Справа № 466/110/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/62/26 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року у м.Львові.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду

під головуванням судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м.Львова від 15 грудня 2025 року щодо ОСОБА_8 ,

з участю: прокурора ОСОБА_9 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 15 грудня 2025 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки.

Відповідно до ст.76 КК України покладено на ОСОБА_8 такі обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; періодично з`являтися на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації.

Цивільний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 в користь потерпілого ОСОБА_10 13572 грн. 80 коп. у відшкодування матеріальної шкоди, 150000 грн. у відшкодування моральної шкоди та 10000 грн. у відшкодування витрат на правову допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_8 в користь малолітньої ОСОБА_11 , в інтересах якої дії її матір ОСОБА_12 , 30 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Згідно оскаржуваного вироку суду, обвинувачений ОСОБА_8 18.08.2023 приблизно в 19.35 год., перебуваючи на території гаражного кооперативу «Чайка», що по вул. Мідній, 2 в м.Львові, під час словесного конфлікту, який виник на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, умисно, наніс один удар правою рукою в шию та один удар лівою рукою в нижню щелепу потерпілому ОСОБА_10 . Внаслідок таких ударів потерпілому ОСОБА_10 спричинені наступні ушкодження: забій шиї справа, перелом виросткового відростка нижньої щелепи праворуч зі зміщенням, які згідно висновку експерта №236/23 від 30.08.2023 року відносяться до середнього ступеня тяжкості по ознаці довготривалого розладу здоров`я.

На даний вирок суду захисник ОСОБА_6 та представник потерпілого адвокат ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати оскаржуваний вирок та постановити новий вирок, яким ОСОБА_8 виправдати, а кримінальну справу закрити. У задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

На підтримку своїх апеляційних вимог захисник покликається, що висновки місцевого суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а також невірно вирішено цивільний позов.

Зазначає, що обвинуваченому та захиснику в порядку ст.290 КПК України матеріали кримінального провадження не були відкриті. Так, 27.12.2023 у приміщенні прокуратури обвинуваченому ОСОБА_8 за участі захисника повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та вручено обвинувальний акт. В цей день матеріали кримінального провадження для ознайомлення обвинуваченому та захиснику не надавались, оскільки ще були не оформлені.

Вказує, що у подальшому слідчий та прокурор склали завідомо неправдивий протокол про ознайомлення ОСОБА_8 та захисника з матеріалами кримінального провадження, який був використаний прокурором при скеруванні клопотання до суду про встановлення строку про ознайомлення з матеріалами, яке ухвалою від 02.01.2024 було задоволено частково, а саме встановлено строк для ознайомлення з матеріалами до 04.01.2024 включно. Також, у протоколі слідчий зазначив про те, що підозрюваний ОСОБА_8 та адвокат впродовж 15 год.04 хв. - 15 год. 15 хв. ознайомилися із матеріалами на 189 аркушах та з відеозаписами, що фізично не можливо.

Захисник звертає увагу, що про наявність судової ухвали від 02.01.2024 щодо встановлення строку для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження йому стало відомо вже після надходження обвинувального акту стосовно ОСОБА_8 до суду. Належного виклику до прокурора для ознайомлення із матеріалами справи ні він, ні ОСОБА_8 не отримали. Наголошує, що 04.01.2024, тобто менш як через два робочі дні після винесення слідчим суддею ухвали від 02.01.2024, обвинувальний акт скеровано до суду для розгляду по суті, а матеріали кримінального провадження в порядку ст.290 КПК України повністю не відкриті.

Також вказує, що під час підготовчого судового засідання ним було подано заперечення проти зазначеної ухвали слідчого судді від 02.01.2024 відповідно до вимог ч.3 ст.309 КПК України, проте таке заперечення проігноровано судом, наведені факти судом у вироку не проаналізовано та рішення по ньому не постановлено.

Акцентує, що оскільки під час досудового розслідування він ознайомився лише з: протоколом допиту свідка ОСОБА_8 , протоколом слідчого експерименту із свідком ОСОБА_8 , протоколом допиту підозрюваного ОСОБА_8 , протоколом слідчого експерименту із підозрюваним ОСОБА_8 , а тому інші надані прокурором докази, які не було відкрито у порядку ст. 290 КПК України, повинні бути визнані недопустимими.

Стверджує, що з урахуванням положень ч.12 ст.290 КПК України суд не має права допустити відомості, що містяться у доказах, наданих прокурором, потерпілим, зокрема, доданих до позовної заяви, а саме: заяви про вчинення злочину ОСОБА_10 , консультаційні висновки від 19.08.2023 та від 18.08.2023, висновок судово-медичної експертизи Вітіва від 19.08.2023, протокол проведення слідчого експерименту з ОСОБА_10 , висновок експерта додатковий від 22.11.2023, консультаційний висновок психолога від 30.08.2023.

