ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 676/5405/25

Провадження № 11-кп/820/192/26

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритомусудовому засіданні в режимі відео конференції апеляційну скаргуобвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 листопада 2025 року у кримінальному провадженні № 0000542, внесеному в ЄРДР 04 квітня 2024 року,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянинаУкраїни, військовослужбовця за призовом під час мобілізації, військової частини НОМЕР_1 , солдата, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст.407 ч.5 КК України та засуджено до покарання у виді 5 років позбавлення волі, -

в с т а н о в и л а:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

За вироком суду ОСОБА_7 перебуваючи на посаді курсанта навчального взводу навчального курсу школи загальновійськової підготовки військової частини НОМЕР_1 , у порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст.ст. 1, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 127, 128, 129, 130, 131, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, маючи намір тимчасово ухилитись від несення обов`язків військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану, без поважних причин та дозволу командування військової частини НОМЕР_1 , 23.02.2025 року, приблизно о 21 год. самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , що дислокується за адресою: АДРЕСА_2 та вибув у невідомому напрямку, де проводив час на власний розсуд до 30.04.2025 року та обов`язки військової служби не виконував, припинивши тим самим виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності України.

Обвинувачений ОСОБА_7 визнаний судом винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.407 ч.5 КК України, у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби), тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікації вчиненого кримінального правопорушення, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінитивирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 листопада 2025 року та пом`якшити призначене покарання.

Вважає, що суд першої інстанції, призначаючи покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, неповною мірою врахував сукупність виняткових пом`якшуючих обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину в даному конкретному випадку та давали підстави для призначення покарання нижче від найнижчої межі, а також для звільнення від його відбування з випробуванням.

Зокрема, зазначає про те, він повністю визнав свою вину у судовому засіданні та щиро розкаявся за скоєне, що є обставиною яка пом`якшує покарання та свідчить про внутрішнє усвідомлення протиправності та готовність понести відповідальність.

Окрім того, ОСОБА_7 має статус особи яка постраждала від торгівлі людьми, що підтверджується довідкою Міжнароднї організації з міграції. Даний факт свідчить про глибоку психологічну травматизацію та вразливість, що є унікальною обставиною, яка не може бути проігнорована при індивідуалізації покарання.

На думку обвинуваченого, ще однією обставиною, що істотно впливає на ступінь його вини та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, є наявність психічних і поведінкових розладів унаслідок вживання алкоголю, що підтверджується висновком судово-психіатричної експертизи № 378 від 14.05.2025 року. Водночас зазначений розлад істотно ослабив його вольовий контроль та здатність до усвідомленого й адекватного вибору поведінки на момент вчинення кримінального правопорушення.

Також зазначає, що під час затримання він опору не чинив, його дії не призвели до вчинення інших злочинів, не спричинили шкоди військовому майну чи особовому складу та не були пов`язані з розголошенням відомостей військового характеру.

Зазначає і про те, що він раніше не судимий, має постійне місце проживання, що є важливою гарантією контролю та соціальної адаптації у випадку звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У підсумку ОСОБА_7 наголошує на тому, що судом не враховано виняткового характеру сукупності зазначених обставин, які в своїй єдності істотно зменшують суспільну небезпеку особи винного та його діяння, і є підставою для застосування як ст.69 КК України, так і ст.75 КК України.

Узагальнені доводи учасників апеляційного перегляду провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційні вимоги та просили призначити обвинуваченому більш м`яке покарання, застосувавши положення ст.ст. 69 та 75 КК України.

Прокурор ОСОБА_5 заперечував проти апеляційних вимог захисника та обвинуваченого.

Вислухавши доповідача, учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисту задоволенню не підлягає за наступними підставами.

Мотиви, з яких виходив суд при винесенні ухвали з посиланням на норми кримінального та процесуального закону.

Апеляційний перегляд оскаржуваного вироку здійснюється у відповідності до вимог ст. 404 ч.1 КПК України, в межах вимог апеляційної скарги захисту.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, зазначених у вироку та правильність кваліфікації його дій за ст. 407 ч.5 КК України, в поданій апеляційній скарзі захистом не оспорюються, а тому, відповідно до вимог ст. 404 ч.1 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Вирішуючи питання, порушені в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_7 щодо призначеного йому покарання, то колегія суддів виходить з положень, визначених в ст. 50 КК України, за якою покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Загальні засади призначення покарання визначені в ст. 65 КК України, за якою суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частиницього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

2.) Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Виходячи з рекомендацій, викладених в п.2,3 Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.03 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на грунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненного злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено группою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами захисту про пом`якшення покарання колегія суддів також виходить з позиції ЄСПЛ, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» при розгляді справ застосовується як джерело права.

У справі Скоппола протии Італії» від 17.09.09 року (заява № 10249/03) ЄСПЛ зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування суспільством від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке суд вважає пропорційним тяжкості порушених суспільних інтересів, їх наслідкам з урахуванням всіх встановлених судом обставин конкретного провадження. У справі «Бакланов протии Росії» від 09.06.05 року та у справі «Фрізенпроти Росії» від 24.03.05 року суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Також у справі «Ізмалов протии Росії» від 16.10.08 року суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Наведені правові тези суду, щодо співмірності, пропорційності та індивідуалізації покарання слід визнавати одними з головних складових права на справедливий суд, закріпленого в ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. п. 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальній стан тощо.

Згідно з положеннями ст.69 ч.1 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Аналогічні обмеження у призначенні покарання за військові злочини передбачені і у ст. 75 КК України. У відповідності до ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані сп`яніння, катування при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, застосування покарання з випробуванням за ст. 75 КК України або в порядку ст. 69 КК України у разі визнання обвинуваченого винним за ст. 407 КК України виключається.

Колегія суддів вважає, що призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ст. 407 ч.5 КК України, суд дотримався вимог ст. 50,65 КК України та обґрунтовано врахував, що обвинувачений, зважаючи на положення ст. 12 КК України вчинив тяжкий, умисний злочин - самовільне залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби), тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

У якості обставин, пом`якшуючих покарання згідно ст. 66 КК України, суд правильно врахував його щире каяття. Обтяжуючих покарання обставин за ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Судом також взято до уваги, що в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 засудив свою протиправну поведінку, щиро розкаявся та вибачився за скоєне.

При призначенні покарання ОСОБА_7 , суд повною мірою зважив і на відомості що характеризують його особу, те, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення вперше, не судимий (а.с.157), за місцем проходження військової служби характеризується посередньо (а.с.120), за місцем проходження військової служби знаходився під динамічним наглядом лікаря частини, за медичною допомогою звертався, стаціонарно лікувався, діагноз - вірусна інфекція, ампутаційні кукси І-ІІ пальців правої стопи з несмачним порушенням функції (а.с.121), станом на 17.06.2025 року за медичною психіатричною, неврологічною та нейрохірургічною допомогою до КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна ім.акад.І.О.Ющенка Вінницької обласної ради» не звертався (а.с.150), з 2014 року неодноразово лікувався з приводу психічних розладів внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності (а.с. 158-163), ідентифікований та включений до програми організації з надання допомоги, як особа постраждала від торгівлі людьми (а.с.164).

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією ст. 407 ч. 5 КК України.

За таких обставин, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що призначене йому покарання є занадто суворим.

Обставини, на які посилається сторона захисту в частині щиросердного каяття, визнання вини у вчиненому злочині, відсутності судимостей, наявності статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми, а також психічних і поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю були ретельно проаналізовані судом при вирішенні питання про вид та міру покарання та стали підставою для призначення йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років в мінімальних межах, передбачених санкцією ст. 407 ч.5 КК України, з чим погоджується і колегія суддів.

Беручи до уваги обставини скоєння злочину, колегія суддів не має сумнівів у тому, що визначений ОСОБА_7 вид покарання в умовах ізоляції від суспільства є співмірним з вчиненим ним злочинним діянням, а також є справедливим і виваженим заходом примусу, що забезпечить виправлення обвинуваченого та буде ефективним в аспекті превенції вчинення ним чи іншими особами аналогічних злочинів, тоді як призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, не сприятиме виправленню обвинуваченого, а також призведе до збільшення свідомого та відвертого ігнорування особами, які несуть військову службу порушень військової дисципліни, що в свою чергу підриває не лише боєготовність військових формувань, але й авторитет Збройних Сил України в цілому.

Суд апеляційної інстанції виходить того, що в Україні продовжує діяти правовий режим воєнного стану у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації, при цьому оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності є конституційним обов`язком кожного громадянина.

Отже, на переконання колегії суддів, призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у мінімальних межах санкції ст.407 ч.5 КК України, відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, є необхідним і достатнім як для його виправлення, так і для попередження нових злочинів, відповідає принципам індивідуалізації покарання та основним засадам призначення покарання, визначеним ст.ст.50, 65 КК України.

Інших підстав для зміни або скасування вироку суду, апеляційна скарга захисту не містить та колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 19 листопада 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, що тримається під вартою протягом цього строку з дня отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3