Справа №523/2079/26
Провадження №1-кс/523/2327/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року м. Одеса

Слідчий суддя Пересипського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника підозрюваного адвоката ОСОБА_4 , в присутності підозрюваного ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду клопотання старшого слідчого СВ ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, з неповною вищою освітою, розлученого, неофіційно працевлаштованого на будівництві, маючого тяжкі захворювання у виді серцевої недостатністі ортального клапану (зі слів підозрюваного), зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

СВ ВП № 3 ОРУП № ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000055 від 08.01.2026 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263 КК України.

Процесуальне керівництво досудовим розслідуванням здійснюється групою прокурорів Пересипської окружною прокуратурою міста Одеси.

Так, органами досудового розслідування встановлено що ОСОБА_5 діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, без передбаченого законом дозволу, у невстановлений слідством час та дату, при невстановлених слідством обставинах придбав одну ручну осколкову РГД-5; одну ручну осколкову гранату F-1; один запал типу УЗРГМ та один запал типу AF-11. Після чого, ОСОБА_5 вищевказане переніс та почав зберігати без передбаченого законом дозволу в невстановленому досудовим розслідуванням місці з метою подальшого незаконного збуту.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на збут бойових припасів без передбаченого законом дозволу, діючи умисно, з корисливих мотивів та цілеспрямовано, ОСОБА_5 , 09.02.2026, у вечірній час, близько о 15:30 (точний час досудовим розслідуванням не встановлено), знаходячись за адресою: м.Одеса, вул. Академіка Заболотного, 5, за грошову винагороду у розмірі 2000 (дві тисячи) гривень, незаконно збув бойовий припас, а саме: одну ручну осколкову РГД-5; одну ручну осколкову гранату F-1; один запал типу УЗРГМ та один запал типу AF-11, ОСОБА_7 , який являється особою, що дала добровільну згоду для проведення контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки.

В цей же день, в період часу з 16 години 30 хвилин до 16 години 55 хвилин, ОСОБА_7 добровільно видав співробітникам відділу поліції № 3 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області одну ручну осколкову РГД-5; одну ручну осколкову гранату F-1; один запал типу УЗРГМ та один запал типу AF-11, які він придбав у ОСОБА_5 в ході контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки.

09.02.2026 року ОСОБА_5 в порядку ст. 208 КПК України було затримано та 10.02.2026 року повідомлено про підозру у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення.

Вина ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України підтверджується зібраними в ході досудового розслідування доказами, а саме:

- протоколом затримання особи, підозрюваного у вчиненні злочину;

- протоколом допиту свідка ОСОБА_7 ;

- протоколами допиту свідків;

- речовим доказом та іншими документами, здобутими у ході досудового розслідування кримінального провадження.

11.02.2025 року до Пересипського районного суду міста Одеси надійшло клопотання старшого слідчого вищезазначеного органу досудового розслідування, погоджене прокурором щодо застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_5 , яке обґрунтоване тим, що він може:

- переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, оскільки він підозрюється у скоєнні тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від 3 до 7 років тому є підстави вважати, що підозрюваний, знаючи про тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання його винним у вчиненні злочину, з метою уникнення кримінальної відповідальності може переховуватися від органу досудового розслідування та в подальшому від суду. Крім того, останній до правоохоронних органів про вчинене кримінальне правопорушення не повідомив.

Зазначені обставини самі по собі можуть бути мотивом для підозрюваного переховуватися від правоохоронних органів чи суду, що узгоджується із позицією ЄСПЛ у справі «лійков проти Болгарії» (рішення від 26.06.2001: ЄСПЛ по справі «Пунцельт проти Чехії» (рішення від 25.04.2000 заява №31315/96), відповідно до якого при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Також у рішенні ЄСПЛ по справі «Бессієв проти Молдови» вказано, що ризик втечі має оцінюватися судом у контексті чинників, пов?язаних з характером особи, ї моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв?язками та усіма видами зв?язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню. Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти.

