Справа № 634/1138/25
провадження № 1-кп/632/109/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/про продовження запобіжного заходу/

13 березня 2026 року м. Златопіль

Златопільський міськрайонний суд Харківської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченої ОСОБА_4 , захисника адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора про продовження щодо ОСОБА_4 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК України, запобіжного заходу,

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Златопільського міськрайонного суду Харківської області перебуває вище зазначене кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 .

14.01.2026 до суду надійшло клопотання прокурора про продовження обвинуваченій ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, строк дії якого спливає 14.03.2026.

В обґрунтування свого клопотання прокурор зазначив, що, строкдії запобіжного заходу закінчується, а остання обґрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, а також у зв`язку із тим, що ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховування від суду, незаконного впливу на потерпілу та свідків у кримінальному провадженні, а також можливість вчинення іншого кримінального правопорушення, не зменшились та продовжують існувати, що виправдовує тримання обвинуваченої під вартою, т.я. розгляд кримінального провадження по суті ще не розпочинався.

Обвинувачена ОСОБА_4 заперечувала проти задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу. В обгрунтування зазначила, що вона раніше не судимая, має постійне місце проживання, на утриманні двох неповнолітніх дітей, а ризики які наведені прокурором у клопотання, нічим не підтверджені, тому просила застосувати до неї запобіжний захід у виді нічного домашнього арешту за адресою місця її фактичного проживання разом із дітьми.

Захисник ОСОБА_5 підтримав позицію своєї підзахисної з викладених нею підстав, додавши, що прокурором не доведено наявності ризиків незаконно впливати на потерпілих та свідків, а також ризику вчинити інше кримінальне правопорушення.

Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши докази, представлені в обґрунтування клопотання та матеріали кримінального провадження в межах питання, яке вирішується, суд дійшов наступного.

Так, згідно із частинами 1 - 3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Частиною 1 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Згідно із ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, - виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що підозрюваний, обвинувачений не виконав обов`язки, покладені на нього при застосуванні іншого, раніше обраного запобіжного заходу, або не виконав у встановленому порядку вимог щодо внесення коштів як застави та надання документа, що це підтверджує; до раніше не судимої особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років, - виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину; до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років; до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Отже, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, а обставини здійснення нею конкретних дій та доведеність її вини, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого судового розгляду, що не виключає можливості продовження застосування до обвинуваченої запобіжного заходу.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини. Так, у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23.10.1994 суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Також ст. 199 КПК України передбачено, що при розгляді доцільності продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 цього Кодексу, враховуються обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню розгляду справи до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Берестинського районного суду Харківської області від 21.08.2025 до підозрюваної ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 17.10.2025 в умовах Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» без визначення розміру застави, який продовжено ухвалою слідчого судді Берестинського районного суду Харківської області від 15.10.2025 а востаннє і ухвалою Златопільського районного суду Харківської області.

Згідно обвинувального акту, органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення.

Термін дії запобіжного заходу спливає 15.03.2026, у зв`язку з чим виникла необхідність у вирішені питання про його продовження. Підставою прийняття таких рішень слідчим суддею стала наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК України, яка підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, які наразі судом не досліджені. Метою - запобігання ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, - переховуванню від органів досудового розслідування та суду; незаконно впливати на потерпілу та свідків у кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому, небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосудді може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи.

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченої, суд відмічає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.

Разом з тим, суд зазначає, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Отже, вирішуючи питання щодо доцільності продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_4 , з урахуванням конкретних обставин справи, характеру та обставин вчинення інкримінованого обвинуваченій діяння, як воно сформульоване стороною обвинувачення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжкого злочину, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років, навіть враховуючи що обвинувачена раніше не судимая, має постійне місце проживання, двох неповнолітніх дітей, то суд вважає, що обвинувачена може переховуватись від суду з огляду на суворість покарання, яке їй загрожує у разі визнання її винною, тому на даний час альтернативні запобіжні заходи не в змозі гарантувати належну поведінку обвинуваченої.

