УХВАЛА

30 березня 2026 року

м. Київ

справа № 214/3231/19

провадження № 51-746ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційні скарги захисника засудженого ОСОБА_4 ? адвоката ОСОБА_5 на вирок Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 12 червня 2025 року і ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року та прокурора ОСОБА_6 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року у кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 червня 2025 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладено на нього ряд обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат і цивільного позову у провадженні.

Як встановив суд у вироку, 13 грудня 2018 року, приблизно о 16:30, в темний час доби, в умовах міського освітлення, по мокрому бетонному покриттю проїзної частини Об`їзної дороги, з боку вул. Дніпропетровське шосе в напрямку вул. Електрозаводська в м. Кривий Ріг, рухався технічно справний автомобіль «DAEWOO LANOS», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 .

В цей же час, на проїзну частину Об`їзної дороги, попереду ліворуч по ходу руху автомобіля «DAEWOO LANOS», д.н.з. НОМЕР_1 , у невстановленому для цього місці, вийшла пішохід ОСОБА_7 , яка почала її перетинати в бік будинку № 23 по вул. Лісового.

ОСОБА_4 в момент виявлення ним пішохода ОСОБА_7 , яка рухалась по проїзній частині Об`їзної дороги з ліва на право відносно руху автомобіля «DAEWOO LANOS», д.н.з. НОМЕР_1 , видимість якої йому нічого не обмежувало, повинен був діяти відповідно до пунктів 1.5, 2.3б, 12.3 ПДР.

Однак, ОСОБА_4 , при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_7 , об`єктивну можливість виявити яку він мав, та маючи можливість запобігти дорожньо-транспортній пригоді, виконуючи вимоги ПДР, діючи зі злочинною недбалістю, своєчасно заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу не вжив, чим порушив вимоги пунктів 1.5, 2.3б, 12.3 ПДР, відповідно до яких:

· 1.5 - дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

· 2.3б - для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну;

· 12.3 - у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Внаслідок зазначених порушень вимог ПДР, виконання яких було необхідною та достатньою умовою для запобігання ДТП, ОСОБА_4 , керуючи автомобілем «DAEWOO LANOS», д.н.з. НОМЕР_1 , поблизу станції швидкісного трамвая «Міська лікарня», в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, допустив наїзд керованого ним автомобіля на пішохода ОСОБА_7 , контактувавши з останньою передньою лівою частиною свого автомобіля.

Відповідно до висновку експерта від 23 квітня 2019 року № 501, внаслідок ДТП у пішохода ОСОБА_7 виникли такі тілесні ушкодження: сполучена травма: закрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку, субарахноїдальний крововилив, переломи 2-6, 8 ребер праворуч, розрив правої легені, гемоторакс праворуч; закритий уламковий перелом ліктьового відростку праворуч; закритий перелом кісток верхньої третини правої гомілки; забійні рани обличчя, синці обличчя. За своїм характером ушкодження відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя.

Відповідно до висновку експерта від 24 квітня 2019 року № 32/10.1/89, при заданих вихідних даних, у діях водія ОСОБА_4 вбачається невідповідність вимогам п. 12.3 ПДР, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з ДТП.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 27 листопада 2025 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На обґрунтування свої вимог зазначає про те, що по даному кримінальному провадженню була проведена судово-медична експертиза на підставі медичної документації, яка була отримана експертом відповідно запиту КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» до КП «Криворізька міська клінічна лікарня №2» КМР, чим порушено вимоги Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), а тому її висновок є недопустимим доказом.

Також зазначає, що слідчі експерименти з потерпілою та свідком ОСОБА_8 не відповідають вимогам ст. 104 КПК. Вказане вплинуло на висновок автотехнічної експертизи, оскільки для її проведення не було надано всіх вихідних даних.

Зауважує про упередженість суду, оскільки було відмовлено у задоволенні клопотань сторони захисту про проведення додаткових слідчих експериментів та допиті понятих, які брали участь у їх проведенні.

У касаційній скарзі містяться й інші доводи щодо незгоди з фактичними обставинами кримінального провадження, установленими судами першої та апеляційної інстанцій.

Прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, а також істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги, касатор вказує про те, що при перегляді судового рішення не взято до уваги усі обставини вчиненого правопорушення, поведінку засудженого як на досудовому розслідуванні, так і в суді, його відношення до скоєного та наслідків.

Стверджує про неврахування апеляційним судом невизнання вини засудженим, його намагання перекласти вину на іншу особу, відсутність щирого каяття та вибачень перед потерпілою.