Наголошує, що суд не взяв до уваги, що ще в лютому - березні 2023 року та в травні цього ж року між ОСОБА_8 та потерпілим були конфлікти, в ході яких потерпілий безпричинно нецензурно виражався у сторону ОСОБА_8 . Вказує, що у день події, на території гаражів ОСОБА_8 побачив потерпілого та під`їхав до нього щоб з`ясувати чому останній до нього постійно безпричинного чіпляється. Розмова між ними відбувалась за 5 метрів від гаражу, і під час такої потерпілий все заперечив і почав штовхатися і сваритися. В цей час з гаражу вийшов другий мужчина та також підійшов і з`ясовував, що сталося. ОСОБА_8 повернувся до нього і в цей момент ОСОБА_13 , зліва наніс удар ОСОБА_8 в лице. Від удару ОСОБА_8 отримав фізичний біль, пішла кров з рота та в нього було почервоніння в місці попадання. ОСОБА_8 стояв на велосипеді із рюкзаком за спиною і йому не зручно було стояти. Тому він пішов до себе в гараж, зняв рюкзак, поставив велосипед та повернувся до гаражу потерпілого. На дворі стояли потерпілий та його знайомий. Коли ОСОБА_8 підійшов та спитав для чого ОСОБА_13 так себе поводить, то потерпілий знову почав поводити себе агресивно, підійшов до ОСОБА_8 і в розмові замахнувся на нього правою рукою для нанесення удару ОСОБА_8 в лице. ОСОБА_8 для захисту опустив голову донизу та махнув лівою рукою для відбиття удару і долонею руки попав Василеві десь по голові. Стверджує, що ОСОБА_8 не хотів спеціально вдарити потерпілого і зробив це для захисту. Куди саме ОСОБА_8 вдарив рукою - не побачив, бо мав бейсболку на голові.

Також, в ході судового розгляду оглянуто було відеозапис слідчого експерименту із ОСОБА_8 , на якому він розповідає та на місці показує обставини та механізм спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 . Також захисник покликається на показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_8 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 .

Вказує, що в ході судового розгляду було з`ясовано, що між обвинуваченим та потерпілим неодноразово відбувались конфлікти, ініційовані потерпілим. У день події потерпілий також першим почав наносити удари обвинуваченому, і ОСОБА_8 з метою захисту від удару відмахнувся лівою рукою, при чому сам правша, та спричинив удар в голову ОСОБА_10 . Вважає, що наведене свідчить про те, що обвинувачений діяв в межах необхідної оборони. Також, вказує, що оскільки діями ОСОБА_8 не спричинено потерпілому наслідків, передбачених ст. 118 чи ст. 124 КК, тому кримінальну справу щодо ОСОБА_8 слід закрити.

Крім цього, захисник покликається на те, що поданий у справі цивільний позов не підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки збитки можуть відшкодовуватися за рахунок особи, що скоїла кримінальне правопорушення, а оскільки ОСОБА_8 діяв в межах необхідної оборони та в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, тому він не може нести обов`язку відшкодування матеріальних та моральних збитків.

Захисник вважає, що судом також помилково визначено необхідні до відшкодування суми на користь потерпілого в розмірі 150 000 гривень, а на користь ОСОБА_11 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_12 , в розмірі 30 000грн. Судом не встановлено та у вироку не описано, які саме моральні збитки спричинено потерпілому та малолітній ОСОБА_11 , та у чому такі моральні збитки виразилися.

Звертає увагу, що судом було встановлено, що малолітня ОСОБА_11 не була безпосереднім очевидцем конфлікту ОСОБА_8 та її батька. Моральні страждання скоріш за все викликані самим фактом побиття останнього, приїздом лікарів того, що спричинило стрес для дитини. При цьому в супереч того, що психолог рекомендувала не нагадувати дитині про подію конфлікту, батьки самі наполягали на її допиті у слідчого, що на думку суду спричинило додатковий стрес для дитини. Проте моральні збитки в інтересах дитини судом стягнуто з ОСОБА_8 , а не з батьків. Також, судом не враховано, що малолітня ОСОБА_11 не є потерпілою у цьому кримінальному провадженню.

При цьому захисник покликається, що при прийнятті рішення щодо відшкодування необхідно врахувати те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

В апеляційній скарзі захисник окремо клопоче про дослідження в ході апеляційного розгляду: протоколу виконання вимог ст.290 КПК України; розписки щодо отримання обвинувального акту ОСОБА_8 та захисником, обвинувальний акт в частині дат його складення та отримання судом (обвинувальний акт та супровідний лист до суду), ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 02.01.2024 року про встановлення строку для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, протокол слідчого експерименту з підозрюваним ОСОБА_8 з відеозаписом. Також клопоче про допит обвинуваченого ОСОБА_8 , свідка ОСОБА_12 , зокрема щодо механізму спричинення ОСОБА_8 удару потерпілому.

В апеляційній скарзі представник потерпілого адвокат ОСОБА_7 просить оскаржуваний вирок скасувати у частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки. Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 понесені судові витрати у зв`язку із розглядом справи на професійну правничу допомогу у Львівському апеляційному суді у розмірі 25 000 гривень.

На підтримку своїх апеляційних вимог покликається, що оскаржуваний вирок є незаконним та необґрунтованим, внаслідок безпідставного застосування ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням.

Вважає, що призначене ОСОБА_8 покарання не відповідає вимогам ст. 65 КК України, і з огляду на спосіб вчинення кримінального правопорушення та агресивний характер дій обвинуваченого, його поведінку безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення виправлення останнього можливе виключно в умовах ізоляції від суспільства.

Вказує, що суд не врахував позицію потерпілого щодо призначення ОСОБА_8 покарання у виді 3 років позбавлення волі. Не надав оцінки: тяжкості тілесних ушкоджень; тривалим негативним наслідкам для здоров`я потерпілого; відсутності будь-якої компенсації; факту не визнання ОСОБА_8 вини у вчиненні кримінального правопорушення; відсутності жодного каяття або вибачень перед потерпілим; факту не відшкодування обвинуваченим матеріальної та моральної шкоди; не вжиття жодних заходів для зменшення наслідків завданої шкоди. Також суд фактично не врахував наявності у гаражному кооперативі малолітньої дитини, яка бачила наслідки побиття її батька та його стан безпосередньо після нанесення йому тілесних ушкоджень. А також те, що дана обставина не стримала обвинуваченого від вчинення інкримінованих йому дій.

