ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/692/26 Справа № 185/2861/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000028 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2025 року, ухвалений стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Ставище Ставищенського району Київської області, громадянина України, із вищою освітою, одруженого, має на утриманні двох малолітніх дітей - ОСОБА_9 , 2014 року народження, ОСОБА_10 , 2016 року народження, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , який проходить військову службу за призивом за мобілізацією в Збройних Силах України, на посаді - «бойовий медик», у військовому званні - «молодший сержант», 2 механізованого взводу 1 механізованої роти в/ч НОМЕР_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 349 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскаржуваного рішення.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 349 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років.

Зараховано ОСОБА_7 в строк покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення за період з 31 грудня 2024 року по 25 вересня 2025 року, з розрахунку - один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Крім того, судом вирішено питання про долю речових доказів.

Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано за ст. 349 КК України, як захоплення та тримання як заручника працівника правоохоронного органу з метою спонукання службової особи вчинити або утриматися від вчинення будь-якої дії як умови звільнення заручника.

За встановлених судом обставин та викладених у вироку ОСОБА_7 , який є військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період та проходячи її на посаді бойового медика у військовій частині НОМЕР_1 , у військовому званні - «молодший сержант», який не був затриманий в порядку ст.208 КПК України та без відповідного рішення суду, примусово був доставлений і перебував у розташуванні ІНФОРМАЦІЯ_2 ), розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , куди був доставлений 31 грудня 2024 року після самовільного залишення місця тимчасового розташування підрозділу 1 механізованої роти військової частини.

04 січня 2025 року, приблизно о 14 год. 55 хв. (більш точний час під час розслідування не встановлений), ОСОБА_7 , під час перебування в коридорі третього поверху житлового корпусу військовослужбовців, що прибувають на адміністративно - господарчу територію, побачив молодшого сержанта ОСОБА_11 - санітарного інструктора медичного пункту ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка, виконуючи свої функціональні обов`язки, прямувала до одного з військовослужбовців для надання необхідної медичної допомоги. Намагаючись залишити місце свого тимчасового перебування , ОСОБА_7 дістав із рукава свого одягу канцелярський ніж, який заздалегідь взяв в житловій кімнаті військових та вирішив використовувати його в якості знаряддя злочину, та, усвідомлюючи свою фізичну перевагу перед жінкою, здійснив напад на санітарного інструктора медичного пункту ОСОБА_11 , підійшовши ззаду та схопив її руками: однією рукою обхопив грудну клітку, а другою - приставив ніж до шиї, тим самим обмеживши вільний рух та пересування ОСОБА_11 . Погрожуючи застосуванням канцелярського ножа, лезо якого частково відкрив і приставив до шиї жінки, бажаючи підкорити поведінку інших осіб (працівників ІНФОРМАЦІЯ_2 , які побачили протиправні дії чоловіка) своїм вимогам, під загрозою спричинення смерті ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , з метою спонукання адміністрації ІНФОРМАЦІЯ_2 забезпечити йому вихід за межі території, висловив вимоги не наближатися до нього, не чинити опору його запланованим діям та надати можливість виходу з житлового корпусу та з території ІНФОРМАЦІЯ_2 за його межі.

Утримуючи в якості заручника санітарного інструктора медичного пункту ОСОБА_11 , ОСОБА_7 приблизно о 15 год. (більш точний час під час розслідування не встановлений) 04 січня 2025 року прослідував до контрольно-пропускного пункту адміністративної будівлі, де вимагав від відповідальних осіб відчинити йому металеві двері (ґрати) із дистанційним керуванням. У разі невиконання вимог, продовжуючи тримати лезо канцелярського ножа біля шиї ОСОБА_11 , погрожував вбити останню, яку утримував в якості заручниці.

Задля збереження життя та незавдання шкоди здоров`ю ОСОБА_11 , за командою оперативного чергового ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_12 , одні металеві двері із дистанційним керування контрольно-пропускного пункту адміністративної будівлі було відчинено помічником чергового по контрольно-пропускному пункту ОСОБА_13 , а в подальшому, завдяки зусиллям інших працівників відділу Військової служби правопорядку, шляхом проведення переконливих бесід припинення протиправної поведінки, ОСОБА_7 припинив погрожувати канцелярським ножем ОСОБА_11 , відпустив від себе жінку, припинивши застосування фізичної сили, після чого приблизно о 15 год. 10 хв. (більш точний час під час розслідування не встановлений) 04 січня 2025 року ОСОБА_7 був затриманий працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду першої скасувати, кваліфікувати дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 345 КК України, як погроза насильство щодо військвослужбовця у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків, та призначити покарання, яке не пов`язане з позбавленням волі, або застосувати положення ст. 75 КК України.

Змінити запобіжний захід обвинуваченому з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт до набрання вироком законної сили.

На підставі ст. 69 КК України, призначити більш м`яке покарання, врахувавши наявність кількох пом`якшуючих обставин (щире каяття, позитивна характеристика, наявність двох неповнолітніх дітей, військова служба, емоційний стан під час події).

Обґрунтовуючи заявлені вимоги захисник посилається те, що вирок суду першої інстанції є незаконним та таким, що підлягає зміні у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону, а також істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. На переконання захисника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності в діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ст. 349 КК України, оскільки встановлені судом фактичні обставини свідчать про те, що дії обвинуваченого були спричиненні емоційним станом, виникли спонтанно, без попереднього умислу чи підготовки, а об`єктивні дані справи не свідчать про наявність умислу на захоплення заручника, в розумінні ст. 349 КК України, а також мети спонукання органів влади чи їх представників до певних дій як умови звільнення потерпілої.

При цьому, захисник зазначає, що дії обвинуваченого не носили характеру продуманого чи усвідомленого акту примусу держави, а відображали емоційний, афективний стан військовослужбовця, який перебував у стресовій ситуації, а матеріали справи свідчать про наявність погрози насильством щодо військовослужбовця Кисельової, яка проходила службу у ІНФОРМАЦІЯ_3 на посаді санітарного інструктора , у зв`язку з виконанням нею службових обов`язків, а відтак дії обвинуваченого слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 35 КК України.

До того ж, захисник вважає, що покарання призначене обвинуваченому є надто суворим та таким, що не відповідає ступеню суспільної небезпеки вчиненого діяння, особі обвинуваченого та обставинам справи., а суд належним чином не врахував того, що злочином не було спричинено тяжких наслідків, потерпіла не зазнала тілесних ушкоджень, обвинувачений визнав свою вину, щиро розкаявся, має позитивну характеристику та на утриманні двох неповнолітніх дітей.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений та його захисник підтримали доводи апеляційної скарги захисника та з підстав, викладених у ній, просили її задовольнити, кваліфікувати дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 345 КК України, й призначити йому покарання у виді обмеження волі строком до 3х років.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, вважав її безпідставною, а вирок суду - законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просив залишити апеляційну скаргу захисника без задоволення.

Потерпіла, належним чином повідомлена про час, дату та місце судового засідання, до зали суду не з`явилася, заяв та клопотань про відкладення судового засідання не подавала.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вищезазначених вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції дотримався в повній мірі, з огляду на наступне.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 349 КК України, а саме у захопленні та триманні як заручника працівника правоохоронного органу з метою спонукання службової особи вчинити або утриматися від вчинення будь-якої дії як умови звільнення заручника.

Такого висновку суд дійшов на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, безпосередньо дослідженими та перевіреними під час апеляційного розгляду з дотриманням ст. 23 КПК України й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Такі висновки зроблені судом першої інстанції та знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду справи, на підставі показів самого обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_14 ,. ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_12 , а також письмових доказів, зміст яких детально викладено у вироку суду.

З показів обвинуваченого ОСОБА_7 видно, що він не заперечував обставин вчинення ним інкримінованого кримінального правопорушення, захоплення ОСОБА_11 в заручники подальше її утримання з метою спонукання адміністрації ІНФОРМАЦІЯ_2 забезпечити йому вихід за межі території.

Допитана судом першої інстанції потерпіла ОСОБА_11 , зазначила, що обвинувачений раптово схопив її й приставивши ніж до шиї вимагав щоб йому відчинили двері та продовжуючи утримувати її біля себе з ножем біля шиї намагався покинути приміщення.

Покази обвинуваченого та потерпілої узгоджуються з фактичними даними зафіксованими в протоколах проведення слідчого експерименту від 22.01.2025 та 09.01.2025, з кожним окремо, та відеозаписами до них, які були досліджені судом першої інстанції.

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_12 , кожен окремо повідомили про обставини захоплення та утримання ОСОБА_7 заручниці, з вимогою випустити його за території гауптвахти, й припинення його дій внаслідок переговорів.

