Справа №577/5481/25 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/689/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період
УХВАЛА

Іменем України

18 лютого 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференція в залі суду в місті Суми кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 06 листопада 2025 року яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Маріуполь Донецької області, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України,

з участю сторін та інших учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

установила:

Цим вироком ОСОБА_6 визнано винуватим за ст. 336 КК України та призначено покарання у виді трьох років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ухвалено обраховувати з моменту затримання.

Згідно з вироком, ОСОБА_6 визнано винуватим та таких обставин.

Положеннями ст.ст. 17, 65, 68 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.

Згідно з ст.1 Закону України «Про оборону України» № 1932-ХІІ від 06.12.1991 року та ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ від 21.10.1993 року особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчені воєнних дій.

Указом Президента України № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року, того ж дня затвердженого Верховною Радою України, на території України оголошено часткову мобілізацію у зв`язку з чим в Україні розпочався особливий період, який діє до теперішнього часу.

Відповідно до Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» № 65/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» № 2105-ІХ від 03.03.2022 року, на території України оголошено повну мобілізацію протягом 90 діб із дня набрання чинності Указу Президента України № 65/2022.

У подальшому цей строк неодноразово продовжувався, зокрема за Указом Президента України «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» від 15.04.2025 року № 236/2025, затвердженого Законом України від 16.04.2025 року № 4357-ІХ, строк мобілізації був продовжений з 09.05.2025 року на 90 діб.

Положеннями ч. 9 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-ХІІ визначено, що військовозобов`язаними є особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави. Призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року № 3543-ХІІ. На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації, незалежно від місця їх перебування на військовому обліку (ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»).

Відповідно до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою КМУ № 560 від 16.05.2024, на військову службу під час мобілізації, на особливий період призиваються резервісти та військовозобов`язані, які придатні до військової служби за станом здоров`я та не мають права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації з підстав, визначених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Громадянин України ОСОБА_6 з 01.04.2014 року перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 (далі по тексту ІНФОРМАЦІЯ_3 ) і є військовозобов`язаним.

За наслідками медичного огляду позаштатної військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 визнаний придатним до військової служби відповідно до вимог ст. 46в, графи ІІ Розкладу хвороб ТДВ «Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України», затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402, про що складено довідку № 2025-0606-1212-0259-0 від 06.06.2025.

17.06.2025 близько 15:34 год. ОСОБА_6 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_5 , де уповноважена особа намагалася вручити обвинуваченому повістку за № 012794 на відправку того ж дня о 19:00 год. для отримання мобілізаційного розпорядження та вибуття до місць проходження військової служби.

Проте, ОСОБА_6 17.06.2025 близько 17:09 год. під відеозапис в присутності працівників ІНФОРМАЦІЯ_5 , з посиланням на релігійні переконання, відмовився отримати зазначену повістку, у зв`язку з чим, відповідно до п. 47 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого Постановою КМУ № 560 від 16.05.2025, військовослужбовцями згаданого територіального центру був складений Акт відмови від отримання повістки від 17.06.2025, який оголошений ОСОБА_6 разом з текстом повістки про необхідність явки на 19:00 годину 17.06.2025 до ІНФОРМАЦІЯ_5 . У наведений в повітці час ОСОБА_6 до територіального центру також не з`явився без поважних причин.

Таким чином, ОСОБА_6 , будучи військовозобов`язаним, придатним за станом здоров`я для проходження військової служби та не маючи правових підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій і передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки, будучи попередженим про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 336 КК України та належним чином повідомленим про необхідність явки за повісткою для відправки до військової частини, не прибув за викликом на 19 год. 00 хв. 17.06.2025 до ІНФОРМАЦІЯ_5 , тобто свідомо ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просив змінити вирок суду та призначити йому покарання з застосуванням ст. 69 КК України у виді 2 років виправних робіт.

В обґрунтування посилається на те, що він протягом тривалого часу є віруючою людиною, тому за релігійними переконаннями не може служити в збройних силах і використовувати зброю. Зазначав, що має задовільний стан здоров`я, позитивну характеристику, офіційне місце роботи, постійне місце проживання, сприяв розкриттю кримінального правопорушення до кримінальної відповідальності не притягувався. Також зазначив, що суд не взяв до уваги висновки Венеційської комісії з прав людини і її рекомендації.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу, доводи прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно з ч.ч.1, 4 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст.370 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Згідно з ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та змісту вироку суд, приймаючи рішення стосовно ОСОБА_6 , наведених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався в повному обсязі.

Так, розглянувши кримінальне провадження, суд першої інстанції визнав доведеним пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, кваліфікувавши його дії за ст. 336 КК.

На підтвердження встановлених обставин місцевий суд послався на такі докази.

Зокрема, у судовому засіданні ОСОБА_6 винним себе визнав частково. При цьому підтвердив, що дійсно відмовився отримати бойову повістку про необхідність явки до ІНФОРМАЦІЯ_5 на 19:00 годину 17.06.2025 і навмисно не з`явився в указаний строк для відправки у військову частину, оскільки за релігійними переконаннями (є членом церкви Євангельських Християн баптистів «Голос Істини») не може брати в руки зброю.

Допитані в якості свідків військовослужбовці ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_9 і ОСОБА_10 кожен із яких пояснив, що 17.06.2025 року дійсно намагалися вручити ОСОБА_6 повістку про виклик з метою призову на військову службу під час мобілізації та відправлення до місць проходження військової служби, але останній, посилаючись на релігійні переконання, відмовився отримати про що був складений відповідний Акт. У подальшому підсудний не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_5 у визначений в повістці день та час, поважність причин неявки не сповістив.

Крім того, суд у вироку послався на письмові докази.

Так, згідно з карткою обстеження та медичного огляду, довідки військово-лікарської комісії, облікової картки, а також військового квитка, військовозобов`язаний ОСОБА_6 визнаний придатним до військової служби (а.с. 32, 33, 34, 35-42), у зв`язку з чим 17.06.2025 року уповноваженими особами ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (а.с. 47-49) у приміщенні зазначеного територіального центру була спроба вручити обвинуваченому повістку № 012794 про виклик з метою призову на військову службу під час мобілізації та відправлення до місць проходження військової служби при ІНФОРМАЦІЯ_4 за адресою: АДРЕСА_2 , кабінет № 6 на 19:00 год. 17.06.2025 року (а.с. 43, 44-45). Проте, ОСОБА_6 під відеозапис з посиланням на релігійні переконання категорично відмовився від отримання цієї повістки (а.с. 51-54) про що згаданими військовослужбовцями територіального центру 17.06.2025 року був складений Акт відмови від отримання повістки (а.с. 46).

Згідно з повідомленням ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 від громадянина ОСОБА_6 звернень з приводу повторного проходження військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_7 , а також скарги на рішення ВЛК при районному ТЦК та СП не надходило (а.с. 57).

Оцінивши досліджені докази суд першої інстанції обґрунтовано визнав їх належними та допустимими, а у сукупності достатніми для ухвалення обвинувального вироку.

Суд не погоджуючись з доводами сторони захисту на релігійні переконання, які несумісні із проходженням військової служби (є членом Конотопської громади церкви Євангельських Християн Баптистів «Голос Істини» з 2021 року), як підставу для сумлінної відмови від проходження військової служби, обґрунтовано послався на правові висновки викладені у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27.10.2025 року у справі № 573/838/24 (провадження № 51-603кмо25), згідно з якими законодавство України не передбачає можливості відмови від виконання обов`язку проходити військову службу за призовом під час мобілізації, яка ґрунтується на релігійних або інших переконаннях. Такі переконання не можуть бути підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності у разі її ухилення від мобілізації у значенні статті 336 КК України. Призов на військову службу під час мобілізації не скасовує права на сумлінну відмову від носіння та/або використання зброї.

За таких обставин колегія суддів не погоджується з доводами обвинуваченого про неможливість військової служби внаслідок релігійних переконань і посилання останнього на положення ст. 35 Конституції України є непереконливими.

Доводи апелянта щодо незастосування судом першої інстанції висновків Венеційської комісії суд відхиляє з огляду та таке.

Дійсно, Європейська комісія за демократію через право (Венеційська комісія) 18.03.2025 року опублікувала висновок № CDL-AD(2025)006 щодо реалізації в Україні в умовах воєнного стану права на альтернативну (невійськову) службу, за яким йдеться про те, що сама природа такої відмови передбачає, що вона не може бути повністю виключена навіть у воєнний час, хоча держави мають обмежену свободу розсуду, особливо в умовах загальної мобілізації. При цьому за жодних обставин відмовник за переконаннями не може бути змушений носити або використовувати зброю, навіть для самооборони країни (п. 72).

