ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/1229/26 (1-кс/643/1002/26) Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/818/243/26 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря - ОСОБА_5 ,

власника майна - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові апеляційну скаргу власника майна - ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Салтівського районного суду м. Харкова від 28 січня 2026 року, якою задоволено клопотання прокурора про арешт майна у межах кримінального провадження № 0000253 від 23.01.2026 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора Салтівської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_7 .

Накладено арешт на автомобіль «ВАЗ 2109» д.н.з. НОМЕР_1 , який вилучено в ході проведення огляду місця ДТП 22.01.2026 по вул. Академіка Павлова у м. Харкові, шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування зазначеним майном.

Також цією ухвалою визначено, що вирішення питання щодо визначення місця зберігання арештованого майна та осіб, відповідальних за його зберігання, покладено на орган досудового розслідування.

На зазначену ухвалу слідчого судді власник майна ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно або змінити спосіб арешту, передавши транспортний засіб ОСОБА_6 , як власнику, на відповідальне зберігання, без заборони користування.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що арешт накладено без доведення ризиків, передбачених КПК України. Посилався на відсутність належних процесуальних підстав для вилучення транспортного засобу. Вважав. Що слідчим суддею суду першої інстанції не було належним чином перевірено можливість застосування менш обмежувальних заходів, зокрема передачі транспортного засобу на відповідальне зберігання власнику.

В судове засідання в суд апеляційної інстанції прокурор не з`явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції власник майна ОСОБА_6 не заперечував щодо розгляду апеляційної скарги без участі прокурора.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 422 та ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду справи, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про можливість проведення розгляду без участі прокурора.

Заслухавши доповідь судді, доводи ОСОБА_6 , який підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

В апеляційні скарзі власник майна ОСОБА_6 ставить питання про скасування ухвали слідчого судді в частині накладення арешту на його майно, а саме автомобіль ВАЗ 2109.

З матеріалів провадження вбачається, що слідчим відділенням Харківського РУП № 2 ГУНП в Харківській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0000253 від 23.01.2026 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

27.01.2026 року прокурор звернувся до слідчого судді Салтівського районного суду м. Харкова з клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно під час огляду місця ДТП 22.01.2026 року, а саме на автомобіль ВАЗ 2109.

В обґрунтування клопотання прокурор зазначав, що 22.01.2026 року до ХРУП № 2 ГУНП в Харківській області надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що 22.01.2025 року приблизно о 18:00 год. в районі буд. 132 по вул. Академіка Павлова у м. Харкові, стався наїзд автомобілем «ВАЗ 2109», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на пішохода ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження у вигляді ЗЧМТ, СГМ, забою потиличної ділянки голови, забою грудної клітини, гематоми правої кисті. Під час проведення огляду місця події було вилучено автомобіль «ВАЗ 2109», який поміщено на майданчик тимчасового утримання транспортних засобів. Вважав, що у виявленому автомобілі наявні сліди вчинення кримінального правопорушення. Також вказував, що 23.01.2026 року цей автомобіль було визнано речовим доказом у цьому кримінальному провадженні. Вважав, що існують достатні підстави вважати, що виявлений та вилучений під час проведення огляду місця ДТП транспортний засіб є засобом вчинення кримінального правопорушення, який зберіг на собі сліди вчинення кримінального правопорушення. Також вказував, що у органу досудового розслідування існує необхідність у проведенні судової автотехнічної експертизи, з метою виявлення технічного стану цього транспортного засобу та з`ясування обставин вчинення кримінального правопорушення.