Отож, важливим критерієм, орієнтуючись на який слід застосовувати вид запобіжного заходу, повинна бути санкція за злочин, вчинений підозрюваним/обвинуваченим. Тобто, чим більш сувора санкція передбачена за злочин, інкримінований підозрюваному/обвинуваченому, тим більш суворий запобіжний захід повинен бути обраний щодо нього.

На даний час, ОСОБА_5 також достатньо обізнаний зі змістом отриманих результатів проведених слідчих (розшукових) дій стосовно нього, іншими доказами у кримінальному провадженні, що створює додатковий ризик переховування від органів досудового розслідування та суду, у зв?язку з чим, застосування більш м?якого запобіжного заходу не є виправданим.

Крім того, внаслідок збройної агресії російської федерації проти України з 24.02.2022 Україною згідно відкритих даних не контролюється орієнтовно 15-20% власної території, що створює додаткові можливості для залишення території України, в тому числі поза офіційними пунктами пропуску.

Водночас, варто зауважити, що ризик переховування від суду та слідства зростає в умовах воєнного стану та війни;

- незаконно впливати на свідків, яким відомі обставини злочину у скоєнні якого підозрюється ОСОБА_5 , оскільки відповідно до передбаченої КПК процедури показання свідків отримуються спочатку на стадії досудового розслідування шляхом їх допиту слідчим чи прокурором, а згодом після направлення обвинувального акта до суду такі показання отримуються та перевіряються на стадії судового розгляду шляхом безпосереднього допиту особи в судовому засіданні (статті 23, 224, 352 КПК). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК), оскільки жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Тобто ризик впливу на свідків існує до моменту безпосереднього надання під час судового розгляду показань свідками, й тому заборона спілкуватися з певними особами як наслідок можливості ймовірного впливу на них - це об?єктивна необхідність забезпечення показань учасників кримінального провадження, які мають доказову силу.

Враховуючи викладені обставини вчинення кримінального правопорушення, з метою уникнення кримінальної відповідальності, ОСОБА_5 може здійснювати вплив на свідків у даному кримінальному провадженні, які вже допитані органом досудового розслідування та які ще не допитані судом, з метою зміни чи відмови від наданих ними показань, тобто є наявним ризик незаконного впливу підозрюваним на таких осіб;

- вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити вчиняти кримінальне правопорушення, обумовлене тим, що підозрюваний може продовжити збувати вогнепальну зброю та боєприпаси на території України, має доступ та можливість вчиняти інше кримінальне правопорушення. Останній офіційно не працює, стабільного джерела доходів не має, не має стійких соціальних зв`язків;

- перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином оскільки ОСОБА_5 може вжити заходів щодо перешкоджання кримінальному провадженню (штучне затягування судового розгляду, невиконання або неналежне виконання обов?язків, покладених на підозрюваного тощо);

- знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки характер інкримінованого підозрюваному злочину відноситься до кримінальних правопорушень проти громадської безпеки.

Застосування до обвинуваченого більш м?якого запобіжного заходу може надати можливість йому вчинити зазначені дії з такими речами у кримінальному провадженні, з огляду на викладені обставини.

Підозрюваний ОСОБА_5 володіє інформацією про кримінальне провадження стосовно нього, обставин, що є предметом доказування у кримінальному провадженні, а тому може безперешкодно знищити, сховати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав клопотання, просив його задовольнити з підстав, викладених в ньому;

захисник ОСОБА_4 подав заперечення щодо клопотання слідчого;

підозрюваний ОСОБА_5 підтримав свого захисника, повідомив про обставини скаєнного ним кримінального правопорушення та про особу, у якої придбав бойові припаси та вибухові речовини, та просив застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Вивчивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи останнього, заслухавши думку учасників судового засідання, вважаю, що клопотання старшого слідчого підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.ст.177, 183 зазначеного Кодексу, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який може бути застосований лише до підозрюваного чи обвинуваченого у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти ризикам, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний чи обвинувачений не виконає покладені на нього процесуальні обов`язки, а також для запобігання його спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Згідно зі ст.ст.2,9 наведеного Кодексу, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності і в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, а кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Статтями 22, 26 означеного Кодексу регламентовано, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позиції, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, а сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, та сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

За ч.3 ст.194 вказаного Кодексу, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе наявність обґрунтованої підозри, але не доведе існування ризиків та недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні.

Крім того, строки застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою передбачено у ст.197 КПК України, з огляду на що й дотримуючись положень ст.28 цього ж Кодексу, під час вирішення питання про продовження строку тримання під вартою, суд повинен дотримуватись вимог розумності такого строку.

В силу ч.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на право на свободу та особисту недоторканість.

Частиною 1 ст.12 КПК України встановлено, що під час кримінального провадження ніхто не може триматися під вартою, бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом.

За ст.8 КПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року встановлюють, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерел права.

Відповідно до вимог ч.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п.60 рішення від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України»), після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого, а тому суд у разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Разом із тим, за п.196 рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», Суд наголосив на тому, що для того, щоб позбавлення свободи можна було вважати не свавільним у розумінні п.1 ст.5 Конвенції, відповідності цього заходу вимогам національного закону недостатньо та застосування такого заходу має також бути необхідним за конкретних обставин, а за п.39 рішення у справі «Хайредінов проти України», існує презумпція на користь звільнення. Суд постійно зазначав у своїй практиці, що другий аспект п.3 ст.5 Конвенції не надає судам вибір між притягненням обвинуваченого до відповідальності в розумний строк і тимчасовим його звільненням під час провадження. До засудження обвинувачений має вважатися невинним і мета цього положення, по суті, вимагає його тимчасового звільнення з-під варти, як тільки його подальше тримання від вартою перестає бути обґрунтованим.

Опріч викладене, згідно з п.п.61, 62 рішення ЄСПЛ у справі «Боротюк проти України», Суд визнає, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою. Але Суд неодноразово зазначав, що тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою, а у практиці ЄСПЛ існує презумпція на користь звільнення особи з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними». У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів.

Як слідує з п.37 рішення ЄСПЛ у справі «Волосюк проти України», подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні заарештованою особою відповідного злочину є обов`язковою і неодмінною умовою законності подовження строку тримання під вартою, але зі спливом певного часу ця умова перестає бути достатньою.

Наряду з наведеним, за п.21 рішення ЄСПЛ у справі «Подвезько проти України», Суд встановлює, що п.3 статті 5 Конвенції вимагає надання переконливого обґрунтування органами влади будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є. Аргументи «за» і «проти» звільнення (з-під варти), включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (in abstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою.

Слід також зауважити на тому, що згідно рішення Конституційного суду України №14-рн/2003 від 08.07.2003 року у справі про врахування тяжкості злочину при застосуванні запобіжного заходу, тяжкість злочину не визначається законом як підстава для застосування запобіжного заходу, зокрема, у вигляді тримання під вартою.

Згідно повідомлення про підозру, ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, яке відноситься до категорії тяжкого злочину.

Не вирішуючи питання про доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_5 , виходячи лише з фактичних обставин, які містяться в поданих слідчому судді матеріалах, слідчий суддя приходить до висновку про наявність обґрунтованої підозри про причетність останнього до кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, за викладених у клопотанні обставин.

Слідчий суддя погоджується із доводами слідчого, прокурора, що повідомлена ОСОБА_5 підозра станом на час розгляду цього клопотання повністю відповідає вимогам Європейського суду з прав людини щодо поняття «обґрунтованості», яка відображена у п.175 рішення від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», зокрема термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Також вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрювану особу з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28.10.1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990 року). Тобто факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок.

Дослідивши надані стороною обвинувачення докази, слідчий суддя приходить до переконання, що вони є достатніми для висновку, що підозра не є вочевидь необґрунтованою та відповідає стандарту переконання «обґрунтована підозра».

