Провадження № 11-кп/811/922/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_6 , 22.07.1966 року зареєстрованого та такого, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України,-

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 з доповненнями та представника СМП «Вояж» - адвоката ОСОБА_9 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 травня 2025 року, -

встановила:

вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України, та призначено йому покарання у вигляді обмеження волі строком на 3 (три) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати з дня звернення вироку до виконання.

Вирішено питання з судовими витратами.

Згідно вироку, ОСОБА_6 , перебуваючи відповідно до наказу від 01.02.1997 № 2 на посаді директора спільного малого підприємства «ВОЯЖ» (), який відповідно до п. 7.5. Статуту спільного малого підприємства «ВОЯЖ» є виконавчим органом підприємства та згідно з пп. а) п. 7.6 Статуту до компетенції якого відносяться оперативне керівництво діяльністю Підприємства, із залученням невстановлених досудовим розслідуванням осіб здійснив самовільне будівництво будівлі на самовільно зайнятій земельній ділянці, прилеглій до земельної ділянки по площі Шандора Петефі, 2«а» в м. Ужгород, належній територіальній громаді міста Ужгорода.

Так, відповідно до свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 27.08.2007 №3895 спільне мале підприємство «ВОЯЖ» є власником громадської вбиральні по площі Шандора Петефі, 2«а» в м. Ужгороді загальною площею 38,4 кв. м. Також 01.11.2021 за спільним малим підприємством «ВОЯЖ» зареєстровано право власності на земельну ділянку за кадастровим номером :01:001:0100 площею 0,0064 га (підстава реєстрації: державний акт на право власності на земельну ділянку, серія та номер: серія ЯЕ № 461112, виданий 24.11.2008).

Наказом Управління містобудування та архітектури Ужгородської міської ради № 49-М від 05.04.2021 затверджено містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва «Реконструкції будівлі громадської вбиральні з надбудовою під громадську будівлю кав`ярні з магазином в межах комплексного проекту реконструкції торгового павільйону та громадської будівлі» (2-га черга) по площі Шандора Петефі, 2«а» в м. Ужгороді на земельній ділянці за кадастровим номером :01:001:0100 площею 0,0064 га.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.

При цьому 19.11.2021 між Департаментом міської інфраструктури Ужгородської міської ради, в особі директора департаменту міської інфраструктури ОСОБА_10 , з однієї сторони (Орендодавець), та спільним малим підприємством «Вояж», в особі директора ОСОБА_6 , з іншої сторони (Орендар), укладено Договір № 43 про надання Орендодавцем Орендареві право на тимчасове використання окремими конструктивними елементами благоустрою (мощення - фігурний елемент мощення) площею 250 кв. м за адресою: місто Ужгород, площа Шандора Петефі, 2«а», для розміщення будівельного майданчика для здійснення діяльності на умовах оренди.

Пунктом п. 2.2.3 даного договору передбачено, що Орендар зобов`язується встановлювати будівельні майданчики без пошкодження конструктивних елементів благоустрою та озеленення із забезпеченням безпеки населення при під`єднанні конструкції до електричної мережі, утримування їх в належному технічному і санітарному стані та впорядковувати місця для їх розташування, забезпечити технічну міцність і стійкість конструкції.

У 2021 році ФОП ОСОБА_11 розроблено робочий проект «Реконструкція будівлі громадської вбиральні з надбудовою під громадську будівлю кав`ярні магазином в межах комплексного проекту реконструкції торгового павільйону та громадської будівлі» (2-га черга) по площі Шандора Петефі, 2«а» в м. Ужгороді, яким передбачено будівництво одноповерхової будівлі з підвалом на земельній ділянці площею 0,0064 га, площа забудови після реконструкції 64 кв. м.

Відповідно до експертного звіту щодо розгляду проектної документації на будівництво від 08.11.2021 реєстраційний номер ЕХ01:2439-6496-7819-8433 площа забудови після реконструкції повинна становити 64 кв. м.

На підставі вказаних документів директором спільного малого підприємства «ВОЯЖ» ОСОБА_6 подано повідомлення про початок виконання будівельних робіт ЗК64 від 17.11.2021 щодо реконструкції будівлі громадської вбиральні з надбудовою під громадську будівлю кав`ярні з магазином в межах комплексного проекту реконструкції торгового павільйону та громадської будівлі (2-га черга) по АДРЕСА_2 на земельній ділянці за кадастровим номером :01:001:0100 площею 0,0064 га, площа забудови 64 кв. м.

