Справа № 443/270/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/35/26 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України,-

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_8

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Жидачівського районного суду Львівської області від 03 грудня 2025 року стосовно ОСОБА_6 за ст. 336 КК України, -

встановила:

вироком Жидачівського районного суду Львівської області від 03 грудня 2025 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_6 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Згідно вироку, відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Згідно ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Разом з цим, Указом Президента від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, в Україні введено воєнний стан із 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 днів, який надалі Указами Президента неодноразово продовжено, в тому числі відповідно до Указу від 28.10.2024 № 740/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» з 05 год 30 хв 10.11.2024 строком на 90 діб.

Також, Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №65/2022 передбачено, що у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних сил України та інших військових формувань, на території України оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться протягом 90 діб, та яку неодноразово продовжено Указами Президента України «Про продовження строку проведення загальної мобілізації», в тому числі відповідно до Указу від 28.10.2024 № 740/2024, з 10.11.2024 строком на 90 діб.

Згідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Також згідно п. 1, 3 ст. 22 вказаного Закону, громадяни України зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, а також під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки).

08.05.2024 ОСОБА_6 пройшов медичний огляд військово-лікарською комісією при ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою АДРЕСА_2 , за результатами проведення якої, його визнано придатним до військової служби, про що комісією складено довідку військово-лікарської комісії № 719 від 08.05.2024.

16.01.2025 о 10 год 45 хв ОСОБА_6 , перебуваючи у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), що за адресою АДРЕСА_3 отримав повістку про виклик на 21.01.2025 09 год 00 хв до вказаного відділу з метою відправлення для проходження військової служби, що підтвердив власноручним підписом.

Проте, ОСОБА_6 , будучи військовозобов`язаним та придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, не маючи правових підстав на відстрочку від призову відповідно до ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, без поважних причин, умисно не прибув за повісткою на відправку для проходження військової служби 21.01.2025 о 09 год 00 хв до ІНФОРМАЦІЯ_4 , про поважність причин неявки не повідомив, про що 21.01.202 5 працівниками центру комплектування складено відповідний акт, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

На вирок суду обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій просить, оскаржуваний вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким обвинуваченого ОСОБА_6 визнати невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за статтею 336 КК України та виправдати у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

В обґрунтування зазначає, що вирок є незаконним і необґрунтованим у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначає, що обвинувачений є охрещеним членом релігійної організації Свідків Єгови з 2018 року, а його відмова від проходження військової служби, у тому числі служби без носіння зброї, зумовлена щирими, сталими та послідовними релігійними переконаннями, що підтверджено показаннями обвинуваченого, свідків, письмовими доказами та поданими ним заявами до органів державної влади з проханням про направлення на альтернативну (невійськову) службу.

На думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про можливість проходження обвинуваченим військової служби без зброї, не врахувавши особливостей віровчення Свідків Єгови, яке не допускає будь-якої форми військової служби, а також без належної оцінки відхилив докази, що підтверджують несумісність військового обов`язку з релігійними переконаннями обвинуваченого.

Наголошує, що частина четверта статті 35 Конституції України гарантує право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою у разі його несумісності з релігійними переконаннями, і це право поширюється на всі види військової служби, у тому числі за призовом під час мобілізації. Відсутність законодавчо врегульованої процедури проходження альтернативної служби в умовах воєнного стану, на переконання захисника, не скасовує конституційного права та не може бути підставою для кримінального переслідування особи.

Також в апеляційній скарзі зазначено, що право на свободу совісті та релігії, гарантоване Конституцією України, Європейською конвенцією з прав людини та Міжнародним пактом про громадянські і політичні права, не може бути обмежене з міркувань національної безпеки, у тому числі в умовах воєнного стану, а притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності за намагання реалізувати це право суперечить усталеній практиці міжнародних правозахисних органів.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити, в судових дебатах просили змінити вирок виключивши реальне позбавлення волі.

Прокурор ОСОБА_7 подану апеляційну скаргу просив відмовити у задоволенні апеляційних вимог, покликавшись на їх необґрунтованість.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом згідно норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом першої інстанції під час розгляду цього кримінального провадження дотримано наведені вище вимоги кримінального процесуального закону, спрямовані на встановлення об`єктивної істини у справі, а його висновки про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, за який його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи та викладеними у вироку доказами, які судом всебічно і повно досліджені та правильно і об`єктивно оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку.

Так, свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, місцевий суд обґрунтував, покликаючись на докази, зміст яких детально викладено у вироку суду, зокрема, на: показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , рапорт у Стрийський РУП ГУ НП у Львівській області від 19.02.2025 про отримання заяви; рапорт ст. ДОП СП відділення поліції № 1 Стрийського РУП ГУНП у Львівській області капітана поліції ОСОБА_14 ; лист начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 полковника ОСОБА_15 ; повістку на відправку видану 16.01.2025 на ім`я ОСОБА_6 ; довідку військово-лікарської комісії №719-94 від 08.05.2024; картку обстеження та медичного огляду від 08.05.2025; облікову картку ОСОБА_6 ; тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 ; засвідчення згоди ОСОБА_6 кандидата на військову службу щодо виконання ним заходів професійно-психологічного відбору, карткою професійно-психологічного відбору кандидата ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та карткою соціально-психологічного вивчення військовослужбовця; карткою професійно-психологічного відбору кандидата та професійного відбору кандидата ОСОБА_6 ; рапорт старшого офіцера ІНФОРМАЦІЯ_4 капітана ОСОБА_16 адресованого начальнику ІНФОРМАЦІЯ_4 ; поіменний список військовозобов`язаних, які призвані ІНФОРМАЦІЯ_6 ( АДРЕСА_2 ) і відправлені у складі команди « НОМЕР_2 », пункт призначення (пункт зустрічі) АДРЕСА_1 , час прибуття в пункт призначення (на пункт зустрічі) 21.01.2025 09 год 00 хв; акт про неприбуття за бойовою повісткою від 21.01.2025, складеного старшим офіцером ІНФОРМАЦІЯ_4 капітаном ОСОБА_10 , провідним спеціалістом відділення обліку мобілізаційної роботи державним службовцем ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_12 , діловодом відділення обліку мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_4 старшим солдатом ОСОБА_17 , та затвердженого начальником ІНФОРМАЦІЯ_4 полковником ОСОБА_18 ,; лист начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 полковника ОСОБА_15 адресованому начальнику відділення поліції №1 Стрийського РУП ГУНП у Львівській області майору ОСОБА_19 ; протокол тимчасового доступу до речей і документів (в порядку ст.159-166 КПК України) від 27.02.2025; протокол огляду документів від 27.02.2025; постанову про визнання предмету в якості речового доказу від 27.02.2025; відповідь на лист №25 від 10.02.2025, виданою КНП «Журавнівська міська лікарня» Журавненської селищної ради Львівської; постанову про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні від 19.02.2025; постанову про створення групи слідчих від 19.02.2025; ухвалу слідчого судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області ОСОБА_20 від 25.02.2025 у справі №456/1051/25; лист ТВО начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 майора ОСОБА_21 адресованому начальнику відділення поліції №1 Стрийського РУП ГУНП у Львівській області старшому слідчому СВ капітану ОСОБА_22 ; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000157, відповідно до якого 19.02.2025 внесено до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення за ст. 336 КК України.

Також судом першої інстанції досліджувались характеризуючі дані щодо обвинуваченого ОСОБА_6 : вимога про відсутність судимостей, характеристика за місцем проживання, довідка про те, що обвинувачений на обліку в наркологічному та психіатричному кабінетах не перебуває, виробнича характеристика, а також досудову доповідь Стрийського районного сектору №1 філії Державної установи «Центр пробації» у Львівській області від 05.06.2025, згідно якої беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, історію, правопорушення, та середній рівень ймовірності вчинення повторного кримінального правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення особи без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства.

