирок суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання скасуванню з ухваленням апеляційним судом у цій частині нового вироку.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407 - 409, 412, 413, 414, 419, 424, 532, 615 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Київського районного суду м. Одеса від 30.07.2025 у кримінальному провадженні №0000273 від 21.05.2025 року, яким ОСОБА_8 засуджено за ст. 390-1 КК України - скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ст. 390-1 КК України покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ч.ч. 1, 4 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуте покарання за попереднім вироком Київського районного суду м. Одеси від 06.02.2025, та за сукупністю вироків ОСОБА_8 остаточно призначити покарання у виді 1 року 8 місяців обмеження волі.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Строк відбування покарання рахувати з моменту фактичного затримання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в порядку виконання вироку та поміщення до виправного центру.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4