Справа № 161/7170/25 Провадження №11-кп/802/193/26 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисник ОСОБА_7

обвинувачений ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000306 від 23.01.2025 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 жовтня 2025 року, яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Домашів, Ківерцівського району, Волинської області, зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1 , із неповною середньою освітою, не одруженого, військовослужбовця на посаді стрільця-санітара 1 відділення охорони взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 , в порядку ст.89 КК України, не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.147 КК України і призначено покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_8 визначено обчислювати з дня набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід застосований стосовно ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено попередній тримання під вартою.

Вироком вирішено питання речових доказів, процесуальних витрат та арешту майна.

В С Т А Н О В И В

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 28.11.2024 №341 солдата ОСОБА_8 зараховано до списків особового складу, на всі види забезпечення та призначено на посаду стрільця-санітара 1 відділення охорони взводу охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 28, 29, 68 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на повагу до його гідності, ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню. Кожна людина має право на особисту недоторканість та кожен зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції та Законів України, не посягати на права та свободи, честь і гідність інших людей.

Будучи військовослужбовцем, солдат ОСОБА_8 відповідно до вимог ст.ст. 11, 49, 56, 127 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України.

Однак, всупереч вищевказаних вимог чинного законодавства ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.

Так, 23 січня 2025 року приблизно о 02 годині ОСОБА_8 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи з прямим умислом, шляхом застосування фізичного насильства та погроз його застосування, почав утримувати як заручників ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також неповнолітніх ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з метою спонукання державної установи (органів територіального центру комплектування та соціальної підтримки та Національної поліції України) до вчинення дій щодо надання йому відстрочки від проходження військової служби у Збройних Силах України.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на тримання вищевказаних осіб як заручників, ОСОБА_8 замкнув із середини вхідні двері зазначеної квартири на замок та наказав ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 знаходитися у одній із спальних кімнат вказаної квартири, при цьому дозволив їм вільне пересування по квартирі лише з його дозволу, чим унеможливив вільне пересування потерпілих. В подальшому продовжуючи свої протиправні дії, тримаючи у своїй правій руці та демонструючи ніж господарсько-побутового призначення, висловлював до потерпілих погрози фізичною розправою у разі спроби залишення ними місця перебування. Після чого, на спробу потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , вийти із вищевказаної кімнати ОСОБА_8 , почав шарпати за руки ОСОБА_10 та в подальшому штовхнув її, зачепивши вищевказаним ножем ліву руку потерпілої, внаслідок чого ОСОБА_10 впала на підлогу, чим ОСОБА_8 спричинив останній тілесні ушкодження у вигляді садна та синця біля верхньо-зовнішнього краю лівої лопатки; дрібні синці на передній поверхні лівого плеча та передпліччя, подряпину на долонній поверхні лівої кисті біля основи першого пальця, які відносяться до легких тілесних ушкоджень. В подальшому ОСОБА_8 , штовхнув ОСОБА_11 , внаслідок чого остання впала на підлогу, чим ОСОБА_8 спричинив їй тілесні ушкодження у вигляді синця та смужкоподібних саден на внутрішній поверхні правого плеча, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Згодом, після прибуття приблизно о 03 годині 20 хвилин 23 січня 2025 року на місце події (до квартири АДРЕСА_2 ) працівників поліції за викликом ОСОБА_14 до служби «102», ОСОБА_8 висунув вимоги до поліцейських, як умови звільнення заручників, про видачу йому довідки про відстрочку від мобілізації та безперешкодного залишення ним місця події, погрожуючи в разі невиконання зазначених вимог завдати шкоди здоров`ю та життю утримуваних ним осіб, при цьому повідомивши працівникам поліції, що у разі спроби проникнення ними до вищевказаної квартири він підірве гранату.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_8 утримував потерпілих як заручників протягом близько 3 год 30 хв, порушуючи їхнє конституційне право на свободу та особисту недоторканність.

Приблизно о 05 годині 30 хвилин, після того як вимоги ОСОБА_8 були задоволені та формально виконані працівниками поліції, останній вийшов із квартири, де в під`їзді будинку АДРЕСА_3 був затриманий працівниками поліції в порядку ст. 208 КПК України.

Таким чином, ОСОБА_8 інкримінується тримання особи, як заручника з метою спонукання державної установи до вчинення будь-якої дії , як умову звільнення заручника, вчинене щодо неповнолітнього, поєднано з погрозою знищення людей, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.147 КК України.

В поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого вважає даний вирок незаконним та необґрунтованим, висновки викладені у вироку суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Адвокат наполягає на перекваліфікації дій ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 147 на ч. 2 ст. 146 КК України, обґрунтовуючи це відсутністю обов`язкових ознак складу злочину, передбаченого ст.147 КК України, передусім спеціальної мети та належного об`єкта впливу. Захист стверджує, що у діях обвинуваченого відсутня ключова ознака захоплення заручників спонукання державного органу, установи чи інших осіб до вчинення або невчинення певних дій як умови звільнення потерпілих. Хоча ОСОБА_8 висував вимогу щодо надання довідки про відстрочку від мобілізації, за позицією захисту, ця вимога не була пов`язана з умовою звільнення потерпілих. З матеріалів справи та показань свідків не вбачається, що він ставив звільнення дітей у залежність від виконання цієї вимоги. Навпаки, зі свідчень працівників поліції вбачається, що основною його вимогою було не застосовувати до нього фізичну силу та не затримувати його. Захист наголошує, що з жодного дослідженого доказу допитів потерпілих, свідків, відеозаписів з бодікамер не випливає, що обвинувачений захопив і утримував потерпілих із конкретною метою вплинути на ТЦК, СП чи іншу державну установу для отримання відстрочки від мобілізації. Він не оголошував публічних вимог, не пов`язував звільнення потерпілих із їх виконанням, не прагнув розголосу чи політичного впливу. Його поведінка, на думку захисту, була спрямована не на використання потерпілих як інструменту впливу, а на уникнення затримання. Окремо зазначається, що вимога щодо відстрочки від мобілізації була висловлена через значний проміжок часу після початку події та фактично спровокована розмовами з працівниками поліції й однією з потерпілих. При цьому сам ОСОБА_8 на момент події вже був військовослужбовцем, а тому не міг не усвідомлювати, що така довідка фактично не змінить його становища без попереднього звільнення зі служби. Це, на думку захисту, додатково свідчить про відсутність реального наміру використовувати заручників як засіб тиску на державні органи. Адвокат також посилається на міжнародно-правове та національне тлумачення поняття захоплення заручників, відповідно до якого обов`язковою ознакою є висунення вимог третій стороні та пов`язання звільнення заручника із задоволенням цих вимог. У даному випадку, за позицією захисту, такої умови не було. Звільнення потерпілих не ставилось у залежність від надання відстрочки, а сам обвинувачений добровільно вийшов з квартири та звільнив дітей після запевнення, що до нього не буде застосовано силу. Захист вказує, що фактичні дії ОСОБА_8 більше відповідають складу злочину, передбаченого ст. 146 КК України, оскільки полягали у незаконному обмеженні свободи потерпілих без спеціальної мети терористичного чи політичного впливу. Суспільна небезпека його дій, на думку адвоката, полягає саме у незаконному позбавленні волі, а не у використанні осіб як засобу примусу державних органів. Захист зазначає, що обвинувачений перебував у складному психоемоційному стані, пов`язаному зі смертю співмешканки, мобілізацією та невизначеністю подальшого життя, вживав алкоголь, діяв імпульсивно, без чіткого плану. Він не завдав потерпілим реальної критичної шкоди, добровільно припинив протиправні дії, не чинив опору при затриманні та фактично визнав свою провину. Також наголошується, що його дії не були спрямовані на збагачення, помсту чи іншу низьку мету. Просить вирок суду першої інстанції скасувати, перекваліфікувати дії ОСОБА_8 з ч.2 ст.147 на ч.2 ст.146 КК України, визнати винним та призначити покарання у межах санкції статті, на підставі ст.75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