Крім того, судом було досліджено протоколи огляду документа від 16.01.2025 та 15.01.2025 з додатками до них DVD-диск, а саме відеозаписів, на яких була безпосередньо зафіксована подія злочину, а саме захоплення та утримання жінки з притисненням ножа до шиї з вимогою надання йому можливості вийти, й зафіксовані в цих процесуальних документах та на відеозаписах фактичні дані повністю узгоджуються з показами потерпілої, свідків та іншими письмовими доказами у провадженні.

З витягу з наказу № 21 від 21.01.24 року, видно що молодшого сержанта ОСОБА_11 зараховано до списку особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 . Військової служби правопорядку на посаду санітарного інструктора медичного пункту.

Відповідно до Функціональних обов`язків санітарного інструктора ІНФОРМАЦІЯ_2 , санітарний інструктор надає медичну допомогу військовослужбовцям у відділі ВСП. На нього розповсюджуються права і обов`язки, визначені в ст. 7 Закону України «Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України» , ст.ст.18-25 Статуту внутрішньої служби ЗСУ. Відтак потерпіла ОСОБА_11 є працівником правоохоронного органу, про, що достовірно було відомо обвинуваченому ОСОБА_7 й чого він не заперечував.

Відтак, суд першої інстанції, дослідивши зазначені докази на предмет їх належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку дійшов до переконливого та обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого саме ст. 349 КК України та з такими висновками погоджується також і апеляційний суд. Будь-яких порушень, які б свідчили про неповноту судового розгляду чи істотні порушення вимог кримінального процесуального закону апеляційним судом не встановлено.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яка на його думку полягає в тому що дії обвинуваченого було кваліфіковано за ст. 349 КК України неправильно й мали бути кваліфіковані за ст. 345 КК України, то колегія суддів зазначає таке.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 349 КК України характеризується суспільно небезпечними діями у двох можливих формах: 1) захоплення як заручника представника влади, працівника правоохоронного органу чи їх близьких родичів; 2) тримання як заручника представника влади, працівника правоохоронного органу чи їх близьких родичів .

При цьому, під захопленням особи треба розуміти напад, пов`язаний з її затриманням із наступним істотним обмеженням вільного руху, пересування чи поведінки особи. Тримання особи передбачає насильницьку заборону особі залишати певне місце чи унеможливлення це зробити.

Захоплення може бути таємним або відкритим, із застосуванням фізичного насильства або з погрозою його застосування. Так само фізичним чи психічним насильством може супроводжуватися і тримання особи.

Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення злочину характеризується прямим умислом. Обов`язковою ознакою його суб`єктивної сторони є мета, яка може мати альтернативний характер - спонукати державну чи іншу установу, підприємство, організацію, або службову особу до: а) вчинення будь-якої дії; б) утримання від учинення будь-якої дії,- як умови звільнення заручника.

В той час кримінальне правопорушення, передбачене ст. 345 КК України, полягає в погрозі вбивством, насильством або знищенням чи пошкодженням майна щодо працівника правоохоронного органу, а також щодо його близьких родичів у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків. Тобто в даному випадку дії особи у вигляді погрози працівнику правоохоронного органу, пов`язанні саме з виконанням цим працівником своїх службових обов`язків.

Разом з цим, матеріалами кримінального провадження підтверджується, що дії обвинуваченого не були обумовлені виконанням ОСОБА_11 її службових обов`язків, а остання стала мимовільною жертвою раптово виниклого умислу та кримінально-протиправних дій обвинуваченого, як працівник правоохоронного органу, про що було достовірно відомо обвинуваченому, захопивши, яку та утримуючи її біля себе, останній мав на меті спонукати інших службових осіб вчинити певні дії, а саме відчинити металеві двері та утриматися від його затримання.

Посилання захисника на те, що потерпіла не зазначала тілесних ушкоджень, й обвинувачений не застосував щодо неї фізичного насильства та не завдав шкоди її життю та здоров`ю, й усі дії тривали незначний час, не заслуговують на увагу, та не спростовують правильність висновків суду першої інстанції стосовно винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 349 КК України, зокрема виходячи з встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження, які не заперечуються самим обвинуваченим та його захисником.

Водночас колегія суддів, звертає увагу захисника на те, що кримінальне правопорушення, передбачене ст. 349 КК України, є закінченим з моменту коли свобода особи була фактично обмежена й тривалість тримання особи як заручника значення для кваліфікації не має.

Не впливає на правильність висновків суду і твердження адвоката про добровільне припинення обвинуваченим своїх дій та здача ним ножа, оскільки для кримінального правопорушення, передбаченого ст. 349 КК України, яке є злочином з формальним складом, який вважається закінченням з моменту вчинення діяння, не має значення чи настали певні наслідки або чи отримав обвинувачений бажаний результат.