Звертає увагу, що суд не навів жодного реального аргументу, який би свідчив про можливість виправлення ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства. Водночас вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення посягає на одне з найважливіших благ здоров`я людини, що свідчить про підвищений ступінь суспільної небезпечності його дій та обґрунтовує необхідність ізоляції від суспільства, а м`якші види покарання не забезпечать досягнення мети покарання, визначеної ст. 50 КК України.

Також представник потерпілого адвокат ОСОБА_7 подала заперечення на апеляційну скаргу захисника, у яких просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги сторони захисту, з огляду на необґрунтованість та відсутність доказів на підтвердження наведених в апеляційній скарзі доводів. Вказує, що саме дії обвинуваченого та його захисника у виді затягування процедури ознайомлення з матеріалами справи та неприбуття до органу досудового розслідування призвели до необхідності звернення до суду щодо встановлення строку для ознайомлення з матеріалами. Стверджує, що захисником не доведено, що доступ до матеріалів кримінального провадження був істотно обмежений та призвело до неможливості реалізації права на захист. Вказує, що апеляційна скарга захисника не містить нових обставин, які б спростували висновки місцевого суду. Акцентує, що суд правильно встановив, що у день події саме обвинувачений був ініціатором конфлікту, а доводи про наявність у ОСОБА_8 необхідної оборони є безпідставними. Також покликається, що стороною захисту не наведено жодного аргументу, який би вказував на невідповідність визначеного судом розміру морального шкоди.

При апеляційному розгляді справи захисник та обвинувачений підтримали апеляційну скаргу сторони захисту, з наведених у ній мотивів, та просили таку задоволити. Апеляційну скаргу представника потерпілого повністю заперечили, як безпідставну та необґрунтовану.

Потерпілий та його представник повністю підтримали апеляційну скаргу, подану в інтересах потерпілого, навівши у судовому засіданні аналогічні доводи. Апеляційну скаргу захисника заперечили, з огляду на безпідставність такої.

Прокурор заперечив апеляційні доводи сторони захисту, як безпідставні, та просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги захисника. Апеляційну скаргу представника потерпілого підтримав.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно поданої апеляційної скарги, захисник не погоджується з висновком суду про наявність у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, покликаючи на те, що обвинувачений діяв у стані необхідної оборони. У зв`язку із цим також вважає безпідставним рішення місцевого суду про задоволення цивільного позову, поданого до обвинуваченого.

Представник потерпілого оскаржує вирок суду щодо ОСОБА_8 у частині призначеного йому покарання.

Згідно положень ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку дотримані.

Вирок суду ухвалений на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом першої інстанції відповідно до ст.94 КПК України в їх сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. У вироку суду наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини кримінального провадження, навівши такі у вироку, та прийшов до обґрунтованого висновку про наявність у діях обвинуваченого ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, а саме умисне заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Дані обставини підтверджуються наявними у матеріалах кримінального провадження доказами, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку та вірно взяв до уваги, обґрунтувавши своє рішення.

Так, винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, стверджується:

-показаннями потерпілого ОСОБА_10 , який у судовому засіданні місцевого суду повідомив, що 18.08.2023 вечором він разом із своїми знайомими перебував на території гаражного кооперативу «Чайка». Приблизно в 19.35 до них підійшов обвинувачений ОСОБА_8 , відкликав його в сторону та почав погрожувати через конфлікт, який стався ще весною. Посперечавшись невеликий проміжок часу вони розійшлися. Обвинувачений пішов до свого гаражу, а потерпілий до свого. За деякий час обвинувачений знову повернувся, але вже з двома невідомими чоловіками, та викликав його поговорити. Коли він підійшов, то обвинувачений раптово наніс йому удари - один удар правою рукою в шию та один удар лівою рукою в нижню щелепу. Зазначив, що їх розняв свідок ОСОБА_14 , оскільки ОСОБА_8 мав намір продовжувати наносити удари. Все це відбувалося у присутності його малолітньої доньки та дружини, яка перебувала на п`ятому місяці вагітності;

-показаннями свідка ОСОБА_14 , який у судовому засіданні місцевого суду пояснив, що 18.08.2023 він разом з дружиною та потерпілим перебував на території гаражного кооперативу «Чайка». Потерпілий є власником одного з гаражів і вони смажили там шашлик. Приблизно о 19.35 до них підійшов незнайомий чоловік обвинувачений ОСОБА_8 , який відкликав потерпілого в сторону для розмови. Розмови він не чув. За деякий час обвинувачений знову прийшов до гаражу та покликав ОСОБА_10 . Вони відійшли за кут гаража. Самої розмови він не чув, але за деякий час почув звук удару. Коли прибіг, то побачив, що ОСОБА_8 наніс потеплілому удари в щелепу. Він розборонив чоловіків, обвинувачений пішов з місця події, а вони з потерпілим повернулись в гараж. За деякий час викликали карету швидкої допомоги;

-аналогічними за змістом та по суті показаннями свідка ОСОБА_15 , даними у судовому засіданні місцевого суду;