В апеляційній скарзі прокурор не заперечуючи встановлених судом фактичних обставин та кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 147 КК України, оскаржує вирок у частині призначеного покарання. Сторона обвинувачення вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність та безпідставно визнав «щире каяття» пом`якшуючою обставиною. Сторона обвинувачення зазначає, що обвинувачений фактично не визнав своєї вини, повідомивши суду, що не пам`ятає обставин події через перебування у стані алкогольного сп`яніння, не висловив щирого жалю, не вибачився перед потерпілими та не вжив заходів для відшкодування завданої шкоди. Крім того, у судових дебатах захист заперечував наявність складу кримінального правопорушення та правильність кваліфікації дій, що, на його переконання виключає можливість визнання щирого каяття. При цьому Верховний Суд у своїх правових позиціях наголошує, що щире каяття передбачає не лише формальне визнання факту вчинення злочину, а реальне усвідомлення протиправності поведінки, осуд власних дій, щирий жаль та намагання усунути їх наслідки, чого у матеріалах справи не встановлено. Суд фактично призначив покарання у межах, наближених до мінімальної санкції статті, належним чином не врахувавши обтяжуючі обставини, зокрема вчинення злочину щодо неповнолітніх та в стані алкогольного сп`яніння. Наголошується на підвищеній суспільній небезпеці вчиненого, оскільки йдеться про тримання заручників із погрозами знищення людей та використання бойової гранати. Крім того, зазначається, що такі характеристики, як відсутність судимостей, наявність постійного місця проживання та неперебування на обліках у лікарів, є звичайними для законослухняної особи і самі по собі не можуть істотно зменшувати ступінь суспільної небезпечності злочину. Сторона обвинувачення також звертає увагу на те, що обвинувачений є військовослужбовцем, на якого покладено обов`язок дотримуватися військової дисципліни та захищати суверенітет держави, проте ці обставини суд першої інстанції належним чином не врахував. У зв`язку з викладеним сторона обвинувачення просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.147 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.

Також у змінах та доповненнях до апеляційної скарги прокурор зазначає, що вимоги, викладені у апеляційній скарзі підтримує у повному обсязі, а в поданих доповненнях порушує лише питання щодо вирішення долі речового доказу. Зокрема, з урахуванням положень ст. 100 КПК України, прокурор просить речовий доказ мобільний телефон марки «ІPhone» ІМЕІ1 НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 повернути законному володільцю, потерпілій ОСОБА_10 , оскільки суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку не обумовив долю зазначеного речового доказу.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, основні доводи апеляційних скарг, думку захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу захисника та просили її задовольнити; прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу, а скаргу захисту заперечив, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Як убачається з вироку суду першої інстанції, встановлено, що ОСОБА_8 , діючи умисно, із застосуванням предмета, схожого на бойову гранату, утримував у приміщенні квартири неповнолітніх осіб, обмеживши їх свободу пересування, висловлюючи погрози застосування насильства та знищення людей, при цьому висував вимоги до працівників правоохоронних органів та інших уповноважених осіб, пов`язані з наданням йому довідки про відстрочку від мобілізації, а також щодо гарантій незастосування до нього сили та непритягнення до відповідальності. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що такі дії утворюють склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 147 КК України.

Доводи захисника про відсутність у діях обвинуваченого спеціальної мети, обов`язкової для складу злочину, передбаченого ст. 147 КК України, є безпідставними та спростовуються встановленими судом фактичними обставинами. Зі змісту і вимог, встановлених ст. 147 КК України, випливає, що обов`язковою ознакою захоплення заручників є захоплення або утримання особи з метою спонукання державного органу, установи чи окремих осіб до вчинення або невчинення певних дій як умови звільнення потерпілих. Із досліджених судом доказів, зокрема показань свідків, потерпілих, відеозаписів з бодікамер працівників поліції, вбачається, що ОСОБА_8 під час утримання потерпілих висував вимоги, адресовані уповноваженим органам, зокрема щодо оформлення відстрочки від мобілізації, та пов`язував припинення протиправної поведінки із виконанням цих вимог. Сам факт висунення вимог третій стороні у період фактичного утримання потерпілих, поєднаний із погрозами застосування насильства та демонстрацією предмета, схожого на гранату, свідчить про використання потерпілих як засобу впливу на державні органи.

Посилання сторони захисту на відсутність прямого формулювання вимоги у вигляді вислову «в обмін на звільнення заручників» спростовується змістом досліджених судом доказів. Як убачається з показань свідків, зокрема працівників поліції та інших осіб, які перебували на місці події, ОСОБА_8 у період фактичного утримання неповнолітніх прямо висловлював вимоги щодо надання йому довідки про відстрочку від мобілізації та гарантій незастосування до нього сили, при цьому чітко пов`язував подальший розвиток подій із виконанням цих вимог. Свідки підтвердили, що обвинувачений наголошував на наявності у нього предмета, схожого на бойову гранату, та заявляв про можливість її застосування у разі невиконання озвучених умов. За таких обставин утримання потерпілих об`єктивно використовувалося ним як засіб тиску на представників державних органів, а причинно-наслідковий зв`язок між фактом захоплення, висуванням вимог і умовністю припинення протиправної поведінки є доведеним сукупністю належних і допустимих доказів. Формальна відсутність дослівного вислову про «обмін» не спростовує встановленої судом спеціальної мети, оскільки зміст поведінки обвинуваченого та характер його вимог свідчать про використання потерпілих як заручників у розумінні ст. 147 КК України.

Аргументи захисту про імпульсивність дій, перебування у стані алкогольного сп`яніння, складний психоемоційний стан та відсутність чіткого плану не спростовують наявності прямого умислу і спеціальної мети, оскільки поведінка обвинуваченого була послідовною, супроводжувалася формулюванням конкретних вимог та тривалим утриманням потерпілих. Стан алкогольного сп`яніння відповідно до вимог закону не звільняє особу від відповідальності та не виключає умислу. Той факт, що обвинувачений у подальшому залишив приміщення та звільнив потерпілих, не свідчить про відсутність складу злочину, оскільки кримінально каране діяння було закінченим з моменту захоплення та висунення вимог.

Отже, підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 147 КК України на ч. 2 ст. 146 КК України не встановлено, оскільки вчинене ним виходить за межі незаконного позбавлення волі та містить усі ознаки захоплення заручників.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про безпідставне визнання щирого каяття, колегія суддів зазначає, що, як убачається з вироку, обвинувачений у судовому засіданні повністю визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення, погодився з обставинами, встановленими судом, щиро розкаявся та просив суворо його не карати. За таких даних висновок суду першої інстанції про наявність пом`якшуючої обставини у вигляді щирого каяття є обґрунтованим і відповідає матеріалам кримінального провадження.

Разом із тим суд першої інстанції врахував і обтяжуючі обставини, а саме вчинення злочину щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах та в стані алкогольного сп`яніння, що прямо відображено у мотивувальній частині вироку. Призначене покарання відповідає вимогам справедливості, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень. Доводи прокурора про необхідність призначення максимального строку покарання фактично зводяться до переоцінки обставин, які вже були належним чином враховані судом, та не свідчать про істотне порушення закону чи явну несправедливість призначеного покарання.

Обставини, пов`язані зі статусом обвинуваченого як військовослужбовця, відсутністю судимостей та наявністю постійного місця проживання, обґрунтовано враховані судом у сукупності з іншими даними про особу, без надання їм визначального значення. Сам по собі факт проходження військової служби не може автоматично розцінюватися як обставина, що істотно обтяжує покарання поза межами встановлених законом критеріїв.

Разом з тим колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість заявленої вимоги прокурора в частині вирішення долі речового доказу. Відтак, з огляду на положення ст. 100 КПК України, вважає за необхідне задовольнити цю вимогу та вирішити питання про повернення речового доказу мобільного телефону марки «Iрhone» ІМЕІ1 НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 законному володільцю, потерпілій ОСОБА_10 .

Тому, мобільний телефон, відповідно до вимог ст. 100 КПК України слід повернути законному володільцю.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 жовтня 2025 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Речовий доказ мобільний телефону марки «Iрhone» ІМЕІ1 НОМЕР_1 , ІМЕІ2 НОМЕР_2 повернути законному володільцю, потерпілій ОСОБА_10 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий

Судді