В той же час у п. 71 висновку Венеційська комісія зазначила, що міжнародні стандарти щодо сумлінної відмови від військової служби можна підсумувати таким чином:

Стаття 9 ЄКПЛ та стаття 18 МПГПП, що стосуються свободи думки, совісті та релігії, гарантують право на сумлінну відмову від військової служби;

Сумлінна відмова від військової служби ґрунтується на релігійних або інших переконаннях, що включають, зокрема, тверду, постійну та щиру відмову від будь якої участі у війні або носіння зброї; Держави можуть вимагати певного рівня обґрунтування дійсного переконання;

Згідно з ЄКПЛ, обмеження права на сумлінну відмову від військової служби повинні бути чітко передбачені законом, переслідувати легітимну мету та бути суворо обмежені тим, що є очевидно необхідним для досягнення переслідуваної легітимної мети, і пропорційними цій меті;

Згідно з ЄКПЛ але не згідно з МПГПП відступи від права на сумлінну відмову від військової служби є можливими, але лише у вузьких межах суворої необхідності через гостроту ситуації;

Згідно з ЄКПЛ, а також згідно з МПГПП, Держави мають позитивне зобов`язання створити систему альтернативної служби, яка повинна бути відокремлена від військової системи, не мати карального характеру та залишатися в межах розумного терміну (часових обмежень). Доступ до альтернативної служби повинен бути недискримінаційним і забезпечуватися у справедливих та прозорих механізмах.

Обвинувачений як на підставу здійснення права на сумлінну відмову від військової служби сторона захисту посилається на те, що він є членом Конотопської громади церкви Євангельських Християн Баптистів «Голос Істини» з 2021 року.

Однак вказані обставини самі по собі ще не можуть бути належною та в достатній мірі переконливою демонстрацією наявності в ОСОБА_6 відповідних глибоких, щирих та послідовних релігійних переконань, оскільки право на свободу віросповідання має як зовнішній, так і внутрішній аспекти, а об`єднання з іншими людьми у релігійні організації як соціальні структури є лише однією з альтернативно можливих форм його зовнішнього вираження.

За таких обставин суд першої обґрунтовано констатував недоведеність існування непереборного конфлікту між релігійними переконаннями ОСОБА_6 та його передбаченим ст. 65 Конституції України обов`язком захисту Вітчизни, незалежності і територіальної цілісності України.

Натомість судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_6 , будучи військовозобов`язаним, придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, знаючи про відсутність будь-яких рішень щодо заміни на невійськову (альтернативну) службу, отримавши особисто повістку, без поважних причин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_5 для відправки у військову частину для проходження військової служби в Збройних силах України за призовом під час мобілізації, на особливий період, чим ухилився від призову за мобілізацією.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що призов ОСОБА_6 на військову службу по мобілізації не означає автоматично, що він був зобов`язаний брати до рук зброю, адже з огляду на його релігійні переконання та конституційний обов`язок із захисту Вітчизни під час несення служби він міг бути задіяний у ремонті техніки, будівництві укріплень, вивезенні поранених, перевезенні вантажів та виконанні інших функцій, не пов`язаних із використанням зброї.

Щодо вимоги апеляційної скарги про пом`якшення покарання ОСОБА_6 , колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Так, згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання, у кожному конкретному випадку суд повинен дотримуватися вимог кримінального закону і враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження нових злочинів.

Як слідує з матеріалів справи за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. 336 КК України ОСОБА_6 призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права; це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання раніше обвинувачений до кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, сприяв розкриттю кримінального правопорушення, відсутність обтяжуючих обставин.

Тому, з урахуванням встановленого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому такого виду покарання як позбавлення волі строком на 3 роки, що знаходиться в мінімальних межах визначених санкцією ст. 336 КК України, що на переконання колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Колегія суддів відкидає доводи апеляційної скарги про можливість застосування ст. 69 КК України, оскільки встановлені судом першої інстанції пом`якшуючі обставини: не притягнення до кримінальної відповідальності раніше, позитивна характеристика за місцем роботи не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Визначене судом покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Призначене покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, то вид і розмір визначеного ОСОБА_6 покарання є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, внаслідок чого оскаржене судове рішення є законним, належним чином обґрунтованим та умотивованим, тому вирок суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 06 листопада 2025 року відносно ОСОБА_6 , залишити без зміни, а його апеляційну скаргу на цей вирок, без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Час оголошення повного тексту 20.02.2026 о 08.55 год.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4