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу відносно підозрюваного, слідчим суддею враховуються дані щодо особи ОСОБА_5 : з неповною вищою освітою, розлученого, неофіційно працевлаштованого на будівництві, маючого тяжкі захворювання у виді серцевої недостатністі ортального клапану (зі слів підозрюваного), повідомленням останнім у судовому засіданні про обставини скаєнного ним кримінального правопорушення та про особу, у якої придбав бойові припаси та вибухові речовини, зареєстрованого та проживаючого в Одесі, раніше не судимого.

Враховуючи в сукупності дані щодо особи підозрюваного, а також тяжкість кримінального правопорушення, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до семи років, тому на думку слідчого судді, прокурором доведені ризики, передбачені ст.177 КПК України, які полягають в тому, що ОСОБА_5 розуміючи наслідки покарання, яке йому загрожує у разі визнання винуватим, може вдатися до спроб переховуватися від суду з метою уникнення відповідальності; незаконно впливати на свідків; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Щодо інших ризиків, на наявності яких посилаються слідчий та прокурор у поданому клопотання, то слідчий суддя зазначає наступне.

Як вбачається з поданого клопотання, слідчий за погодженням із прокурором, просить суд застосувати до підозрюваного ОСОБА_5 запобіжний захід тримання під вартою, вважаючи, що існують ризики, передбачені пунктами 4, 2 частини першої статті 177 КПК України, а саме знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; перешкоджанню кримінальному провадженню іншим чином.

В порушення вимог пункту 5 частини 1 статті 184 та пункту 1 частини 3 статті 184 КПК України, подане слідчим клопотання не містить посилання на матеріали, що підтверджують виклад обставин, на підставі яких старший слідчий дійшов висновку про наявність ризиків, передбачених пунктами 2, 4 частини першої статті 177 КПК України, зазначених у його клопотанні.

Так, старшим слідчим у поданні формально викладені посилання на ризики, зазначені пунктами 2, 4 частини першої статті 177 КПК України, а саме не конкретизовані обставини, на підставі яких він дійшов висновку про їх наявність та не послався на матеріали, що підтверджують ці обставини.

Заявляючи ризик, передбачений пунктом 2 частини першої статті 177 КПК України, а саме, що підозрюваний ОСОБА_5 може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, старший слідчий повинен був послатися на конкретну річ чи документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, та які не були ще виявлені та вилучені в рамках цього кримінального провадження, а також обставини, які свідчать, що підозрюваний має доступ до останніх, та може вчинити дії, направлені на їх знищення, спотворення чи схову.

Проте, в матеріалах поданого клопотання, слідчим не зазначено конкретну річ чи документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, та які не були ще виявлені та вилучені в рамках цього кримінального провадження, а також невказано обставин, які свідчать, що підозрюваний має доступ до останніх, та може вчинити дії, направлені на їх знищення, спотворення чи схову. Отже, даний ризик необґрунтований та неконкретизований.

Заявляючи ризик, передбачений пунктом 4 частини першої статті 177 КПК України, а саме, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, слідчий повинен був послатися на конкретні обставини, які свідчать про встановлені та зафіксовані на відповідних носіях факти перешкоджанню кримінальному провадженню.

Проте, в матеріалах поданого клопотання відсутні будь-які дані, які свідчать про здійснення спроб ОСОБА_5 перешкоджати кримінальному провадженню.

Отже, слідчим та прокурором у поданому клопотанні ризики, передбачені пунктами 2, 4 частини першої статті 177 КПК України, взагалі необґрунтовані і невмотивовані, та не доведені належними та допустимими доказами.

Окрім призиків передбачених ст. 177 КПК України, слідчий суддя має встановити чи є найсуворіший запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, пропорційним та адекватним засобом забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного ОСОБА_5 та чи доведена прокурором та обставина, що більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку останнього.