Так само на кваліфікацію дій обвинуваченого не впливає і його психоемоційний стан, як про це зазначає захисник в своїй апеляційній сказі, й згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 110-к від 07 березня 2025 року ОСОБА_7 в період часу, до якого відноситься інкриміноване йому діяння, не виявляв і в теперішний час не виявляє будь-яких психічних розладів.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що посилання захисника на правові висновки Верховного Суду, викладені ніби-то у постанові від 26.11.2020 у справі 682/242/19, постанові від 04.02.2021 у справі 234/1017/19 та постанові від 18.03.2020 у справі 127/3561/18, не підтверджуються інформацією наявною в ЄДРСР, й перевіркою суду було встановлено, що зазначені постанови у наведених захисником редакціях не тільки відсутні в ЄДРСР, а й справи, на які посилається захисник є справами цивільного судочинства та кримінального судочинства, які стосувалися розгляду клопотань слідчого та обвинувального акту стосовно особи за обвинуваченням у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 КК України.

Відтак твердження захисника про існуючу усталену судову практику у подібних випадках є недостовірними, не може розглядатися як належний юридичний аргумент та може свідчити про використання останньою штучного інтелекту без належного контролю за наданою ним інформацією, що є неприпустимим для професійного юриста -адвоката.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильних висновків, про те, що виходячи з того, що потерпілою (заручником) є працівник правоохоронного органу санітарний інструктор ІНФОРМАЦІЯ_2 молодший сержант ОСОБА_11 , яку ОСОБА_7 захопив і утримував проти її волі та всупереч її бажанню тримав як засіб добитися задоволення своїх вимог вийти за межі території гауптвахти, й вказані дії обвинувачений вчинив з правмим умислом та спеціальною метою, яку він переслідував і яка є обов`язковою ознакою складу цього злочину - спонукання військовослужбовців ІНФОРМАЦІЯ_5 надати йому можливість для безперешкодного залишення гауптвахти як умову звільнення заручника ОСОБА_11 , дії обвинуваченого підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 349 КК України.

Відтак дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ст. 349 КК України були кваліфіковані правильно, рішення суду першої інстанції про його винуватість у вчиненні цього злочину, на думку колегії суддів, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978, «Коробов проти України» від 21.10.2011), та підстав для задоволення апеляційної скарги, за обставин, викладених у ній, не має.

З огляду на викладене, враховуючи те, що захисник в своїй апеляційній скарзі просив перекваліфікувати дії обвинуваченого з ст. 349 КК України на ч. 1 ст. 345 КК України, у зв`язку з чим призначити обвинуваченому більш м`яке покарання, колегія суддів, дійшовши до переконання що дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано правильно, й висновки суду відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, не вбачає підстав для розгляду доводів апеляційної скарги щодо невідповідності призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі, й необхідності призначення покарання в межах санкції ч. 1 ст. 345 КК України.

Перевіряючи законність та обґрунтованість призначеного ОСОБА_7 покарання за ст. 349 КК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції належним чином виконав вимоги ст. 50, 65 КК України, врахував обставини та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке є особливо тяжким злочином, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, під наглядом у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, за місцем проходження служби негативно, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання, та наявність тих, що його пом`якшують, а саме щире каяття і повне визнання вини, дійшов законного та обгрутованого висновку про призначення обвинуваченому покарання в межах санкції ст. 349 КК України у виді позбавлення волі, на мінімальний строк з його реальним відбуванням, й воно відповідає принципам справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації та невідворотності покарання, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення інших кримінальних правопорушень.

Підстав для застосування положень ст. 69, 75 КК України, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги захисника не знайшли свого підтвердження під час апеляційного провадження, у зв`язку з чим її апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а відтак вирок суду слід залишити без змін.

Водночас, враховуючи те, що вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 було залишено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, колегія суддів вважає за необхідне, на підставі ч. 5 ст. 72 К України зарахувати йому в строк покарання період його попереднього ув`язнення з дня ухвалення вироку до дня набрання ним законної сили, й строк відбування покарання йому слід рахувати з дня набрання вироком суду законної сили, а саме з дня оголошення рішення судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2025 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Зарахувати ОСОБА_7 в строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 26 вересня 2025 року по 05 лютого 2026 року, з розрахунку - один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з дня набрання вироком суду законної сили.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4