-даними консультаційного висновку спеціаліста від 19.08.2023, згідно якого у ході огляду потерпілого ОСОБА_10 лікарем - отолорингологом за результатами КТ виявлено злам виросткового відростка нижньої щелепи справа. Висновок: поверхнева травма шиї, забій м`яких тканин шиї;

-даними консультаційного висновку спеціаліста від 18.08.2023, згідно якого в ході огляду потерпілого ОСОБА_10 лікарем-стоматологом за результатами КТ виявлено злам виросткового відростка нижньої щелепи справа. Висновок: перелом виросткового відростка нижньої щелепи;

-даними висновку експерта № 236/23 від 30.08.2023, згідно якого з представлених медичних документів та при огляді потерпілого було встановлено: забій шиї праворуч, перелом виросткового відростка нижньої щелепи праворуч зі зміщенням. Вказані ушкодження могли утворитись 18.08.2023 від контакту з тупими предметами, якими могли бути удари кулаками сторонньої особи в ділянку обличчя та шиї праворуч, не могли бути заподіяні потерпілим самостійно та не характерні для утворення при падінні з висоти власного росту і відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості по ознаці довготривалого розладу здоров`я;

-даними протоколу слідчого експерименту від 22.11.2023 із фототаблицею та відеозаписом слідчої даної слідчої дії, проведеної за участі потерпілого ОСОБА_10 , під час якої потерпілий показав як саме та в яку частину тіла йому було нанесено удари обвинуваченим. Показав, що перед нанесенням першого удару обвинувачений його штовхнув, та кулаком правої руки наніс удар в шию, в район кадика. Потім він відійшов кудись, повернувся за 5-7 хвилин, відкликав потерпілого в сторону, а коли той відмовився йти, наніс удар кулаком в праву частину голови.

-даними висновку додаткової судово-медичної експертизи № 341/23 від 30.11.2023, згідно якого після ознайомлення з фототаблицями та показами потерпілого під час проведення слідчого експерименту 22.11.2023 експерт визначив, що тілесне ушкодження у вигляді перелому виросткового відростка нижньої щелепи праворуч зі зміщенням могло утворитись 18.08.2023 при обставинах, на які вказує потерпілий ОСОБА_10 і не могли утворитись при падінні з висоти власного росту. Судово-медичних даних, які б свідчили про контакт потерпілого зі стороннім предметом, який міг бути в кулаку ОСОБА_8 , яким він наніс тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_10 немає;

-даними протоколу пред`явлення особи до впізнання від 08.12.2023 із відеозаписом даної слідчої дії, згідно якої потерпілий ОСОБА_10 вказав на обвинуваченого ОСОБА_8 як на особу, яка нанесла йому тілесні ушкодження.

Крім цього, перевіряючи версію сторони захисту про те, що ОСОБА_8 під час конфлікту із потерпілим ОСОБА_10 перебував у стані необхідної оборони, у судовому засіданні місцевого суду було досліджено протокол проведення слідчого експерименту від 20.10.2023 із фототаблицею та відеозаписом даної слідчої дії, згідно яких свідок ОСОБА_8 показав як саме та за яких обставин він наніс удар потерпілому ОСОБА_10 . При цьому ОСОБА_8 ствердив, що захищався від потерпілого.

Також у судовому засіданні місцевим судом досліджено протокол проведення слідчого експерименту від 15.12.2023 із фототаблицею та відеозаписом даної слідчої дії, згідно яких підозрюваний ОСОБА_8 показав як відбувалися події 18.08.2023. При цьому пояснив, що він, перебуваючи на території гаражного кооперативу підійшов до ОСОБА_10 , щоб з`ясувати, чому останній при кожній зустрічі до нього чіпляється. Під час розмови ОСОБА_10 раптово наніс йому удар кулаком в щелепу зліва. ОСОБА_8 після того, щоб не продовжувати конфлікт, розвернувся та пішов до себе з гараж. З губи текла кров. За деякий час він повторно повернувся до гаражу, де був ОСОБА_10 з друзями, відкликав його в сторону, бажаючи з`ясувати, чому він наніс йому удар. Під час короткої розмови він зрозумів, що ОСОБА_10 хоче його вдарити, та ухиляючись від можливого удару він наніс удар ОСОБА_10 після цього він побачив, що до них наближається колега потерпілого та щоб уникнути подальшого конфлікту, розвернувся та пішов.

Крім цього за клопотанням сторони захисту було допитано свідків ОСОБА_18 , який у судовому засіданні місцевого суду повідомив, що є сусідом як обвинуваченого, так і потерпілого, та 18.08.2023 ввечері він перебував біля свого гаражу, що на території гаражного кооперативу «Чайка». Його гараж знаходиться на відстані 15-20 метрів від гаражу потерпілого ОСОБА_10 . Він бачив, як обвинувачений ОСОБА_8 на велосипеді під`їхав поговорити до потерпілого. На скільки йому відомо, через те, що останній кілька разів нецензурно висловлювався в сторону ОСОБА_8 . Він бачив, що потерпілий був налаштований агресивно, а також бачив, що потерпілий під час розмови, наніс обвинуваченому удар в обличчя, від якого у ОСОБА_8 з губи пішла кров. Конфлікт тривав близько 5 хвилин і всі розійшлися, однак за якийсь час обвинувачений знову повернувся до потерпілого. Що відбувалося в цей раз свідок не бачив, оскільки бачив лише спину обвинуваченого. Разом з тим повідомив, що за якийсь час до нього підійшла дружина потерпілого ОСОБА_10 та попросила були свідком того, що ОСОБА_8 побив її чоловіка. Він відмовився, оскільки що відбувалося під час другого конфлікту не бачив.