Крім того, прокурор зазначає, що змоменту вчинення ДТП минуло понад 7 років, однак, ОСОБА_4 не вжив жодних заходів по відшкодуванню заподіяної шкоди потерпілій.

Мотиви суду

Перевіривши касаційні скарги та копії судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Так, згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПКсуд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, згідно зі ст. 438 КПК, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним законом не передбачено.

Невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, однобічність та неповнота судового розгляду самі собою можуть бути підставою для зміни чи скасування вироку місцевого суду апеляційним судом (статті 409, 410 КПК).

Верховний Суд, вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, виходить з установлених фактичних обставин, викладених у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій.

Натомість зазначені обставини були досліджені цими судами і не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Додержуючись положень ст. 94 КПК, суд під час прийняття процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів ? із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.

З ухвали апеляційного суду видно, що наведені в касаційній скарзі захисника доводи за змістом майже аналогічні доводам, викладеним в апеляційній скарзі, були предметом ретельної перевірки під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Апеляційний суд навів у своїй ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення, зазначивши при цьому, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, є обґрунтованим та підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, що узгоджуються між собою, судом надано правильну кваліфікацію діям останнього саме за ч. 2 ст. 286 КК.

Перевіривши доводи касаційної скарги та судові рішення Верховний Суд не вбачає неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність та істотних порушень вимог КПК при оцінці доводів захисника, виходячи з наступного.

Так, доводи щодо недопустимості висновку експерта від 23 квітня 2019 року № 501 були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій.

Місцевий суд звернув увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 84 КПК, висновок експерта є самостійним джерелом доказів, залучення експерта для проведення експертизи відбувалося у порядку, передбаченому ст. 243 цього Кодексу.

Експерт є належним суб`єктом для проведення цього виду експертних досліджень і відповідає вимогам, що закріплені в частинами 1, 2 ст. 69 КПК України та Законом України «Про судову експертизу».

Отримання експертом медичної документації безпосередньо з КП «Криворізька міська клінічна лікарня № 2» КМР не призвело до істотного порушення прав та свобод людини, а також не вплинуло на достовірність отриманих висновків.

Крім того, суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_4 та його захисник, будучи обізнаним про наявність вищевказаного висновку експерта, який містить аналіз медичної документації потерпілої, не ставили питання про ознайомлення з цими матеріалами, про надання до них доступу чи про проведення додаткової чи повторної експертизи.

Апеляційний суд зазначив, що вказаний висновок експерта був зроблений на підставі ухвали слідчого судді від 07 березня 2019 року про призначення судово-медичної експертизи, в якій зокрема, окрім іншого, було зазначено про надання експерту для дослідження медичної документації потерпілої ОСОБА_7 .

Під час експертного дослідження експертом безпосередньо було оглянуто потерпілу, а також було досліджено медичну документацію, яку надала КП «Криворізька міська клінічна лікарня №2» КМР на запит КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР».

Верховний Суд погоджується з судами попередніх інстанцій про те, що отримання експертом медичної документації безпосередньо з КП «Криворізька міська клінічна лікарня №2» КМР не призвело до істотного порушення прав та свобод людини, а також не вплинуло на достовірність отриманих висновків.

При цьому Суд бере до уваги, що сторона захисту не вказувала, які саме права та свободи ОСОБА_4 було порушено в наслідок проведення зазначеної експертизи, а також те, що потерпіла не заявляла про будь-яке порушення її прав при використанні даних її медичної картки при проведенні судово-медичної експертизи.

Таким чином, судами не встановлено істотного порушення під час досудового слідства вимог КПК, у зв`язку з чим підстави для визнання висновку експерта від 23 квітня 2019 року № 501недопустимим доказом, відсутні.

Місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, в межах своїх повноважень визнали фактичні дані слідчих експериментів з потерпілою та свідком ОСОБА_8 достовірнимиі переконливо прийшли до висновку, що вони усукупності з іншими дослідженими доказами підтверджують винуватість засудженого.

При цьому, як зазначив апеляційний суд слідчі експерименти проведені у відповідності до ст. 240 КПК, а протоколи цих слідчих дій відповідають вимогам статей 104-106 КПК.

Апеляційний суд констатував, що детальні показання потерпілої про механізм ДТП були послідовними та підтверджені під час слідчого експерименту і узгоджуються із даними слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_8 .