Разом з цим, в ході проведення відповідних будівельних робіт в період з листопада 2021 по серпень 2023 року директор спільного малого підприємства «ВОЯЖ» ОСОБА_6 , як замовник будівництва, вийшов за межі належної підприємству земельної ділянки на праві приватної власності за кадастровим номером :01:001:0100 площею 0,0064 га та збудував підвальний поверх будівлі загальною площею 181 кв. м.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Як вказано у ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільне зайняття земельної ділянки -будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Таким чином, директор спільного малого підприємства «ВОЯЖ» ОСОБА_6 , діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з істотним відхиленням від отриманих дозвільних документів та проектній документації на будівництво, в період з листопада 2021 по серпень 2023 року, із залученням невстановлених досудовим розслідуванням осіб, здійснив самовільне будівництво підвального поверху будівлі по АДРЕСА_2 загальною площею 181 кв. м, вийшовши за межі належної підприємству земельної ділянки за кадастровим номером :01:001:0100 площею 0,0064 га, чим самовільно зайняв прилеглу земельну ділянку комунальної власності територіальної громади міста Ужгорода, площею 117 кв. м.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч. 3 ст. 197-1 КК України, як самовільне будівництво будівель на самовільно зайнятій земельній ділянці.

На вирок суду адвокат ОСОБА_12 захисник обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу та доповнення до неї, просить оскаржуваний скасувати, визнати невинуватим та закрити кримінальне провадження у зв`язку з недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 197-1 КК України.

В обґрунтування зазначає, що з оскаржуваним вироком не погоджується через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та дослідженим у судовому засіданні доказам.

Вказує, що судом першої інстанції не в повному обсязі викладено у мотивувальній частині вироку покази свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , експерта ОСОБА_16 , що на думку апелянта викривлює змістовний характер їх показів в обвинувальний бік, а відтак, за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші. Вказана невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула на вирішення питання про винуватість обвинуваченого та, на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Захисник наголошує, що суд першої інстанції безпідставно відхилив доводи сторони захисту щодо відсутності в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України, оскільки, на переконання апелянта, не доведено факту самовільного зайняття земельної ділянки та самовільного будівництва у розумінні кримінального закону.

Зазначає, що проведені будівельні роботи здійснювались у межах реконструкції об`єкта громадського будівництва, на підставі наявної проєктної документації, за погодженнями відповідних органів, у зв`язку з чим відсутні ознаки самовільності як об`єктивної сторони інкримінованого злочину.

Звертає увагу, що судом першої інстанції не враховано, що земельна ділянка, на якій проводились роботи, перебувала у користуванні відповідного суб`єкта, а встановлені у справі обставини не свідчать про самовільне захоплення земельної ділянки чи істотне порушення прав власника або землекористувача.

Окремо апелянт зазначає про відсутність належним чином встановленої та доведеної шкоди, як обов`язкової ознаки складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України, вказуючи, що суд першої інстанції фактично ототожнив сам факт проведення будівельних робіт із заподіянням шкоди, не навівши переконливих доказів її реального розміру та характеру.

Захисник стверджує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотань сторони захисту про призначення додаткової або повторної судово-будівельної експертизи, незважаючи на наявність істотних суперечностей у висновках експерта та необхідність з`ясування фактичних меж земельної ділянки, обсягів виконаних робіт і їх відповідності проєктній документації.

У апеляційній скарзі також зазначається, що суд першої інстанції формально підійшов до оцінки доказів сторони захисту, не надав належної оцінки показанням свідків, які підтверджували виконання робіт у межах реконструкції, а також безпідставно надав перевагу доказам сторони обвинувачення.

Крім того, апелянт вказує на порушення судом принципу презумпції невинуватості, оскільки всі сумніви щодо фактичних обставин справи, правового режиму земельної ділянки, характеру та наслідків будівельних робіт не були витлумачені на користь обвинуваченого.

Захисник вважає, що вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не доведена поза розумним сумнівом, а висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та зібраним доказам, у зв`язку з чим вирок підлягає скасуванню.

В доповненнях до апеляційної скарги просить долучити до матеріалів справи висновок експерта за результатами проведеної будівельно-технічної експертизи від 10.11.2025 за №Е-19/25 який, на думку апелянта, підтверджує неповноту судового розгляду судом першої інстанції та неправильність ухваленого вироку.