В судовому засіданні в суді першої інстанції також досліджено подані стороною захисту письмові докази, а саме: довідку №1003 від 17.01.2025, відповідно до якої ОСОБА_6 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 21.10.2018 є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні. Як Свідок Єгови він бере участь у проповідуванні доброї новини. Статут Релігійної організації «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні» зареєстрований 30.03.1992 Радою у справах релігій при Кабінеті Міністрів України, із змінами та доповненнями, зареєстрованими 19.12.2017 Міністерством культури України; заяви ОСОБА_6 до ІНФОРМАЦІЯ_4 від 15.01.2025, Жидачівській районній державній адміністрації у Львівській області від 15.01.2025 та Стрийській районній державній адміністрації у Львівській області від 15.01.2025, згідно яких останній зазначає, що не відмовляється від виконання своїх обов`язків перед державою та готовий виконувати свій громадянський обов`язок невійськовим способом. Відповіддю Стрийської районної військової адміністрації №51-Ж-ЗВГ від 05.03.2025 згідно якої правових підстав скеровувати ОСОБА_6 на альтернативну (невійськову) службу за відсутності оголошеного призову на строкову службу немає. Копію рішення Європейського суду з прав людини у справі «Адяна та інші проти Вірменії» від 12.10.2017 (заява № 75604/11). Копію рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мушфіг Мамедов та інші проти Азербайджану» від 17.10.2019 (заява № 14604/08). Копію міжнародного пакту про громадянські і політичні права. Копію рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баятян проти Вірменії» від 07.07.2011 (скарга № 23459/03). Копію виправдовувального вироку Київського районного суду м. Харків у справі №953/9807/24 від 19.03.2025. Копію виправдовувального вироку Бориспільського міськрайонного суду Київської області у справі № 359/8125/23 від 25.03.2025. Повідомлення Урядового порталу щодо відступу від зобов`язань за Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Видрук з веб-сайту WWW.JW.ORG « Чому Свідки Єгови не беруть участь у війнах?». Копію постанови Верховного Суду у справі №601/2491/22 від 13.06.2024. Висновки Венеційської комісії щодо альтернативної (невійськової) служби, прийняті на 142-ому пленарному засідання 14-15.03.2025. Копію Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 23.06.2015. Копію постанови Шостого апеляційного адміністративного суду у справі №736/1999/24 від 17.07.2025.

Дослідивши відповідно до ст. 94 КПК України вищевказані докази і визнавши їх належними та допустимими, оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ст. 336 КК України, як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Сторона захисту, фактично не заперечуючи факту відмови обвинуваченого від проходження військової служби, стверджує, що така відмова була зумовлена його належністю до релігійної організації Свідків Єгови та щирими, сталими й послідовними релігійними переконаннями, які, за твердженням захисту, унеможливлюють виконання будь-якої форми військової служби, у тому числі без носіння зброї. Захист зазначає, що обвинувачений є охрещеним членом цієї релігійної організації з 2018 року, а свої доводи обґрунтовує його показаннями, показаннями свідків, письмовими доказами та поданими ним заявами до органів державної влади з проханням про направлення на альтернативну (невійськову) службу.

Крім того, в апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про можливість проходження обвинуваченим військової служби без зброї, не врахував особливостей віровчення Свідків Єгови, яке, за позицією захисту, не допускає жодної форми військової служби, а також без належної оцінки відхилив докази, що підтверджують несумісність військового обов`язку з релігійними переконаннями обвинуваченого. При цьому апелянт посилається на частину четверту статті 35 Конституції України та гарантії свободи совісті і релігії, передбачені міжнародними договорами, наголошуючи, що відсутність законодавчо врегульованої процедури проходження альтернативної служби в умовах воєнного стану, на його переконання, не може бути підставою для притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Оцінюючи наведені доводи сторони захисту, колегія суддів виходить з такого.

Положення ч. 4 ст. 35 Конституції України передбачають, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України є найважливішими функціями держави та справою всього Українського народу, а захист України, її незалежності та територіальної цілісності України, відповідно до ст. 65 Конституції України є обов`язком громадян України.

Як неодноразово зазначав у своїх постановах Верховний Суд, строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період це два самостійні види військової служби і Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження саме строкової військової служби, тобто заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період на альтернативну (невійськову) службу, цим Законом не встановлена.

Тобто Україна запровадила альтернативи військовій службі у мирний час і громадяни України можуть безперешкодно ними скористатися. Проте у воєнний час, під час мобілізації і оборонної війни обов`язок захисту України, яка зазнала агресивного нападу з боку російської федерації, покладається на всіх громадян України незалежно від їхнього віросповідання.

Україна як держава веде облік осіб, які є військовозобов`язаними, і здійснює стратегічне планування оборонних операцій з урахуванням інформації про кількість осіб, які перебувають на такому обліку та можуть у разі загрози державності під час війни бути залучені до оборони держави.

Колегія суддів вважає, що призов за мобілізацією може зумовлювати виконання військового обов`язку не лише в бойовій обстановці, але може бути пов`язаний з іншими видами несення цієї служби (як от будівництво укріплень, вивезення поранених, ремонт техніки тощо).

Апеляційний суд не погоджується із позицією сторони захисту про те, що має місце порушення ст. 35 Конституції України та ст. 9 Європейської конвенції з прав людини.

Зокрема, у своїй постанові від 15 квітня 2025 року у справі №573/406/24 Верховний Суд не вважав, що необхідністю одягати військову форму і виконання військової служби не пов`язаної із використанням і носінням зброї є таким, що призводить до «загибелі особи в цивільному розумінні», як про це стверджував захист у судовому засіданні. Під час ведення війни, коли йдеться про реальну можливість фізичної загибелі сотень цивільних людей і про реальне захоплення держави, навряд чи залучення будь-якого військовозобов`язаного, в тому числі й особи, яка є Свідком Єгови та сповідує цю релігію, становить такі душевні страждання для людини, які можна порівняти з її смертю в цивільному плані.

У час, коли Україна здійснює самооборону, коли існування самої держави є під загрозою, кожен громадянин України повинен усвідомлювати необхідність пошуку балансу між потребами держави і інтересами самого громадянина. ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на необхідність врахування «особливої суспільної потреби» і «пропорційно переслідуваної законної мети» у випадках, пов`язаних із необхідністю виконання певного обов`язку і свободою віросповідання.

Суд зазначив, що існування особливої суспільної потреби є очевидним, оскільки Україна веде оборонну війну, а не агресивну, Україна зазнала нападу з боку держави, яка є значно більшою за площею і кількістю населення, лінія активних бойових дій і лінія кордону, з боку якого може відбутися потенційний напад противника, вимірюється тисячами кілометрів.

З іншого боку держава в особі її органів приймає і фіксує інформацію про віросповідання громадян, які перебувають на військовому обліку, і як свідчать навіть обставини цієї справи, враховує факт належності до певної релігії, визначаючи вид діяльності, військову спеціальність, до якої планують залучити мобілізованого.

Колегія суддів наголошує, що ситуація мобілізації для боротьби проти зовнішнього агресора є такою особливою загрозою, яка дає підстави для держави очікувати від військовозобов`язаних громадян України прийняття певних обмежень. Натомість за обставинами цієї справи засуджений з посиланням на своє віросповідання відмовляється виконувати свій обов`язок по захисту України під час воєнного стану навіть виконуючи діяльність, яка жодним чином не пов`язана із використанням і носінням зброї, наголошує на тому, що не може одягати військову форму, отримувати оплату праці як військовий.

Держава зі свого боку виконала свої позитивні зобов`язання і пропорційність між виконанням обов`язку по захисту України та віросповіданням конкретного громадянина були враховані.