Тобто, з показань даного свідка вбачається, що він не бачив усіх обставин конфлікту, який відбувався між обвинуваченим та потерпілим у день події, зокрема, обставин, за яких потерпілому було спричинено тілесні ушкодження.

Також було допитано свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_8 (брат обвинуваченого) та ОСОБА_16 , які взагалі не були очевидцями конфлікту між обвинуваченим та потерпілим.

Отже, дані свідки не підтвердили показання обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що він (обвинувачений) наніс потерпілому удари, ухиляючись від посягань самого потерпілого.

Колегія суддів враховує, що згідно матеріалів справи сторона захисту не оспорювала і оспорює той факт, що обвинувачений ОСОБА_8 заподіяв потерпілому ОСОБА_12 тілесні ушкодження, водночас стверджує, що обвинувачений перебував у стані необхідної оборони.

Однак, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що під час конфлікту між обвинуваченим та потерпілим, в ході якого потерпілий отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, обвинувачений ОСОБА_8 не перебував у стані необхідної оборони.

Так, стаття 122 КК України передбачає відповідальність за умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я або значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину.

Згідно із ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК України).

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Верховний Суд неодноразово у своїх рішення вказував на те, що право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

Тобто, у даному випадку, для того щоб визнати, що в обвинуваченого ОСОБА_8 у момент коли потерпілому було спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження виникло право на необхідну оборону, необхідні докази того, що потерпілий у цей час здійснював акт суспільно небезпечного посягання по відношенню до обвинуваченого, що викликало у останнього невідкладну необхідність в заподіянні шкоди потерпілому для негайного відвернення або припинення цього суспільно небезпечного посягання.

Водночас, суд першої інстанції правильно констатував, що під час судового провадження не здобуто переконливих та достатніх доказів, які б свідчили, що обвинувачений спричинив потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження саме у той час коли потерпілий ОСОБА_10 намагався нанести обвинуваченому будь-якого виду тілесні ушкодження.

Місцевий суд обґрунтовано врахував, що події коли потерпілий розбив обвинуваченому губу, за поясненнями самого ж обвинуваченого ОСОБА_8 , передували у часі події, під час яких потерпілому були нанесені середньої тяжкості ушкодження.

При цьому, оглянувши у судовому засіданні за клопотанням сторони захисту заяву ОСОБА_8 від 21.09.2023 про вчинення щодо нього кримінального правопорушення ОСОБА_10 , місцевий суд правильно зауважив, що така була подана через значний проміжок часу з моменту події.

Також суд правильно визначив, що у день події власне поведінка обвинуваченого є свідченням того, що саме він був ініціатором конфлікту, адже саме він як в перший раз, так і під час вчинення кримінального правопорушення підійшов до потерпілого, відкликав його в сторону та почав з`ясовувати стосунки.

Таким чином, показання обвинуваченого впродовж усього провадження у даній справи, зокрема, і наданих під час проведених за його участю слідчих експериментів на досудовому розслідуванні, про те, що він наніс потерпілому удари, ухиляючись від посягань самого потерпілого, перебував у стані необхідної оборони і захищався, апеляційний суд розцінює як спосіб захисту з метою уникнення відповідальності за скоєне.

Колегія суддів визнає вірним та обґрунтованим висновок місцевого суду про те, що у діях обвинуваченого ОСОБА_8 визначальним було бажання спричинити шкоду потерпілому, а не відвернення нападу на нього потерпілого та захисту від дій останнього, що свідчить про наявність у його діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, що у свою чергу підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, які покладено в основу прийнятого місцевим судом рішення.

Не переконання колегії суддів висновки суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, які судом першої інстанції встановлені повно, та підтверджуються вищенаведеними доказами у своїй сукупності.

Перевіривши апеляційні доводи сторони захисту про те, що суд не міг враховувати докази сторони обвинувачення, оскільки обвинуваченому та захиснику у порядку ст. 290 КПК України сторона обвинувачення не відкрила повністю матеріали кримінального провадження, колегія суддів визнає такі безпідставними.

Місцевий суд під час судового провадження також перевірив такі твердження сторони захисту та обґрунтовано визнав, що у даному випадку відсутні підстави для визнання наданих стороною обвинувачення доказів недопустимими з підстав не виконання стороною обвинувачення вимог ст. 290 КПК України щодо сторони захисту.

Так, згідно положень ч. 10 ст. 290 КПК України сторонам кримінального провадження, потерпілому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, надається достатній час для ознайомлення з матеріалами, до яких їм надано доступ. У разі зволікання при ознайомленні з матеріалами, до яких надано доступ, слідчий суддя за клопотанням сторони кримінального провадження з урахуванням обсягу, складності матеріалів та умов доступу до них зобов`язаний встановити строк для ознайомлення з матеріалами, після спливу якого сторона кримінального провадження або потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, вважаються такими, що реалізували своє право на доступ до матеріалів.

Згідно матеріалів справи обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_6 отримали копію обвинувального акта у даному кримінальному провадженні та копію реєстру матеріалів досудового розслідування 27.12.2023, що підтверджується відповідними розписками (т.1, а.с. 6, 7).

У той самий день (27.12.2023), згідно реєстру матеріалів досудового розслідування (п. 20, п.21) підозрюваному ОСОБА_8 та його захиснику ОСОБА_6 слідчим у кримінальному провадженні ОСОБА_20 повідомлено про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів кримінального провадження.

