Провадження №11-кп/824/5268/2025 Доповідач у суді 2-ї інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду

кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Святошинського районного суду міста Києва від 08 липня 2025 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Славутич Київської області, громадянина України, українця, з середньою освітою, неодруженого, працюючого директором ФОП « ОСОБА_7 », вид діяльності - технічне обслуговування автомобілів, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А :

Як встановлено судом першої інстанції, 17 квітня 2024 року, приблизно о 13 годині 39 хвилині, водій ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи технічно справним автомобілем марки «BMW 428I» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись другорядною дорогою, зі сторони вул. Кільцева дорога в напрямку пр-ту Берестейського у м. Києві, наближався до проїзної частини головної дороги пр-ту Берестейського, з метою виїзду на неї та подальшого руху у напрямку вул. Федора Кричевського.

У цей час, на зупинці громадського транспорту «пр. Академіка Палладіна», що розташовується неподалік буд. № 123 по пр-ту Берестейському, у м. Києві, розташованої праворуч від проїзної частини, серед інших громадян, перебувала пішохід ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час руху, ОСОБА_7 допустив порушення вимог пунктів 1.3, 1.5, 2.3 «б», п. 12.1 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких:

- п. 1.3: учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими;

- п. 1.5: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

- п. 2.3: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

- підпункт «б»: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим транспортом у дорозі;

- п. 12.1: під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_7 виявились у тому що він, будучи обізнаним, що транспортний засіб є джерелом підвищеної небезпеки, усвідомлюючи, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху, водій повинен враховувати дорожню обстановку і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, маючи об`єктивну змогу обрати безпечні прийоми керування та швидкість руху для безпечного маневру повороту праворуч з метою виїзду з другорядної на головну дорогу, почав прискорюватись з максимальним натиском на педаль акселератора в 100%, збільшуючи швидкість від значення 20 км/год до 53 км/год, внаслідок чого втратив керування транспортним засобом, допустив його занос праворуч, внаслідок чого, навпроти будинку № 123 по пр-ту Берестейському, виїхав за межі правого краю проїзної частини на тротуар, де на зупинці громадського транспорту «пр. Академіка Палладіна» здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 .

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, пішоходу ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спричинено тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості у вигляді відкритої травми лівої гомілки: садно (розмірами 5,0х7,0(см)) по передній поверхні лівої гомілки в нижній третині; рана (розмірами приблизно 10,0х5,0(см) та 12,0х5,0(см), в дні рани - підшкірно-жирова клітковина та м`язи, що супроводжувалося утворенням циркулярної підшкірної гематоми, субфасціальної гематоми з переднього та латерального футлярів, розвитком часткового некрозу м`язів в середній третині) по внутрішній та зовнішній поверхні лівої гомілки; перелом середньої третини лівої малогомілкової кістки (зі зміщенням уламків); відкритої травми правої гомілки: розлога рана (описана клінічними лікарями як забійно-рвана рана, розмірами 10,0х14,0(см), в дні рани девіталізовані м`язи, що обумовило розвиток некрозу-розчавлення медіальної голівки литкового м`язу та медіальної порції камбаловидного м`язу) по задньомедіальній поверхні правої гомілки; внутрішньосуглобовий перелом латерального виростка правої великогомілкової кістки (з незначним розходженням уламків).

Невідповідність дій водія автомобіля марки «BMW 428I» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 вимогам п. 12.1 Правил дорожнього руху України, з технічної точки зору, перебувають в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди.

Порушення вимог пунктів 1.3, 1.5, 2.3 «б», 12.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Таким чином, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинувачується у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_10 середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Вироком Святошинського районного суду міста Києва від 08 липня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки. Застосовано ст. 75 КК України та звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 (один) рік. Із покладенням на останнього обов`язків передбачених ст. 76 КК України.

Стягнуто із ОСОБА_7 витрати на залучення експертів у розмірі 17 417 (сімнадцять тисяч чотириста сімнадцять) грн. 44 (сорок чотири) коп. на користь держави. Цивільний позов представника цивільного позивача ОСОБА_9 , який діє в інтересах ОСОБА_10 до ПАТ СК «ІНТЕР-ПОЛІС» та ОСОБА_7 - задоволено частково. Стягнуто з ПАТ СК «ІНТЕР-ПОЛІС» на користь ОСОБА_10 8 441 грн. 09 коп. матеріальної шкоди та 422 грн. 05 коп. моральної шкоди. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 300 000 грн. моральної шкоди. У задоволенні інших вимог - відмовлено.