Постановляючи ухвалу про задоволення клопотання прокурора, слідчий суддя суду першої інстанції дійшов висновку, що вищевказане майно, відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України та ст. 170 КПК України. Отже слідчий суддя дійшов висновку, що прокурор надав достатньо доказів того, що не застосування арешту до майна у цьому кримінальному провадженні може призвести до його зникнення та настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню

Колегія суддів не погоджується з таким висновком слідчого судді в частині визначення місця зберігання автомобіля, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «Жушман проти України» № 13223/05 від 28.05.2009 р. зазначається «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому п. 1 ч.2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані, лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до абзацу 2 ч. 10 ст. 170 КПК України не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

З матеріалів судового провадження вбачається, що у слідчого судді були достатні підстави вважати, що вищевказане майно може відповідати критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

Разом з тим, ч. 4 ст. 173 КПК України, передбачає, що у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Зважаючи на вищевикладене, враховуючи фактичні обставини кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що слідчий суддя суду першої інстанції, накладаючи арешт на вищевказане майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати необґрунтованими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна не надано та колегією суддів не встановлено.

Крім цього, істотних порушень норм КПК України, що можуть стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновком слідчого судді в частині визначення місця зберігання автомобіля «ВАЗ 2109», д.н.з. НОМЕР_1 та вважає, що обраний слідчим суддею спосіб забезпечення кримінального провадження є неналежним, оскільки в значній мірі обмежує законні права та інтереси власника майна ОСОБА_6 щодо належного зберігання його транспортного засобу, оскільки слідчий суддя не зазначив саме місця де цей транспортний засіб повинен зберігатися.

Крім того, належить врахувати, що в клопотанні про накладення арешту на майно прокурор зазначав, що власником транспортного засобу «ВАЗ 2109», д.н.з. НОМЕР_1 є саме ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_6 також вказував, що саме він є власником цього автомобіля.

Поряд з цим, з матеріалів судового провадження вбачається, що ОСОБА_6 проживає у м. Харкові, та вказував, що у нього є відповідні умови для безпечного зберігання автомобіля «ВАЗ 2109».

За наведених обставин, колегія суддів вважає частково обґрунтованими доводи апеляційної скарги власника майна ОСОБА_6 і дійшла висновку щодо необхідності часткового задоволення його апеляційних вимог та скасування ухвали слідчого судді в частині визначення місця зберігання зазначеного транспортного засобу.

Отже, відповідно до вимог ст. ст. 170, 173 КПК України, колегія суддів вважає за можливе змінити спосіб забезпечення арешту майна шляхом передачі транспортного засобу «ВАЗ 2109», д.н.з. НОМЕР_1 на відповідальне зберігання власнику ОСОБА_6 .

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала слідчого судді Салтівського районного суду м. Харкова від 28 січня 2026 року в частині визначення способу накладення арешту на автомобіль «ВАЗ 2109» д.н.з. НОМЕР_1 підлягає скасуванню, з постановленням нової ухвали в цій частині. Відповідно, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Колегія суддів також враховує, що обраний судом захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, а його межі у часі окреслені строками досудового розслідування, які в свою чергу чітко регламентуються нормами ст. 219 КПК України.

У подальшому, за наявністю певних процесуальних підстав та фактичних обставин, що можуть бути встановлені під час досудового розслідування, власник майна має право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту, згідно положень ст. 174 КПК України.

Керуючись ст. ст. 98, 170, 171, 172, 376, 392, 395, 404, 405, 407 ч.3 п.1, 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Салтівського районного суду м. Харкова від 28 січня 2026 року в частині визначення місця зберігання автомобіля «ВАЗ 2109», д.н.з. НОМЕР_1 скасувати та в цій частині постановити нову ухвалу.

Передати автомобіль «ВАЗ 2109», д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , йому на відповідальне зберігання з забороною відчуження, розпорядження та користування до закінчення досудового розслідування.

Зобов`язати ОСОБА_6 надати для огляду автомобіль ВАЗ 2109, д.н.з. НОМЕР_1 , за першою вимогою слідчого, прокурора або експерта.

Попередити ОСОБА_6 про кримінальну відповідальність за ст.388 КК України про необхідність збереження арештованого майна.

В решті ухвалу слідчого судді Салтівського районного суду м. Харкова від 28 січня 2026 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді