Справа № 127/6805/26
Провадження №11-сс/801/229/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Судді-доповідача: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 03.03.2026, якою задоволено клопотання та до підозрюваного

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Гавришівка Вінницького району Вінницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України,

застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000674 від 17.02.2026, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 03.03.2026 підозрюваному ОСОБА_8 був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 діб у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000674 від 17.02.2026, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Своє рішення слідчий суддя мотивує тим, що наведені слідчим у клопотанні факти знайшли своє підтвердження у зібраних доказах. Сукупність цих даних свідчить про обґрунтованість підозри та існування ризиків, передбачених законом. За таких обставин застосування більш м`якого запобіжного заходу не відповідало б тяжкості інкримінованого злочину та суперечило б завданню кримінального провадження щодо забезпечення дієвості процесу.

Так, не погодившись із даною ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 03.03.2026 захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу у якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, у разі залишення запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визначити заставу у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що, як зазначає сторона захисту, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою прокурором не доведено наявності ризиків та обставин, передбачених ст. 177 КПК України, які б давали достатні підстави для застосування до підозрюваного ОСОБА_8 такого найсуворішого запобіжного заходу.

При цьому, як вбачається з доводів скарги, підозрюваний ОСОБА_8 може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, однак, на переконання сторони захисту, мета застосування запобіжного заходу у вигляді забезпечення виконання підозрюваним процесуальних обов`язків могла бути досягнута шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, оскільки жодних процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні слідчий чи прокурор на нього не покладали.

Крім того, у апеляційній скарзі звертається увага на те, що прокурор під час розгляду клопотання посилався виключно на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та можливу міру покарання, що, само по собі, як зазначає сторона захисту, не може бути достатньою підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки це суперечить презумпції невинуватості, а небезпека переховування від правосуддя не може вимірюватися лише суворістю можливого вироку.

Разом з тим, як наголошується у апеляційній скарзі, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитися на її користь, що узгоджується з положеннями ст. 62 Конституції України, а також із вимогами кримінального процесуального законодавства щодо застосування практики Європейського суду з прав людини.

Окрім цього, сторона захисту посилається на правові позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до яких одне лише посилання на відповідні норми закону без наведення конкретних підстав не є достатнім для обрання запобіжного заходу, а також на те, що тяжкість обвинувачення не може бути єдиним визначальним елементом при оцінці ризиків.

Разом із тим, як зазначається у апеляційній скарзі, судом першої інстанції не було враховано, що підозрюваний ОСОБА_8 свою вину визнав, щиро розкаявся, надав правдиві покази під час досудового розслідування, має постійне місце проживання, а також запевнив суд у тому, що буде з`являтися за викликами прокурора та суду своєчасно.

Крім того, у скарзі вказується, що відсутність належного обґрунтування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, свідчить про відсутність необхідності застосування до підозрюваного найсуворішого запобіжного заходу, у зв`язку з чим, на переконання сторони захисту, клопотання підлягало задоволенню лише частково із застосуванням більш м`якого запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту в нічний час доби.

Також, у апеляційній скарзі зазначається, що в ухвалі суду першої інстанції не визначено розмір застави, що, на думку сторони захисту, суперечить вимогам п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України.

З огляду на викладене, сторона захисту вважає, що ухвала слідчого судді постановлена без належного урахування всіх обставин кримінального провадження, без достатнього обґрунтування наявності ризиків, а тому підлягає скасуванню із постановленням нового рішення про застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Колегія суддів, вислухавши думку захисника ОСОБА_7 , який підтримав свою апеляційну скаргу, позицію прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги захисника, просив залишити ухвалу слідчого судді без змін, дослідивши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, прийшла до висновку, що апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , слід залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам ухвала слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 03.03.2026 відповідає.

Оскільки кожна кримінальна справа має унікальні фактичні обставини, суд не має права діяти за шаблоном чи формально, а зобов`язаний ухвалювати рішення, які є персоніфікованими, із врахуванням індивідуальних особливостей справи, конкретного підозрюваного та специфіки доводів сторін у межах відповідного провадження.

Судом апеляційної інстанції з матеріалів судової справи було встановлено, що 25.08.2025 згідно ухвали Тростянецького районного суду Вінницької області № 147/1363/25 солдата військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_8 , звільнено від кримінальної відповідальності в порядку ч. 5 ст. 401 КК України та зобов`язано останнього невідкладно, але не пізніше 72 годин після набрання законної сили ухвали суду прибути до військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України, пункт постійної дислокації, якої знаходиться у АДРЕСА_1 , для продовження військової служби.

Водночас, солдат ОСОБА_8 , діючи з прямим умислом, із особистих мотивів та з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, без поважних причин, в умовах воєнного стану, після набрання 02.09.2025 законної сили ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області № 147/1363/25 від 25.08.2025, невідкладно, але не пізніше 72 годин, не з`явився вчасно на службу до військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України, пункт постійної дислокації, якої знаходиться у АДРЕСА_1 для продовження проходження військової служби, та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби до 27.02.2026, коли добровільно прибув у супроводі працівників поліції до ІНФОРМАЦІЯ_2

За час відсутності у військовій частині НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_1 солдат ОСОБА_8 обов`язки військової служби не виконував, перебуваючи поза межами указаної військової частини правоохоронні органи або органи військового управління про свою належність до військової служби не повідомляв та проводив час на власний розсуд.

ОСОБА_8 02.03.2026 повідомлено про підозру у вчинені ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

02.03.2026 ОСОБА_8 затримано в порядку ст. 615 КПК України, у зв`язку наявністю обґрунтованих підстав, що останній може втекти з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості підозри у вчиненні ОСОБА_9 інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд апеляційної інстанції бере до уваги практику Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні від 28.10.2004 у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що для вирішення питання про застосування запобіжного заходу факти, які викликають підозру щодо причетності особи до злочину, не повинні бути встановлені до такого ступеня переконливості, який необхідний для ухвалення обвинувального вироку або навіть для пред`явлення офіційного обвинувачення.

Водночас, як наголошено у рішенні Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства», поняття «обґрунтована підозра» передбачає існування таких фактів чи інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити інкриміноване їй кримінальне правопорушення.

Крім того, колегія суддів враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 14.03.1984 у справі «Феррарі-Браво проти Італії», згідно з якою під час вирішення питання про застосування запобіжного заходу оцінці підлягає саме наявність обґрунтованої підозри, тоді як встановлення доведеності вини особи не є предметом такого розгляду, оскільки доведення вини віднесено до завдань досудового розслідування, яке здійснюється слідчим у межах кримінального провадження.

Підозра ОСОБА_8 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України обґрунтовується наступними доказами:

?повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_3 про вчинення кримінального правопорушення із доданими матеріалами;

?відповіддю із військової частини НОМЕР_1 ;

?протоколом допиту свідка ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ;

?ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області №147/1363/25 від 25.08.2025;

?іншими матеріалами кримінального провадження у їх сукупності.

Колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції, що наданих доказів достатньо для того, щоб прийти до висновку, що підозра щодо вчинення ОСОБА_8 інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України обґрунтована.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України взяття під варту є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Статтею 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Колегія суддів, перевіряючи доводи апеляційної скарги в межах поданих вимог та досліджених матеріалів кримінального провадження, виходить із наступного.

Так, із матеріалів судової справи вбачається, що 25.08.2025 ухвалою Тростянецького районного суду Вінницької області № 147/1363/25 ОСОБА_8 було звільнено від кримінальної відповідальності в порядку ч. 5 ст. 401 КК України із покладенням на нього чіткого обов`язку невідкладно, але не пізніше 72 годин після набрання законної сили зазначеною ухвалою, прибути до військової частини НОМЕР_1 для продовження проходження військової служби.

Разом з тим, як встановлено, після набрання 02.09.2025 законної сили вказаною ухвалою суду, ОСОБА_8 , усвідомлюючи зміст покладеного на нього обов`язку та його правові наслідки, без поважних причин у визначений строк до військової частини не прибув, чим, фактично, проігнорував рішення суду.

Більше того, колегія суддів звертає увагу, що, діючи, як зазначено стороною обвинувачення, з прямим умислом, із особистих мотивів та з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби, підозрюваний протягом тривалого періоду з 02.09.2025 по 27.02.2026 перебував поза місцем служби, проводячи час на власний розсуд та не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

При цьому, що є істотним для оцінки наявності ризиків, ОСОБА_8 за вказаний період не лише не виконував обов`язки військової служби, але й не повідомляв правоохоронні органи чи органи військового управління про своє місцезнаходження та належність до військової служби, що, у своїй сукупності, свідчить про його свідоме ухилення від виконання як службових, так і процесуальних обов`язків.

Колегія суддів також бере до уваги, що лише 27.02.2026 ОСОБА_8 з`явився у супроводі працівників поліції до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що, у контексті тривалості попередньої поведінки, не спростовує, а навпаки підтверджує наявність ризику ухилення.

Оцінюючи наведені обставини в їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що вони свідчать не про формальний, а про реальний та доведений ризик, передбачений ст. 177 КПК України, а саме ризик переховування від органів досудового розслідування та суду.

Більше того, характер попередньої поведінки підозрюваного, який, будучи звільненим від кримінальної відповідальності з покладенням обов`язку прибути до військової частини, фактично ухилився від його виконання, свідчить про відсутність у нього належного ставлення до виконання процесуальних обов`язків, що, у свою чергу, виключає можливість ефективного застосування більш м`яких запобіжних заходів.

З огляду на викладене, доводи сторони захисту про відсутність ризиків та можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту, колегія суддів оцінює як необґрунтовані, оскільки вони спростовуються конкретними фактичними даними щодо тривалого та свідомого ухилення підозрюваного від виконання обов`язків.

Окремо колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу і на характер інкримінованого кримінального правопорушення та його суспільну значущість.

Так, інкриміновані ОСОБА_8 дії пов`язані з ухиленням від проходження військової служби в умовах воєнного стану, що, безумовно, виходить за межі суто приватного інтересу та стосується належного функціонування обороноздатності держави. У цьому контексті такі дії об`єктивно мають підвищений суспільний резонанс, оскільки підривають засади військової дисципліни, ставлять під сумнів обов`язковість виконання судових рішень та можуть формувати негативне ставлення до виконання військового обов`язку іншими військовослужбовцями.

Більше того, як вже зазначалося, ОСОБА_8 був звільнений від кримінальної відповідальності з наданням йому можливості продовжити військову службу, однак, всупереч покладеному на нього обов`язку, умисно його не виконав, що свідчить не лише про зневажливе ставлення до вимог суду, а й до встановленого порядку проходження військової служби в умовах воєнного стану.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного у даному кримінальному провадженні має значення не лише для досягнення цілей кримінального провадження, але й для підтримання авторитету правосуддя та запобігання подібним правопорушенням у майбутньому, що також обґрунтовує необхідність застосування саме найсуворішого запобіжного заходу.

Відповідно до положень абз. 3 ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд, постановляючи ухвалу про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням підстав та обставин, визначених ст.ст. 177 та 178 КПК України, наділений правом не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочинів, зокрема, передбачених ст. 407 КК України.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 повідомлено про підозру саме у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, тобто у злочині, який прямо віднесений законодавцем до переліку тих, щодо яких у період дії воєнного стану допускається застосування виключення із загального правила про обов`язковість визначення застави.

Колегія суддів також враховує, що ОСОБА_8 раніше вже був звільнений від кримінальної відповідальності на підставі ч. 5 ст. 401 КК України із покладенням на нього обов`язку прибути до військової частини для продовження військової служби, однак такий обов`язок ним виконано не було, що свідчить про ігнорування вимог судового рішення та відсутність належної правослухняної поведінки.

За таких обставин, з урахуванням попередньої поведінки підозрюваного, яка вказує на недотримання покладених на нього обов`язків навіть за умов звільнення від кримінальної відповідальності, а також характеру інкримінованого правопорушення, вчиненого в умовах воєнного стану, колегія суддів приходить до висновку, що визначення застави як альтернативи триманню під вартою не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного, у зв`язку з чим слідчий суддя обґрунтовано скористався правом, передбаченим абз. 3 ч. 4 ст. 183 КПК України, та не визначив її розмір.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що слідчий суддя, врахувавши всі істотні обставини кримінального провадження, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а підстав для задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 03.03.2026, якою задоволено клопотання слідчого та до підозрюваного ОСОБА_8 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000674 від 17.02.2026, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4