Слідчий суддя вважає, що з урахуванням стадії досудового розслідування, наявності у підозрюваного місця реєстрації та місця постійного проживання, відсутності обставин, які б виправдовували його тримання під вартою, відсутності доказів на підтвердження таких обставин, на даний час застосування до обвинуваченого найсуворішого запобіжного заходу не є пропорційним.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 27.03.2018 у справі «Войкін та інші проти України» зазначив, що з метою дотримання пункту 1 статті 5, тримання від вартою, яке розглядається, в першу чергу має бути «законним», у тому числі з дотриманням встановленого законом порядку; у зв`язку з цим Конвенція, по суті, відсилає до національного законодавства та встановлює обов`язок забезпечувати дотримання його матеріальних і процесуальних норм. Проте, вона також вимагає, щоб будь-яке позбавлення свободи відповідало меті статті 5, а саме захисту осіб від свавілля. Крім того, тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що воно може бути виправдане лише тоді, коли були розглянуті інші, менш суворі заходи, і вони були визнані недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, які можуть вимагати тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідності позбавлення свободи вимогам національного законодавства недостатньо; воно також має бути необхідним за конкретних обставин.

Слідчий суддя зазначає, що прокурором не було доведено, що жодний інший більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного ОСОБА_5 та запобігти наявним ризикам.

Виходячи з наведених принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, вимог КПК України, Конвенції та практики ЄСПЛ, слідчим суддею при вирішенні питання щодо застосування ОСОБА_5 запобіжного заходу, приймається до уваги тяжкість інкримінованого йому правопорушення, наявність у нього місця проживання в м. Одесі, недоведеність стороною обвинувачення недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Так, прокурором і розглядуваним клопотанням, і під час його розгляду в судовому засіданні доведено актуальність існування в теперішній час ризиків, передбачених ст.177 КПК України (переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на свідків; вчинити інше кримінальне правопорушення) та не доведено недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів відносно підозрюваного ОСОБА_5 , тому слідчий суддя доходить висновку про те, що для забезпечення належного виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, уявляється достатнім й обґрунтованим застосування до останнього більш м`якого запобіжного заходу ніж зазначений в клопотанні слідчого.

Таким чином, дотримуючись завдань кримінального провадження, передбачених ст.2 КПК України, слідчий суддя враховує необхідність дотримання справедливого балансу між інтересами суспільства та держави та забезпечення охоронюваних прав та свобод і законних інтересів учасників кримінального провадження та вважає за необхідне застосувати стосовно ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, що з урахуванням даних про особу підозрюваного, повідомленням останнім у судовому засіданні про обставини скаєнного ним кримінального правопорушення та про особу, у якої придбав бойові припаси та вибухові речовини, відповідає вимогам кримінального процесуального Закону, ґрунтується на матеріалах кримінального провадження, тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, що у сукупності дає достатні підстави вважати, що на теперішній час застосування більш м`якого запобіжного у вигляді цілодобового домашнього арешту зможе забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного та запобігти можливим ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Керуючись ст.ст.177,181, 183, 369-372 КПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання старшого слідчого органу досудового розслідування про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_5 задовольнити частково.

Застосувати підозрюваному ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком на 2 місяці - до 09.04.2026р., включно, із забороною йому залишати місце свого фактичного проживання, із можливістю відвідування медичних закладів та в разі оголошення повітряної тривоги бомбосховища.

Покласти на ОСОБА_5 наступні обов`язки:

1)утримуватись від спілкування із свідками стосовно данного кримінального провадження;

2) прибувати до слідчого, прокурора за першою вимогою;

3) повідомляти слідчого, прокурора про зміну свого місця проживання;

4) без дозволу слідчого, прокурора не відлучатися за межі Одеської області;

В разі невиконання вищевказаних зобов`язань може бути застосований більш жорстокий запобіжний захід і на підозрюваного може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру мінімальної заробітної плати до 2 розмірів мінімальної заробітної плати.

Контроль за виконанням домашнього арешту здійснює слідчий, а якщо справа перебуває в провадженні суду - прокурор.

Апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1