КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/9183/2025 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 01 липня 2025 року,

за участю:

прокурора - ОСОБА_8 ,

представника - ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 01.07.2025 року задоволено клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_10 та накладено арешт на майно, яке вилучене 20.06.2025 року під час проведення обшуку, за місцем проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: грошові кошти в сумі 188 080 гривень які належать ОСОБА_6 ; грошові кошти в сумі 2500 доларів США які належать ОСОБА_6 ; флеш-накопичувач Transcend на 640 GB S/n ; флеш-накопичувач Kingston 64 GB; флеш-накопичувач SanDisk 16 GB, SDCZ33; флеш-накопичувач Goodram 32 GB GB8BDC2270; флеш-накопичувач Goodram 16 GB VTS22306; флеш-накопичувач Goodram 16 GB VTS22149; флеш-накопичувач SP 16 GB; флеш-накопичувач Transcend 32 GB, із забороною розпорядження та користування вказаним майном.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу у якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 01.07.2025 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

Щодо пропуску строку на апеляційне оскарження апелянт зазначає, що оскаржувану ухвалу було постановлено без особи, яка її оскаржує, апелянт ознайомився з оскаржуваною ухвалою 14.11.2025 року, подана апеляційна скарга 19.11.2025 року.

Автор апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала винесена без належних на те правових підстав, суперечить вимогам кримінально процесуального закону.

Слідчий суддя не врахував розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та безпідставно наклав арешт на майно, що є непропорційним втручанням у право власності особи.

Матеріали кримінального провадження не містять доказів, які б давали підстави вважати, що підозра є обґрунтованою, а наявність самого факту підозри не свідчить, що вилучене майно має ознаки речових доказів, визначених ст. 98 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, доводи представника, яка підтримала подану апеляційну скаргу та просила її задовольнити у повному обсязі, доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, вивчивши матеріали судового провадження, та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів, наданих до суду апеляційної інстанції, в провадженні СУ ГУ НП у м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0000011 від 24.01.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України.

20.06.2025 року згідно ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 13.06.2025 (№752/20337/24), проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_6 .

20.06.2025 року прокурор відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_10 звернувся з клопотанням до Голосіївського районного суду міста Києва про накладення арешту на майно, яке вилучене 20.06.2025 року під час проведення обшуку, за місцем проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: грошові кошти в сумі 188 080 гривень які належать ОСОБА_6 ; грошові кошти в сумі 2500 доларів США які належать ОСОБА_6 ; флеш-накопичувач Transcend на 640 GB S/n ; флеш-накопичувач Kingston 64 GB; флеш-накопичувач SanDisk 16 GB, SDCZ33; флеш-накопичувач Goodram 32 GB GB8BDC2270; флеш-накопичувач Goodram 16 GB VTS22306; флеш-накопичувач Goodram 16 GB VTS22149; флеш-накопичувач SP 16 GB; флеш-накопичувач Transcend 32 GB, із забороною розпорядження та користування вказаним майном.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 01.07.2025 року задоволено клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_10 та накладено арешт на майно, яке вилучене 20.06.2025 року під час проведення обшуку, за місцем проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: грошові кошти в сумі 188 080 гривень які належать ОСОБА_6 ; грошові кошти в сумі 2500 доларів США які належать ОСОБА_6 ; флеш-накопичувач Transcend на 640 GB S/n ; флеш-накопичувач Kingston 64 GB; флеш-накопичувач SanDisk 16 GB, SDCZ33; флеш-накопичувач Goodram 32 GB GB8BDC2270; флеш-накопичувач Goodram 16 GB VTS22306; флеш-накопичувач Goodram 16 GB VTS22149; флеш-накопичувач SP 16 GB; флеш-накопичувач Transcend 32 GB, із забороною розпорядження та користування вказаним майном.

Задовольняючи клопотання про накладення арешту на майно, слідчий суддя послався на те, що стороною обвинувачення доведено, що майно, є речовим доказом у розумінні ст. 98 КПК України, а відтак у кримінальному провадженні існує необхідність у накладенні арешту з метою забезпечення його збереження.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1)збереження речових доказів;

2)спеціальної конфіскації;

3)конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4)відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно,для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт, зокрема з`ясувати правову підставу для арешту, що має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Колегія суддів вбачає, що наведені в клопотанні прокурором доводи про накладення арешту на грошові кошти в сумі 188 080 гривень які належать ОСОБА_6 ; грошові кошти в сумі 2500 доларів США які належать ОСОБА_6 ; флеш-накопичувач Transcend на 640 GB S/n ; флеш-накопичувач Kingston 64 GB; флеш-накопичувач SanDisk 16 GB, SDCZ33; флеш-накопичувач Goodram 32 GB GB8BDC2270; флеш-накопичувач Goodram 16 GB VTS22306; флеш-накопичувач Goodram 16 GB VTS22149; флеш-накопичувач SP 16 GB; флеш-накопичувач Transcend 32 GB, перевірялись судом першої інстанції, досліджено матеріали судового провадження, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна і приходить до висновку, що вказаних доводів цілком достатньо для підтвердження наявності підстав, передбачених ст. 167 КПК України для накладення арешту на майно.

Зокрема, посилаючись у клопотанні, що майно, є речовими доказами та відповідають критеріям майна, на яке може бути накладено арешт, визначеним ст. 170 КПК України, прокурор повинен був зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження такого висновку.

Як вбачається зі змісту клопотання прокурора, вищевказане майно постановою слідчого від 20.06.2025 року визнано речовим доказом у кримінальному провадженні. Крім того процесуальний керівник зазначив обставини вчинення кримінального правопорушення та надав достатню на його думку кількість доказів, що підтверджують необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна. Вказана позиція сторони обвинувачення логічно узгоджується з фактичними обставинами кримінального провадження та попередньою кваліфікацією вчиненого кримінально-протиправного діяння.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З урахуванням вищенаведених обставин доводи представника про необґрунтованість застосування найбільш обтяжливого способу арешту майна, що полягає у позбавленні права володіти, користуватися та розпоряджатися арештованим майном є безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Як свідчать матеріали, надані до суду апеляційної інстанції, на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали судового провадження переконливо свідчать про те, що майно, на яке прокурор просить накласти арешт, в рамках даного кримінального провадження, відповідає критеріям ч. 1 ст. 170 КПК України, оскільки стороною обвинувачення доведено його відповідність ознакам ст. 98 КПК України, що в своїй сукупності слугує підставами для застосування обмежувальних заходів в даному кримінальному провадженні.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий процесуальний примус як накладення арешту на майно, що надасть змогу виконати завдання, для виконання якого прокурор звернувся із клопотанням.

А тому доводи автора апеляційної скарги про відсутність правових підстав для арешту майна в найбільш обтяжливий спосіб для власника, не є переконливими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 01 липня 2025 року, якою задоволено клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_10 та накладено арешт на майно, яке вилучене 20.06.2025 року під час проведення обшуку, за місцем проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: грошові кошти в сумі 188 080 гривень які належать ОСОБА_6 ; грошові кошти в сумі 2500 доларів США які належать ОСОБА_6 ; флеш-накопичувач Transcend на 640 GB S/n ; флеш-накопичувач Kingston 64 GB; флеш-накопичувач SanDisk 16 GB, SDCZ33; флеш-накопичувач Goodram 32 GB GB8BDC2270; флеш-накопичувач Goodram 16 GB VTS22306; флеш-накопичувач Goodram 16 GB VTS22149; флеш-накопичувач SP 16 GB; флеш-накопичувач Transcend 32 GB, із забороною розпорядження та користування вказаним майном, - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

__________________ ______________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3