Будь яких доказів того, що 27.12.2023 ОСОБА_8 та його захиснику ОСОБА_6 не було надано матеріалів кримінального провадження для ознайомлення, як покликається захисник, матеріали справи не містять.

Згідно дослідженої судом копії ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 02.01.2024 за клопотанням сторони обвинувачення у даному кримінальному провадженні ОСОБА_8 та його захиснику ОСОБА_6 було встановлено строк для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 122 КК України до 04.01.2024 включно (т.1, а.с. 82-84).

При цьому, згідно даного судового рішення слідчим суддею було встановлено, що 27.12.2023 приблизно о 14:55 год. слідчим СВ ВП №1 ЛРУП №1 ГУ НП у Львівській області ОСОБА_20 за дорученням прокурора Галицької окружної прокуратури м. Львова ОСОБА_21 , у приміщенні службового кабінету №14 Галицької окружної прокуратури міста Львова, що за адресою: м. Львів, вул. Липинського, 11, підозрюваному ОСОБА_8 та його адвокату ОСОБА_22 повідомлено про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.

Слідчим суддею визнано, що на виконання вимог ст.290 КПК України, підозрюваному ОСОБА_8 та його адвокату ОСОБА_22 надано матеріали кримінального провадження №0001389 від 19.08.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, після чого, підозрюваним ОСОБА_8 та його адвокатом ОСОБА_6 здійснено ознайомлення із матеріалами кримінального провадження.

В подальшому, після завершення ознайомлення адвоката ОСОБА_6 та підозрюваного ОСОБА_23 , останнім вручено обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування, після чого виявлено відсутність підписів у протоколі надання доступу до матеріалів досудового розслідування.

При цьому, під час судового розгляду справи по суті у суді першої інстанції за клопотання сторони захисту прокурором представлено протокол про надання підозрюваному ОСОБА_8 та його захиснику ОСОБА_6 доступу до матеріалів досудового розслідування від 27.12.2023 у якому дійсно відсутні підписи ОСОБА_8 та його захисника (т.1 а.с. 132-133).

Колегія суддів не приймає до уваги апеляційні доводи захисника про те, що про існування зазначеної ухвали слідчого судді від 02.01.2024 про встановлення стороні захисту строку для ознайомлення з матеріалами досудового розслідування від дізнався лише після скерування обвинувального акту до суду, оскільки як вбачається зі змісту такої ухвали захисник був обізнаний про розгляд слідчим суддею відповідного клопотання сторони обвинувачення.

Так, як зазначено у згаданій ухвалі слідчого судді «Захисник у судове засідання не з`явився, однак надіслав письмові пояснення на клопотання».

Також, є голослівними покликання захисника на те, що після постановлення ухвали слідчого судді від 02.01.2024 про встановлення стороні захисту строку для ознайомлення з матеріалами досудового розслідування ні він, ні ОСОБА_8 стороною обвинувачення не викликались для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Так, як вбачається з наявної у матеріалах справи скарги захисника ОСОБА_6 , поданої у підготовчому судовому засідання місцевого суду на дії слідчого та прокурора в порядку ст.ст. 303, 314-316 КПК України, захисник фактично не заперечує, що він та ОСОБА_8 викликався до прокуратури для ознайомлення з матеріалами справи на 03.01.2024 та на 04.01.2024, оскільки у цій скарзі захисник особисто вказує про те, що він інформував прокурора ОСОБА_24 про те, що 03.01.2024 він та ОСОБА_8 не зможуть з`явитись у прокуратуру, оскільки на цю дату є виклик до слідчого, а 04.01.2024 він не зможе з`явитись оскільки того дня він приймає участь у розгляді справи в іншому районному суді (т.1, а.с. 74-75).

В апеляційній скарзі захисник вказує, що суд першої інстанції залишив без реагування його заперечення, подані у порядку ч. 3 ст. 309 КПК України на ухвалу слідчого судді від 02.01.2024 про встановлення стороні захисту строку для ознайомлення з матеріалами досудового розслідування, оскільки як зазначено у цих запереченнях зазначена ухвала слідчого судді є незаконною та обмежує права ОСОБА_8 (т.1, а.с. 92-93).

Однак, як вбачається із вироку суду, місцевий суд врахував вказану ухвалу слідчого судді від 02.01.2024 та покликався на неї у своєму вироку, констатуючи, що на етапі досудового розслідування даного кримінального провадження було здійснено судовий контроль щодо належного ознайомлення сторони захисту з матеріалами досудового розслідування і сторона обвинувачення виконала свій обов`язок по наданню доступу до матеріалів досудового розслідування, які були в його розпорядженні.

При цьому, у самих запереченнях не вказано конкретно у чому саме є незаконність ухвали слідчого судді від 02.01.2024 про встановлення стороні захисту строку для ознайомлення з матеріалами досудового розслідування, постановлення якої передбачено нормами кримінального процесуального закону.

Крім цього, суд першої інстанції правильно врахував, що під час судового провадження у суді першої інстанції 22.02.2024 прокурором було подано до суду клопотання про обсяг дослідження доказів сторони обвинувачення на підтвердження вина ОСОБА_8 , з яким сторона захисту ознайомилась, заявивши при цьому клопотання про дослідження ще ряду інших доказів, у тому числі і про допит свідків. Місцевий суд 12.09.2024 завершив та повністю дослідив письмові докази за участю сторін кримінального провадження.

