Справа № 202/5180/24
Провадження № 1-кп/202/585/2026
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпра в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпра, клопотання про продовження запобіжного заходу відношенні обвинуваченого, подане в рамках кримінального провадження, внесеного внесеному 17.01.2022 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000027, у відношенні:

ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,-

Обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311 КК України, -

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , -

Обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311 КК України, -

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки м. Дніпропетровська, яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , -

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311 КК України, -

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця с. Маломихайлівка, Покровського району, Дніпропетровської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , -

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311 КК України, -

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця м. Дніпропетровська, який проживає за адресою: АДРЕСА_4 , -

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311, ч. 1 ст. 309 КК України, -

ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженця смт. Губиниха, Новомосковського району, Дніпропетровської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_5 , -

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311 КК України, -

ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уродженця м. Дніпропетровська, який проживає за адресою: АДРЕСА_6 , -

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Індустріального районного суду міста Дніпра перебуває вказане кримінальне провадження.

У відношенні обвинуваченого ОСОБА_13 на досудовому застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії якого спливає, у зв`язку з чим, під час підготовчого судового засідання прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку тримання під вартою у відношенні обвинуваченого.

В обґрунтування клопотання прокурор зазначив, що ОСОБА_13 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 307, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 311, ч. 1 ст. 309 КК України. Підставою обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою були ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які на даний час не змінилися. Враховуючи, що строк тримання під вартою обвинуваченого спливає, просить суд продовжити обвинуваченому строк тримання під вартою на 60 днів.

В судовому засіданні прокурор підтримав клопотання та просив його задовольнити.

Захисник та обвинувачений заперечували проти задоволення клопотання, просили відмовити в його задоволенні.

Вислухавши доводи сторін кримінального провадження, суд вважає клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні обвинуваченого таким, що підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей і документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідків; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою, відповідно до ч. 1 ст. 197 КПК України не може перевищувати шістдесяти днів.

При вирішенні питання доцільності обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні ОСОБА_13 суд виходить з необхідності уникнення ризиків, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, ризик, передбачений пунктом 1 частини першої статті 177 Кримінальний процесуальний кодекс України (а саме ризик переховування від суду), на даний час не втратив своєї актуальності.

Зазначене обумовлено тим, що ОСОБА_13 обвинувачується у вчиненні низки особливо тяжких кримінальних правопорушень, за які санкціями відповідних статей Кримінального кодексу України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років із застосуванням додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Суворість можливого покарання, з урахуванням практики застосування норм кримінального процесуального законодавства та правових позицій національних судів, сама по собі є обставиною, що об`єктивно підвищує ймовірність ухилення обвинуваченого від суду. Усвідомлюючи реальну перспективу призначення тривалого строку позбавлення волі та застосування майнових санкцій, обвинувачений може вчинити дії, спрямовані на уникнення кримінальної відповідальності, у тому числі шляхом зміни місця проживання без повідомлення суду, залишення території України або переховування від органів правосуддя іншим способом.

Крім того, стороною обвинувачення доведено наявність ризику, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 177 Кримінальний процесуальний кодекс України, а саме ризику незаконного впливу на потерпілих, свідків, інших обвинувачених, експертів чи спеціалістів у цьому ж кримінальному провадженні. З огляду на обсяг матеріалів, відкритих стороні захисту, ОСОБА_13 обізнаний із фактичними обставинами кримінального правопорушення, змістом показань свідків, а також їхніми анкетними та іншими персональними даними.

Разом із тим, з урахуванням плину часу з моменту застосування запобіжного заходу, завершення основних слідчих (розшукових) дій, інтенсивність зазначених ризиків об`єктивно зменшилася. Відсутні дані про вчинення обвинуваченим спроб впливу на учасників процесу чи порушення покладених на нього процесуальних обов`язків. Таким чином, хоча ризики, передбачені пунктами 1 та 3 частини першої статті 177 КПК України, формально продовжують існувати з огляду на тяжкість інкримінованих діянь та обсяг відомої обвинуваченому інформації, їх ступінь на даний час є нижчим порівняно з початковим етапом кримінального провадження, що підлягає врахуванню судом при вирішенні питання щодо подальшого застосування чи зміни запобіжного заходу.

Згідно ст. 29 Конституції України ніхто не може бути арештованим або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, а згідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою.

Вирішуючи заявлені клопотання суд зазначає, що згідно ст.183КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Також суд зазначає, що відповідно до ст.8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та який застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

При визначенні строку тримання під вартою в очікуванні суду відповідно до статті 5 §3 Конвенції, період, який слід враховувати, починається в день затримання звинуваченого і закінчується в день винесення вироку, навіть, якщо його винесено тільки судом першої інстанції (§23-24 Калашніков проти Росії).

Виходячи з загальних принципів Конвенції судовим органам не надається вибору між тим, щоб «притягнути звинуваченого до суду у розумний строк або дарувати йому тимчасове звільнення до суду». До засудження звинувачений повинен вважатися невинним, і мета такого положення полягає перед усім у забезпеченні «умовного звільнення», якщо продовження його затримання більше не є обґрунтованим. Збереження обґрунтованої підозри у тому, що заарештована особа вчинила злочин, є обов`язковою умовою законності продовження тримання під вартою, але з перебігом певного часу цього недостатньо і суд має встановити, чи продовжували інші підстави, наведені судовими органами, виправдовувати позбавлення волі. Якщо ці підстави були «доречними» та «достатніми», суд має також з`ясувати, чи виявили компетентні національні органи «особливу ретельність» у провадженні справи». Таким чином, національні суди зобов`язані переглядати правомірність попереднього ув`язнення осіб, які чекають суду, з метою забезпечення їх звільнення, коли обставини більше не виправдовують продовження тримання під вартою. Питання розумності терміну тримання під вартою не може бути оцінено абстрактно, але повинне оцінюватися в кожному випадку відповідно до його особливостей, бо немає встановлених строків, застосованих до кожної справи (Маккей проти Сполученого Королівства). Обґрунтованість будь-якого строку тримання під вартою, яким би коротким він не був, має бути переконливо доведена владою (Ідалов проти Росії §140)

При цьому, як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, якщо спочатку тяжкість злочину та підозра, що особа може втекти чи зашкодити слідству, можуть бути достатніми підставами для обрання такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, то чим довше відповідна особа знаходиться під вартою, тим більш вагомими і конкретними мають бути підстави для продовження цього заходу, про що має бути зазначено в судовому рішенні.

Згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції визначаючи доцільність звільнення або подальшого тримання під вартою, відповідні посадові особи зобов`язані розглянути й альтернативні заходи забезпечення її явки до суду. Фактично, це положення не лише проголошує право на «розгляд судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження», а й передбачає, що «звільнення може бути обумовлено гарантіями з`явитися на судове засідання» (пункти 37, 38).

У контексті вказаних вище стандартів Європейського суду з прав людини та з огляду на те, що обвинувачений ОСОБА_13 тривалий час перебуває під вартою, доводи сторони обвинувачення про те, що лише подальше тримання обвинуваченого під вартою може забезпечити уникнення ризиків, передбачених ст.177КПК України не можна вважати належно обґрунтованими, оскільки з огляду на рішення Європейського суду вагомість наявних доказів може бути важливим фактором, що свідчить про наявність в минулому і зараз серйозних ознак вини, само по собі не може служити виправданням тривалого тримання під вартою (Дереджі проти Туреччини §38), а наявність серйозних підозр щодо участі у вчиненні тяжкого правопорушення та перспективу про значну міру покарання самі по собі не можуть бути виправданням тривалого попереднього ув`язнення (правова позиція в рішенні ЄСПЛ у справі «Адам`як проти Польщі».

За таких обставин у межах даного провадження слід дослідити можливість застосування стосовно ОСОБА_13 альтернативних запобіжних заходів.

Судом встановлено, що стороною обвинувачення ОСОБА_13 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів. При цьому, суд вважає доведеним стороною обвинувачення ризику можливості переховування від суду з огляду на тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованих йому злочинів, а тому суд вважає що особисте зобов`язання є в даному випадку надзвичайно м`яким запобіжним заходом, особисту поруку не можна застосувати через відсутність поручителів, а тому, на думку суду, єдиним достатнім запобіжним заходом, який забезпечить виконання ОСОБА_13 покладених на нього процесуальних обов`язків, є домашній арешт. Разом з тим, суд вважає доцільним покласти на обвинуваченого згідно ч.5 ст.194КПК України обов`язки.

На підставі викладеного, керуючись статтями 177, 178, 197, 314, 369, 372 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу відмовити.

Змінити обвинуваченому ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, із застосуванням електронних засобів контролю, який полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово за адресою: АДРЕСА_7 , строком на два місяця, тобто до 20 грудня 2025 року включно.

Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_13 :

- прибувати за кожною вимогою до суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

- не залишати цілодобово житло за адресою: АДРЕСА_7 , окрім випадків необхідної евакуації чи з метою запобігання загрози життю чи здоров`ю або у випадку перебування на амбулаторному чи стаціонарному лікуванні у медичних закладах та пов`язаних із вказаним лікуванням пересувань.

- утримуватись від спілкування зі свідками та іншими обвинувачуваними у даному кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- носити засіб електронного контролю.

Негайно звільнити ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з-під варти та зобов`язати невідкладно прибути до місця свого проживання: АДРЕСА_7 .

Ухвала суду діє по 20.12.2025 року включно та підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Копію ухвали направити до ГУНП у Дніпропетровській області за зареєстрованим місцем проживання обвинуваченого, для забезпечення контролю за поведінкою обвинуваченого ОСОБА_13 під час дії відносно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_1