Захисник вказує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у призначенні судово-будівельної експертизи, мотивуючи це тим, що поставлені стороною захисту питання не стосуються доказування обставин кримінального правопорушення та можуть бути спрямовані на затягування провадження. Натомість отриманий під час апеляційного провадження експертний висновок, на переконання захисту, має істотне значення для правильного вирішення справи.

У доповненні зазначається, що відповідно до висновку експерта виконані СМП «Вояж» роботи полягали у зведенні підпірної стіни та плити перекриття з метою запобігання руйнуванню існуючої кам`яної підпірної стіни, розташованої поблизу річки Уж. При цьому підпірна стіна виконана в межах існуючої забудови, має місцевий характер, не змінює конструктивних параметрів чи зовнішнього вигляду об`єкта та спрямована виключно на його укріплення і збереження.

Захисник стверджує, що зазначені роботи не є самовільним будівництвом у розумінні ч. 3 ст. 197-1 КК України, оскільки вони не пов`язані зі створенням нового об`єкта будівництва, надбудовою або реконструкцією зі зміною параметрів, а мають виключно укріплювальний, запобіжний та інженерно-технічний характер.

Крім того, апелянт наголошує, що об`єкт злочину, передбаченого ч. 3 ст. 197-1 КК України, відсутній, оскільки земельна ділянка не була самовільно зайнята, а виконані роботи не спрямовані на самовільне використання землі чи отримання прибутку від нерухомості.

У доповненні також зазначається про відсутність суб`єктивної сторони злочину, оскільки дії були спрямовані на усунення небезпеки руйнування будівлі та забезпечення безпеки, що, на переконання захисту, підпадає під ознаки крайньої необхідності, передбаченої ст. 39 КК України.

На вирок суду представник СМП «Вояж» - адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, просить оскаржуваний вирок скасувати у частині накладення арешту на об`єкт незавершеного будівництва за адресою :Закарпатська обл., м. Ужгород, пл. Петефі Шандора, 2а, який перебуває у власності СМП «Вояж», та визначити долю речових доказів, передавши їх власнику СМП «Вояж».

В обґрунтування зазначає, що суд першої інстанції, всупереч вимогам кримінального процесуального закону, дійшов помилкового висновку про те, що підстави для подальшого застосування арешту майна не відпали. На думку скаржника, після завершення досудового розслідування та ухвалення вироку відсутня об`єктивна необхідність у подальшому обмеженні права власності юридичної особи, оскільки всі слідчі дії проведені, ризики втрати чи пошкодження майна відсутні, а цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Наголошує, що об`єкт незавершеного будівництва та земельна ділянка, на які накладено арешт, не відповідають критеріям речових доказів, визначених ст. 98 КПК України, не є знаряддям кримінального правопорушення, не зберегли на собі його слідів і не набуті кримінально протиправним шляхом. Відтак, застосування до них арешту не відповідає меті, визначеній ст. 170 КПК України.

Апелянт також звертає увагу, що суд першої інстанції, ухвалюючи вирок, не вирішив питання про долю речових доказів, як того вимагають положення п. 2 ч. 4 ст. 374 та ч. 9 ст. 100 КПК України, обмежившись формальним посиланням на ч. 4 ст. 174 КПК України. Такі недоліки, на думку скаржника, свідчать про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Крім того, в апеляційній скарзі зазначає, що тривале збереження арешту істотно порушує право СМП «Вояж» на мирне володіння майном, гарантоване ст. 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також негативно впливає на здійснення підприємницької діяльності юридичної особи.

На апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого та представника СМП «Вояж» - адвоката ОСОБА_9 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 травня 2025 року прокурора Ужгородської окружної прокуратури Закарпатської області ОСОБА_7 подав заперечення.

На апеляційний розгляд адвокат ОСОБА_9 не з`явився про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав клопотання про розгляд справи без його участі, а тому його неявка у відповідності до ч.4 ст. 405 КПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, виступ захисника та обвинуваченого, які підтримали подані апеляційні скарги, виступ прокурора, який апеляційні скарги заперечив, обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України суд апеляційної інстанції вправі скасувати вирок або ухвалу суду першої інстанції і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг захисника та представника власника майна, колегія суддів виходить з такого.

Так, в ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року закріплено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. При цьому кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права, як мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення.