Наведені обставини обґрунтовують висновок місцевого суду про те, що сторона захисту до моменту завершення з`ясування обставин справи мала достатньо часу для ознайомлення з доказами.

Крім цього, під час апеляційного розгляду прокурором представлено копію постанови старшого слідчого Першого СВ ТУ ДБР, розташованого у м. Львові., ОСОБА_25 від 14.08.2025 про закриття кримінального провадження № 0000129 від 12.03.2025 на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку із відсутністю у діях слідчого ОСОБА_26 та прокурора ОСОБА_21 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

Як вбачається із даної постанови під час досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні перевірялись доводи заяви захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_8 про складання слідчим ОСОБА_26 та прокурором ОСОБА_21 завідомо неправдивого протоколу про ознайомлення підозрюваного ОСОБА_8 та його захисника з матеріалами кримінального провадження. Однак наведені обставини не підтвердились при проведенні досудового розслідування і вказана кримінальне провадження було закрито за відсутності у діях слідчого і прокурора складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України.

Апеляційні доводи захисника про те, що обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні було скеровано на розгляд до місцевого суду 04.01.2024, тобто в останній день, коли сторона захисту мала право ознайомитись із матеріалами досудового розслідування, спростовуються матеріалами справи.

Так, згідно вихідного номеру Галицької окружної прокуратури м. Львова супровідний лист про скерування обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0001389 від 19.08.2023 про обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 122 КК України із додатками до Шевченківського районного суду м. Львова було сформовано 05 січня 2024 року, і в цей же день зазначені документи були отримані місцевим судом, що підтверджується наявнім на супровідному листі штампі місцевого суду (т.1, а.с.2).

З огляду на встановлене, всупереч апеляційним доводам захисника, суд першої інстанції правильно визнав, що надані стороною обвинувачення докази є належними та допустимими.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_8 , суд першої інстанції, покликавшись на безпосередньо досліджені докази, відповідно до ст. 94 КПК України всебічно, повно та неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, керуючись законом оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, та дійшов до правильного висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, належним чином обґрунтувавши свої висновки.

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для повторного дослідження зазначених захисником в апеляційній скарзі доказів, оскільки усі докази, у тому числі і ті на які покликається захисник, досліджені місцевим судом у повному обсязі з дотриманням вимог кримінального процесуального закону (ч.3 ст.404 КПК України).

За таких обставин, відсутні підстави для скасування оскаржуваного вироку та закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_8 .

Перевіривши апеляційні вимоги представника потерпілого з приводу призначеного ОСОБА_8 покарання, колегія суддів враховує наступне.

В силу вимог ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає у передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Отже, питання щодо призначення винному покарання та можливості звільнення його від відбування покарання з випробуванням належить до дискреційних повноважень суду, а відтак суд не обмежений у позиції сторін з приводу цього питання.

Санкцією ч.1 ст.122 КК України передбачено покарання у виді виправних робіт на строк до двох років або обмеження волі на строк до трьох років, або позбавлення волі на строк до трьох років.

Як вбачається з вироку суду при призначенні ОСОБА_8 покарання місцевим судом враховано ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке класифікується як нетяжкий злочин, дані про особу винного, який раніше не судимий, позитивно характеризується, не перебуває на спеціалізованих обліках, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

На переконання колегії суддів призначене ОСОБА_8 місцевим судом за ч.1 ст.122 КК України покарання у виді 1 року обмеження волі, тобто у межах санкції інкримінованої йому статті, у повній мірі відповідає вимогам ст.ст.50, 60 КК України, оскільки таке буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Підстав для призначення ОСОБА_8 за ч.1 ст.122 КК України більш суворого покарання, як просить представник потерпілого, колегія суддів не вбачає.

Всупереч апеляційним доводам представника потерпілого, колегія суддів погоджується із рішенням рішення місцевого суду про звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробування на підставі ст.75 КК України, оскільки таке прийнято з урахування конкретних обставин даного кримінального провадження та даних про особу обвинуваченого.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, який є нетяжким злочином, конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу ОСОБА_8 , його ставлення до скоєного, відсутності обставин, які обтяжують покарання, висновок місцевого суду про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства, зі звільненням його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України та із встановленням ОСОБА_8 двох річного іспитового строку та покладення на нього процесуальних обов`язків є законним та обґрунтованим.

При апеляційному розгляді не встановлено обставин, які б унеможливлювали застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Перевіривши апеляційні доводи захисника щодо вирішення місцевим судом заявленого у справі цивільного позову, колегія суддів визнає, що місцевий суд, визнавши ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, вирішив цивільний позов у справі у відповідності до вимог чинного законодавства.

Згідно ч.2 ст.127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Під час вирішення цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників і характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а також визначити порядок її відшкодування.

Згідно матеріалів справи до початку судового розгляду до суду першої інстанції у межах даного кримінального провадження представником потерпілого та цивільних позивачів адвокатом ОСОБА_7 подано цивільний позов в інтересах потерпілого ОСОБА_10 та малолітньої ОСОБА_11 , 2018 р.н., інтереси якої представляє її мати ОСОБА_12 , з проханням стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 : 13572, 80 грн. на відшкодування матеріальної шкоди; 300000 грн. на відшкодування моральної шкоди; 30000 грн. витрат, понесених на професійну правничу допомогу; а також стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_12 , 200000 грн. на відшкодування моральної шкоди та 20000 грн. витрат, понесених на професійну правничу допомогу.