Вирішено питання речових доказів.

Не погоджуючисьз вироком суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити оскаржуваний вирок в частині призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Призначити в цій частині додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 6 (шість) місяців. В іншій частині вирок залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що при дотриманні ст. 69-1 КК України місцевий суд не міг призначити ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк більше 2 (двох) років.

Окрім цього, обвинувачений частково відшкодував моральну шкоду потерпілій.

В свою чергу, представник потерпілої ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_9 подав заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченого, в яких просить оскаржуваний вирок залишити без змін, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - без задоволення.

В обгрунтування своїх заперечень представник потерпілої зазначає, що кримінальне правопорушення обвинуваченим ОСОБА_7 було скоєно 17.04.2024. В період з 17.04.2024 по сьогоднішній час потерпіла ОСОБА_10 проходила складне, багатоетапне та дороговартісне лікування та реабілітацію. З 28.05.2024 по 15.10.2024 потерпіла продовжила проходити стаціонарне лікування в терапевтичному відділенні військової частини НОМЕР_2 . При цьому, не зважаючи на тривалі переговори та численні обіцянки з 17.04.2024 по 04.08.2025 обвинувачений ОСОБА_7 не надав потерпілій жодної допомоги.

Переказ грошових коштів потерпілій у сумі 50 000 грн. відбувся фактично при подачі апеляційної скарги з метою створення додаткових доказів в обґрунтування апеляційної скарги. Це свідчить про часткове виконання вироку по цій справі, а не про добровільне прагнення обвинуваченого відшкодувати завдану скоєним злочином шкоду.

Також, з матеріалів справи вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 з порушенням арешту майна, продав переданий йому на зберігання речовий доказ по справі - автомобіль БМВ, державний номер НОМЕР_3 , він код: НОМЕР_4 за ціною 271 180 грн. Отримані кошти дозволяли обвинуваченому практично повністю відшкодувати потерпілій моральну шкоду згідно оскаржуваного вироку. Однак ОСОБА_7 було сплачено потерпілій ОСОБА_10 лише незначну суму від продажу автомобіля перед подачею апеляційної скарги.

Тому, сплата лише незначної суми від продажу автомобіля в межах виконання оскаржуваного вироку свідчить, що обвинувачений ОСОБА_7 продав автомобіль не з метою відшкодування шкоди потерпілій, а навпаки з метою виводу належного йому майна, на яке могло б бути звернуте стягнення на виконання вироку від 08.07.2025.

Подібні дії обвинуваченого з ухилення від відшкодування завданої шкоди свідчать про очевидну необґрунтованість доводів апеляційної скарги та спробу введення суду в оману щодо «добровільності» відшкодування шкоди обвинуваченим.

Також слід сприймати критично доводи апеляційної скарги про те, що скорочення строку позбавлення права керування транспортним засобом допоможе обвинуваченому відшкодувати потерпілій моральну шкоду. Отримавши кошти в сумі не менше 271 180 грн від продажу автомобіля, обвинувачений мав змогу відшкодувати моральну шкоду, однак більшу частину коштів приховав. Том відсутні підстави вважати, що пом`якшення додаткового покарання якимось чином вплине на відшкодування моральної шкоди.

Окрім цього, обвинувачений ОСОБА_7 притягався до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП згідно Постанови Вишгородського районного суду Київської області від 18.02.2019 № 363/84/19, Постанови Вишгородського районного суду Київської області від 28.12.2020 № 363/4813/20, Постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 07.06.2022 № 755/4054/22, що було підтверджено під час допиту обвинуваченого в суді першої інстанції.

Таким чином, саме систематичне уникнення відповідальності за ст. 124 КУпАП обвинуваченим ОСОБА_7 обумовило виникнення у нього злочинної самовпевненості, яка призвела до скоєння злочину у цій кримінальній справі.

Відтак, на думку представника потерпілої, застосовані обвинуваченим ОСОБА_7 прийоми керування автомобілем, численні випадки притягнення до відповідальності за ст. 124 КУпАП свідчать про вмотивованість та обґрунтованість призначеного судом першої інстанції додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на три роки.