Вказана норма закріплена і в ст.22 КПК України, яка передбачає змагальність сторін та свободу в поданні ними суду своїх доказів у доведенні перед судом їх переконливості. При цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

При розгляді кримінального провадження судом першої інстанції вищевказані вимоги не були виконані в повному обсязі.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження під час судового розгляду сторона захисту заявляла клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи, однак у задоволенні такого клопотання судом першої інстанції було відмовлено.

У подальшому сторона захисту, реалізуючи своє право на збирання та подання доказів, самостійно отримала висновок експерта, який був долучений до матеріалів кримінального провадження та на який вона посилалася в обґрунтування своєї позиції в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду формальне дослідження доказів, відмова у дослідженні доказів сторони захисту або ігнорування поданих нею доказів, а також відсутність належної та вмотивованої відповіді на істотні доводи сторін свідчать про неповноту судового розгляду та не відповідають вимогам справедливого судового розгляду.

Оцінюючи обґрунтованість відмови у призначенні будівельно-технічної експертизи, колегія суддів виходить з того, що з огляду на предмет обвинувачення та характер спірних обставин у цьому кримінальному провадженні з`ясування питань щодо характеру виконаних робіт, їх зв`язку з підсиленням підпірної стінки, а також можливості виконання таких робіт без самовільного зайняття земельної ділянки безпосередньо стосується обставин, які підлягають доказуванню, та має значення для правильної правової оцінки дій обвинуваченого.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні клопотання сторони захисту про призначення будівельно-технічної експертизи, суд першої інстанції обмежився посиланням на те, що поставлені питання нібито не стосуються предмета доказування та можуть бути спрямовані на затягування судового розгляду, не перевіривши при цьому, чи потребують спірні обставини застосування спеціальних знань та чи є заявлені питання істотними для правильного вирішення справи.

Сам по собі факт проведення у кримінальному провадженні експертного дослідження не виключає можливості призначення додаткової експертизи, якщо цього потребують обставини справи та доводи сторони захисту.

При цьому реалізація стороною захисту права на подання клопотань і збирання доказів не може сама по собі розцінюватися як зловживання процесуальними правами без наведення конкретних обставин, які б це підтверджували.

Обставина того, що стороною захисту було самостійно отримано експертний висновок, який з урахуванням предмета обвинувачення та характеру спірних обставин підлягає оцінці судом у сукупності з іншими доказами, додатково свідчить про передчасність висновків суду першої інстанції щодо необґрунтованості призначення експертизи та підтверджує необхідність повного і всебічного дослідження зазначених обставин під час нового судового розгляду.

За таких обставин суд першої інстанції не забезпечив повного та всебічного з`ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, та не надав належної оцінки доказам і доводам сторін у їх сукупності, що унеможливило перевірку правильності висновків, викладених у вироку.

Наведені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що допущена судом першої інстанції неповнота судового розгляду є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в розумінні статті 410 КПК України, оскільки вона унеможливила всебічне, повне та неупереджене з`ясування обставин кримінального провадження і, відповідно, ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення.

Щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі адвоката ОСОБА_9 про подальше застосування арешту на об`єкт незавершеного будівництва, що перебуває у власності СМП «Вояж». Відмовляючи у скасуванні арешту майна, суд першої інстанції обмежився формальним посиланням на ухвалення обвинувального вироку, не з`ясувавши, чи зберігається на момент вирішення цього питання необхідність подальшого застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, та не навів належних і достатніх мотивів для його збереження.

Судом не перевірено, чи відповідає подальше утримання арешту принципам розумності та співмірності втручання у право власності, не з`ясовано, чи може бути досягнута мета кримінального провадження без застосування такого обмеження, а також не надано оцінки доводам сторони захисту щодо впливу арешту на господарську діяльність підприємства.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що питання щодо подальшого застосування арешту майна було вирішено судом першої інстанції без належного з`ясування всіх істотних обставин, що свідчить про неповноту судового розгляду і в цій частині.

Усунення зазначених недоліків не входить до повноважень апеляційного суду, оскільки для цього необхідне безпосереднє дослідження доказів, встановлення та оцінка фактичних обставин справи, що відповідно до статті 404 КПК України можливе лише під час нового судового розгляду в суді першої інстанції.

За таких обставин вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 травня 2025 року підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції, під час якого має бути належним чином перевірено доводи сторін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 415, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 та представника СМП «Вояж» - адвоката ОСОБА_9 задоволити частково.

Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 травня 2025 року стосовно ОСОБА_6 за ч.3 ст. 197-1 КК України скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_6 за ч.3 ст. 197-1 КК України в суді першої інстанції.

Ухвала суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4