З огляду на доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у спричиненні потерпілому ОСОБА_10 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що призвело до виникнення у потерпілого необхідності у придбанні ліків, титанових пластин, проведення медичних обстежень на загальну суму 13572,80 грн., що підтверджується відповідними доказами, рішення місцевого суду про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 зазначеної суми на відшкодування заподіяної матеріальної шкоди є законним та обґрунтованим.

Крім цього, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що незаконними діями обвинуваченого ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_10 було спричинено і моральну шкоду.

Так, відповідно до ч.2 ст.23 ЦК моральна шкода, крім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я; в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Із системного аналізу норм ст.23 ЦК випливає, що під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

При цьому розмір відшкодування моральної шкоди (немайнової) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Отже, ураховуючи характер вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення та ступінь його вини, конкретні обставини кримінального провадження, оцінюючи глибину фізичних та душевних страждань потерпілого ОСОБА_10 , які виникли внаслідок заподіяння йому незаконними діями обвинуваченого ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили тривалий розлад здоров`я, та призвели до фактичної втрати потерпілим здоров`я, колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду про стягнення з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 150000 грн. на відшкодування заподіяної моральної шкоди ґрунтується на вимогах закону, і таке прийнято у рахуванням засад розумності та справедливості.

Крім цього, колегія суддів погоджується із рішенням місцевого суду про стягнення на користь малолітньої ОСОБА_11 , 2018 року народження, в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_12 , 30000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Так, згідно ст.61 КПК України цивільним позивачем у кримінальному провадженні є, зокрема, фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, та яка (який) в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила (пред`явив) цивільний позов. Права та обов`язки цивільного позивача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду. Цивільний позивач має права та обов`язки, передбачені цим Кодексом для потерпілого, в частині, що стосуються цивільного позову, а також має право підтримувати цивільний позов або відмовитися від нього до видалення суду в нарадчу кімнату для ухвалення судового рішення.

Згідно наявного у справі цивільного позову, поданого до суду у встановленому законом порядку адвокатом ОСОБА_7 , малолітню ОСОБА_11 , 2018 р.н., інтереси якої представляє її мати ОСОБА_12 , визначено цивільним позивачем.

Позовну вимога про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь малолітньої ОСОБА_11 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_12 , 200000 грн. на відшкодування моральної шкоди, обґрунтовано тим, що малолітня ОСОБА_12 була присутня при спричиненні обвинуваченим ОСОБА_8 тілесних ушкоджень її батьку потерпілому ОСОБА_10 , що спричинило стрес для дитини та вплинуло на її психологічний стан. Згідно долученого до цивільного позову висновку практичного психолога ОСОБА_27 від 30.08.2023 вбачається, що малолітня ОСОБА_11 стала свідком фізичного насильства щодо її батька, що спричинило психотравму та викликало у дитини гостру реакцію на стрес, що проявляється у підвищеній тривожності, відчутті небезпеки, загрози своєму життю та життю батька, нав`язливих спогадах про цю подію.

Оскаржуваним вироком така позовна вимога була задоволена частково, а саме стягнуто з ОСОБА_8 в користь малолітньої ОСОБА_11 , в інтересах якої дії її матір ОСОБА_12 , 30 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. При цьому судом було встановлено, що малолітня ОСОБА_11 не була безпосереднім очевидцем конфлікту ОСОБА_8 та її батька, і моральні страждання скоріш за все викликані самим фактом побиття останнього, приїздом лікарів того, що спричинило стрес для дитини.

Отже, суд правильно визначив, що у даному випадку неправомірними діями обвинуваченого ОСОБА_8 по відношенню до потерпілого ОСОБА_10 було спричинено і моральну шкоду донці потерпілого малолітній ОСОБА_11 , яка хоча і сама не бачила, як обвинувачений заподіював батькові тілесні ушкодження, однак була близько від місця події та бачила наслідки неправомірних дій обвинуваченого щодо її батька.

Таким чином рішення місцевого суду про стягнення з ОСОБА_8 на користь малолітньої ОСОБА_11 , в інтересах якої дії її матір ОСОБА_12 , 30000 грн. у відшкодування моральної шкоди ґрунтується на вимогах закону, і таке прийнято у рахуванням засад розумності та справедливості.

Всупереч апеляційним доводам захисника, зміст наведених вище положень ст.ст.61, 128 КПК України свідчить про те, що з цивільним позовом до обвинуваченого може звертатись не тільки особа, яка у встановленому законом порядку визнана потерпілою у кримінальному провадженні.

Отже, колегія суддів констатує відсутність підстав вважати незаконним та необґрунтованим рішення місцевого суду у частині вирішення поданого до обвинуваченого цивільного позову.

Апеляційна вимога представника потерпілого адвоката ОСОБА_28 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 понесених судових витрат у зв`язку із розглядом справи на професійну правничу допомогу у Львівському апеляційному суді у розмірі 25 000 гривень до задоволення не підлягає, оскільки у поданій представником потерпілого апеляційній скарзі не наведеного жодного доводу та не долучено до апеляційної скарги жодного документа на обґрунтування такої вимоги.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги не містять правових підстав для скасування чи зміни оскаржуваного вироку суду, а отже такі визнаються судом апеляційної інстанції необґрунтованими та до задоволення не підлягають.

При цьому, за наслідками апеляційного перегляду істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Шевченківського районного суду м.Львова від 15 грудня 2025 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: