УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 337/775/24

провадження № 51-3517 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2025 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 17 грудня 2025 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2025 року, залишеним без змін ухвалою Запорізького апеляційного суду від 17 грудня 2025 року, ОСОБА_5 засуджено за ст. 336 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Початок строку відбування покарання вирішено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_5 ухвалено не обирати. Вирішено питання щодо речового доказу.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, будучи військовозобов`язаним, пройшов військово-лікарську комісію, за результатами якої був визнаний обмежено придатним до військової служби та приблизно о 18 год 08 грудня 2023 року у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 отримав повістку про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 (для уточнення облікових даних).

12 грудня 2023 року ОСОБА_5 з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 та отримав повістку на 12.12.2023 про явку для відправлення на збірний пункт.

У подальшому, діючи умисно, з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, будучи обмежено придатним до військової служби, 12 грудня 2023 року ОСОБА_5 без поважних на те причин покинув приміщення ІНФОРМАЦІЯ_2 , після цього 12 грудня 2023 року для відправлення на збірний пункт до ІНФОРМАЦІЯ_1 за вказаною адресою не прибув, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що ОСОБА_5 повністю визнав свою вину в інкримінованому йому правопорушенні та не оспорював пред`явлене обвинувачення. Проте, засуджений фактично визнав свою вину частково і надав показання про обставини, які його виправдовують та оспорюють пред`явлене обвинувачення. Вказує, що місцевий суд, приймаючи до уваги заяву ОСОБА_5 про повне визнання вини, у порушення вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, не в повній мірі з`ясував, чи правильно зрозумів обвинувачений зміст обставин, викладених в обвинувальному акті, чи немає сумнівів у добровільності його позиції. На думку захисника, апеляційний суд не звернув увагу на вказані порушення, допущені судом першої інстанції.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд, касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський Суд у рішенні від 21 квітня 2011 року «Нечипорук і Йонкало проти України» та рішенні від 6 грудня 1998 року «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» зазначив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.

Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Згідно з вироком, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, зокрема, на підставі:

- показань обвинуваченого ОСОБА_5 під час судового розгляду, який вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, визнав у повному обсязі та вказав, що повністю визнає фактичні обставини викладені в обвинувальному акті, висновок лікарської комісії не оскаржував та бажає після розгляду справи добровільно піти до війська;

- даних поіменного списку військовозобов`язаних які призвані і відправлені ІНФОРМАЦІЯ_3 до НОМЕР_1 від 12.12.2023, відповідно до якого ОСОБА_5 вказаний таким, що відмовився;

- даних, відображених на аркушах журналу перепусток до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що ОСОБА_5 перебував у ІНФОРМАЦІЯ_3 08.12.2023 та 12.12.2023;

- даних, відображених на аркушах журналу відвідувачів ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до якого ОСОБА_5 08.12.2023 та 12.12.2023 прибув до кабінету № 4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та перебував відповідно у період з 10:22 год до 11:05 год і з 09:20 год до 12:44 год;

- фактичних даних, відображених у листі ознайомлення щодо кримінальної відповідальності від 12.12.2023, підписаного обвинуваченим, про те, що ОСОБА_5 ознайомлений зі ст. 336 КК України і добре розуміє наслідки щодо ухилення від мобілізації і вказав, що стан його здоров`я не підходить до військової служби;

- даних довідки військово - лікарської комісії від 06.12.2023, згідно яких ОСОБА_5 визнано обмежено придатним до військової служби, з придатністю до служби у частинах забезпечення, ТЦК та СП, установах, організаціях, навчальних закладах;

- даних розписок від 08.12.2023 про отримання ОСОБА_5 повістки до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 12.12.2023 та від 12.12.2023 про отримання ОСОБА_5 повістки про явку для відправлення на збірний пункт на 12.12.2023;

- даних карти професійно - психологічного відбору кандидата від 12.12.2023, відповідно до якої ОСОБА_5 рекомендовано для проходження військової служби за мобілізацією;

- даних військового квитка НОМЕР_2 , що ОСОБА_5 взято на військовий облік ІНФОРМАЦІЯ_2 06.12.2023.

Оцінивши надані стороною обвинувачення докази, місцевий суд дійшов висновку, що вказані докази у їх сукупності є достатніми та взаємопов`язаними для доведення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за стандартом «поза розумним сумнівом» та кваліфікував його дії за ст. 336 КК України, як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації в особливий період.

Як слідує зі змісту вироку, всупереч доводам касаційної скарги захисника, судовий розгляд кримінального провадження проведено не у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, під час судового розгляду було допитано обвинуваченого та досліджено письмові докази, при цьому сторона обвинувачення відмовилася від допиту свідків обвинувачення.

Не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та правильність кваліфікації, обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_6 подали апеляційні скарги, у яких просили вирок суду в частині призначеного покарання змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого, через суворість, та призначити ОСОБА_5 покарання за ст. 336 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки, звільнивши його на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням.

За приписами статей 370, 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Переглядаючи вирок, суд, посилаючись на положення статей 50, 65 КК України, дійшов висновку, що призначене ОСОБА_5 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, одружений, офіційно не працевлаштований, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, тому покарання у виді позбавлення волі за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Верховний Суд вважає, що вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України.

Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2025 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 17 грудня 2025 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3