Крім того, апеляційний суд вказав, що дані протоколу слідчого експерименту спростовують твердження сторони захисту про те, що під час проведення вказаної слідчої дії не враховувались пояснення потерпілої щодо наявності на місці ДТП крім автомобіля під керуванням засудженого, іншого автомобіля, який рухався у тому же напрямку, адже такі пояснення потерпілої були детально враховані під час проведення слідчого експерименту.

Також враховано показання експерта ОСОБА_9 , який зазначив, що момент можливого виявлення водієм автомобіля пішохода через об`єкт, що обмежував оглядовість встановлювався під час проведення слідчого експерименту, в якому він приймав участь в якості спеціаліста. Якщо б щось при проведенні слідчого експерименту не відповідало вимогам методичних рекомендацій, то він зазначив би про це в протоколі слідчого експерименту. Експерт зазначив, що по третьому та четвертому варіантам за свідченнями ОСОБА_4 та ОСОБА_10 , відповісти на питання не вдалось за можливе, оскільки не було достатньо вихідних даних, а саме темпу руху пішохода, так як згідно їх показань вони його не бачили.

Щодо доводів захисника про упереджений розгляд справи місцевим судом варто зазначити таке.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з вимогами п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

Європейський суд з прав людини (далі ? ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що безсторонність (неупередженість) суду для цілей п. 1 ст. 6 згаданої Конвенції має визначатися за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто те, чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий і його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. У кожній окремій справі потрібно встановити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (рішення ЄСПЛ у справах «Фей проти Австрії», «Ветштайн проти Швейцарії», «Пуллар проти Сполученого Королівства», «Мироненко і Мартенко проти України»).

Сторона захисту не зазначає, чи заявляла відводи судді у зв`язку з його можливою упередженістю, безсторонністю чи необ`єктивністю у ході розгляду вказаної справи.

Колегія суддів не вбачає у викладених доводах будь-якого обвинувального ухилу в діях головуючого чи прояву надмірної активності в підтвердженні версії обвинувачення, адже доводи сторони захисту зводяться до незгоди з прийнятими головуючим рішеннями щодо заявлених клопотань.

Крім того апеляційний суд, за результатами перегляду кримінального провадження, не встановив процесуальних порушень, щодо порядку збирання наведених у вироку доказів.

Тож суд дійшов обґрунтованого висновку, що обставини цього кримінального провадження та сукупність безпосередньо досліджених доказів свідчать про вчинення ОСОБА_4 інкримінованого йому кримінально караного діяння.

Зі змісту касаційної скарги прокурора вбачається, що він порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зокрема він вбачає необхідним призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років (а не 4) з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки (а не 1) та на підставі ст. 75 КК звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки (а не 2), при цьому висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій ч. 2 ст. 286 КК, а також призначене основне покарання із застосуванням ст. 75 КК, у касаційній скарзі прокурором не оспорюються.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винуватого, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК, тощо; індивідуалізація покарання ? конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила кримінальне правопорушення, залежно від його особливостей та його суб`єкта.

За змістом ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції, урахував ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, яке віднесено до категорії тяжких, врахував дані про особу засудженого, який за місцем мешкання характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дочку 2014 року народження, одружений, раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, відсутність обставин, які обтяжують чи пом`якшують покарання.

Також судом враховано дані досудової доповіді, яка свідчить про низький ризик вчинення ОСОБА_4 повторного кримінального правопорушення та низький ризик небезпеки для суспільства, можливість виправлення його без позбавлення волі.

Крім того, враховано думку потерпілої ОСОБА_7 і її представника, які при призначенні покарання покладалися на розсуд суду, та обставину, що потерпіла, за наявності в безпосередній близькості пішохідного переходу, перетинала проїжджу частину в невстановленому для цього місці.

З огляду на викладене, з врахуванням того, що з часу вчинення кримінального правопорушення пройшло більше 7 років, призначене у цьому конкретному кримінальному провадженні засудженому покарання відповідає вимогам кримінального закону, є справедливим та достатнім, а тому відсутні підстави для скасування судового рішення внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність чи невідповідністі призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, внаслідок його м`якості, як про це вказує прокурор у касаційній скарзі.

Оскільки інших доводів щодо незаконності вироку місцевого суду й ухвали апеляційного суду у касаційних скаргах не вказано, а наведені мотиви свідчать про відсутність підстав для їх задоволення, Верховний Суд вважає за необхідневідповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами захисника засудженого ОСОБА_4 ? адвоката ОСОБА_5 на вирок Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 12 червня 2025 року і ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року та прокурора ОСОБА_6 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3