Разом з цим, відсутня правдива розповідь про всі відомі обвинуваченому ОСОБА_7 обставини вчиненого правопорушення. Так, спочатку обвинувачений намагався уникнути відповідальності посилаючись на погодні умови (опади), не повідомив органу досудового розслідування про прийому керування, що призвели до скоєння злочину. Вказані обставини було встановлено лише у висновку експерта від 25.06.2025 № СЕ-19-24/38023-ІТ. При судовому розгляді у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 давав неправдиві покази суду щодо надання допомоги потерпілій, хоча сам не надав потерпілій жодної допомоги. Також ОСОБА_7 повідомив суду про зберігання у нього речового доказу - транспортного засобу «BMW 428I», номерний знак НОМЕР_1 , хоча вказаний транспортний засіб вже був ним проданий в мережі інтернет.

Відтак, в матеріалах справи відсутні жодні докази, які підтверджували б дійсне бажання виправити ситуацію обвинуваченим ОСОБА_7 та сприяння ним розкриттю злочину.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, пояснення представника потерпілої ОСОБА_9 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та просив залишити вирок суду першої інстанції без змін, пояснення прокурор ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального правопорушення та правова кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України учасниками судового провадження не оскаржуються та не оспорюються, а тому, у відповідності до положень ст. 404 КПК України, апеляційною інстанцією не перевіряються.

Надаючи оцінку вироку в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого.

Так, відповідно до положень ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

З оскаржуваного вироку вбачається, що при призначенні обвинуваченому покарання судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є нетяжким злочином, наслідки вчиненого діяння, ставлення до скоєного і його наслідків, а також дані, які характеризують особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, працює дирктором ФОП « ОСОБА_7 », вид діяльності - технічне обслуговування автомобілів. Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , згідно ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття. Обставин, що обтяжують покарання, згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

З урахуванням зазначених обставин, судом першої інстанції призначено ОСОБА_7 основне покарання у виді обмеження волі в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України на строк 2 роки, та додаткове покарання в межах, встановлених санкцією інкримінованого кримінального правопорушення, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Також судом застосовано до ОСОБА_7 положення ст. 75, 76 КК України та звільнено обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

Призначене ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у виді обмеження волі учасниками провадження не оскаржується, а тому в цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Разом з цим, не ґрунтується на вимогах закону апеляційні вимоги обвинуваченого про те, що суд неправильно призначив останньому додаткове покарання у виді позбавленням права керування транспортними засобами, а саме без дотримання положень ст. 69-1 КК України.

На противагу доводам обвинуваченого, колегія суддів зазначає, що при застосуванні ст. 69-1 КК слід ураховувати, що встановлені в ній правила призначення (пом`якшення) покарання розповсюджуються лише на основні види покарань і обходять додаткові. Тому, якщо в санкції поряд із основним передбачено й додаткове покарання (чи декілька їх видів), то при застосуванні вимог ст. 69-1 КК останні до уваги судом не беруться.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 286 КК України за вчинення даного кримінального правопорушення передбачено покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Таким чином, оскільки санкцією частини 1 статті 286 КК України передбачено безальтернативне додаткове покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років, суд правомірно застосував закон України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню, та призначив ОСОБА_7 додаткове покарання в межах строку визначеного законом.

Крім того, враховуючи обставини вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, який нехтуючи застосуванням безпечних прийомів керування та швидкістю руху, маючи на це об`єктивну змогу, наражаючи на небезпеку інших учасників дорожнього руху, для маневру повороту праворуч з метою виїзду з другорядної на головну дорогу, почав прискорюватись з максимальним натиском на педаль акселератора в 100%, збільшуючи швидкість від значення 20 км/год до 53 км/год, внаслідок чого втратив керування транспортним засобом, допустив його занос праворуч, у результаті чого виїхав за межі правого краю проїзної частини на тротуар, де на зупинці громадського транспорту здійснив наїзд на пішохода, враховуючи наслідки, що настали в результаті ДТП для здоров`я потерпілої, колегія суддів не вбачає достатніх підстав для задоволення апеляційних вимог.

Обставини щодо частково відшкодування потерпілій заподіяної шкоди заслуговують на увагу, однак на переконання колегії суддів в даному випадку не є підставою для пом`якшення додаткового покарання.

З урахуванням встановлених обставин, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційних вимог обвинуваченого.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не виявлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів і вимог поданої апеляційної скарги і не знаходить підстав для зміни вироку, а тому апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишає без задоволення, а вирок Святошинського районного суду міста Києва від 08 липня 2025 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Святошинського районного суду міста Києва від 08 липня 2025 року щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді ____________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4