Суд зазначає, що тяжкість обвинувачення хоча і не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Врахування цієї обставини відповідає практиці Європейського суду з прав людини при застосуванні ст. ст. 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення у справі «Ілійков проти Болгарії», де Суд визначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування; рішення у справі «Летельє проти Франції», де Суд визначив, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу).

Таким чином, наведені вище обставини в сукупності дають достатні підстави вважати про наявність ризику втечі обвинуваченої з метою ухилення від кримінальної відповідальності та переховування від суду.

Разом із цим не може залишатися поза увагою суду, що Указом Президента України № 64/2022 на території України починаючи з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан.

Відповідно до п. 8 роз`яснень, наданих Верховним Судом у листі від 03.03.2022 № 1/0/2-22 «Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану», зазначено, що оцінюючи ризики, які обґрунтовують доцільність застосування запобіжних заходів загалом та тримання під вартою зокрема, суд керується всіма наявними матеріалами клопотання про застосування (продовження) запобіжного заходу. Водночас як відповідний ризик суди мають ураховувати запровадження воєнного стану та збройну агресію.

Отже, суд зазначає, що ризик переховування в умовах воєнного стану, який діє в Україні, є досить вагомим.

Надаючи оцінку ступеню ризику незаконного впливу на потерпілу та свідків, то суд враховує встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими і свідками у кримінальному провадженні, в тому числі й на стадії судового розгляду - надаються усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ст. ст. 352, 353 КПК України).

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України).

За таких обставин ризик впливу на потерпілого та свідка існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при збиранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від потерпілого і свідка та дослідження їх судом.

Враховуючи обсяг висунутого обвинувачення, ступінь тяжкості та характер кримінального правопорушення, те, що потерпіла у справі є матір`ю обвинуваченої, і остання зі свідками судом не допитані, суд доходить висновку, що ризик прийняття обвинуваченою спробу незаконного впливу на останніх, з метою переконання або змушення останніх надати покази у вигідному для неї аспекті, є реальним.

Оцінюючи ризик вчинення ОСОБА_4 іншого кримінального правопорушення, то суд вважає, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків вчинення нею іншого кримінального правопорушення, оскільки жодних доказів наявності вказаного ризику, на даному етапі кримінального провадження, суду не надано.

Встановленні ризики свідчать, що менш суворий запобіжний захід, не пов`язаний з тимчасовою ізоляцією, може негативно відобразитися на здійсненні судового провадження.

Суд не ігнорує ті аргументи, які наводяться обвинуваченою та її захисником щодо обрання домашнього арешту, проте, в даному конкретному випадку суд доходить переконання, що ці аргументи не переважують вимог суспільного інтересу, який полягає у встановленні істини у справі, недопущенні перешкоджанню цьому, забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинуваченої і виконання процесуальних рішень по справі. Доводи клопотання обвинуваченої не спростовують встановлених судом обставин та не доводять хибність існування вищезазначених ризиків.

Враховуючи вище викладене, а саме те, що ОСОБА_4 обвинувачується у скоєнні особливо тяжкого злочину, за яке Законом визначене покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років, а ризики, які враховані судом та виправдовують тримання її під вартою, і були підставами для застосування саме такого запобіжного заходу, не зменшилися і продовжують існувати, а також з метою забезпечення належної процесуальної поведінки останньої під час судового розгляду, суд доходить висновку про доцільність продовження раніше застосованого щодо ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

Згідно вимоги ч. 4 ст. 183 КПК України, суд не визначає розмір застави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 131, 132, 176-179, 181 - 183, 370, 372 КПК України, суддя

У Х В А Л И В:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_4 - задовольнити.

Продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК України, строком на шістдесят днів, тобто по 11 травня 2026 року, включно, в умовах Державної установи «Харківський слідчий ізолятор».

Копію ухвали вручити обвинуваченій, її захиснику та прокурору негайно, після її проголошення, а також направити начальнику Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» для виконання.

У задоволенні клопотання сторони захисту про обрання запобіжного заходу у вигляді нічного домашнього арешту відмовити.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали проголошено16 березня 2026 року о 0810 годині.

Суддя: ОСОБА_1