Верховний Суд у вказаній постанові не вдавався до аналізу рішень ЄСПЛ в контексті відмови від військової служби через релігійні переконання, оскільки жодне з рішень цього Суду не стосувалося оцінки дій держави і громадянина в контексті такої масштабної війни, яка ведеться проти України з урахуванням ресурсів обох держав, характеру нападів, кількості обстрілів, кількості порушень норм міжнародного гуманітарного права та кількості вчинюваних державою-агресором воєнних злочинів, в тому числі проти жінок та дітей.

Суд звернув увагу і на той факт, що наступ на Україну носить широкомасштабний характер, адже у лютому 2022 року військове вторгнення було здійснено не лише з території Російської Федерації, а й з території Республіки Білорусь, а сам військовий супротив з боку України охопив понад 8 з 24 областей держави, які межують з названими державами. Протяжність військового нападу з півночі, сходу та півдня, а також з морського кордону Чорного моря сягнула більшої частини кордону всієї України, включаючи тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим.

Тому в Україні було оголошено загальну військову мобілізацію всіх військовозобов`язаних осіб, тобто йдеться не про військову службу за призовом, яка має місце в мирний час (як у справах ЄСПЛ), а про військову службу за мобілізацією для відсічі ворожої збройної агресії.

Саме військова служба за мобілізацією на цей момент є першочерговим заходом з метою забезпечення національних інтересів держави, оскільки є нагальною потребою в умовах неспровокованого військового нападу з боку РФ. Тобто мобілізація з боку держави України є єдино необхідним та невідкладним заходом для запобігання агресії іншої держави, а сама ж держава по суті вже тривалий період часу перебуває у стані «оборонної війни».

На переконання Суду, перебування держави у правовому режимі воєнного стану є вагомою причиною, щоб вести мову про необхідність виконання військового обов`язку усіма громадянами України, в тому числі й Свідками Єгови. Військовий напад на державу та, відповідно, самооборона проти такої агресії є тим винятковим випадком, який дозволяє державі впроваджувати певні пропорційні обмеження для можливості відмови від військової служби з релігійних мотивів, за яким не можна вести мову про порушення ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Адже і сама Україна є підписантом вказаної Конвенції, а відтак, якщо її існування поставлено під загрозу внаслідок військового нападу, то очевидним є те, що держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних).

Аргументи про те, що релігійні переконання не дозволяють одягати військову форму та здійснювати діяльність, яка не пов`язана із використанням та носінням зброї, суд не може оцінити як такі, які настільки обмежують можливість сповідувати певну віру, що виключають можливість виконання військовозобов`язаним громадянином України свого обов`язку по мобілізації під час воєнного стану.

Стосовно доводів сторони захисту про право на «сумлінну відмову» від військової служби та неможливість притягнення в умовах воєнного часу до кримінальної відповідальності за ст. 336 КК України осіб, які мають належно підтверджені несумісні із виконанням військового обов`язку релігійні переконання, то такі не ґрунтуються на вимогах закону.

Так, відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» (далі - Закон), альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби та має на меті виконання обов`язку перед суспільством.

В умовах воєнного або надзвичайного стану, як передбачено ч. 2 цієї статті, можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень. Право на альтернативну службу згідно зі ст. 2 Закону мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

За змістом ч. 1 ст. 1 Закону альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби на яку призивають громадян зазначених у ст. 15 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (далі - Закон №2232-XII), віком 18-25 років. Можливості заміни в означений спосіб військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період Закон не передбачає.

Міжнародний пакт про громадянські і політичні права гарантує кожній людині право на свободу думки, совісті та релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та вчень. Відступ від положень Пакту не допускається навіть під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою.

Стаття 9 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики та ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно до положень ч. 2 цієї статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Таким чином, усупереч доводів апеляційної скарги, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним і може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета - інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише в тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених законних цілей.

Ані положення Пакту, ані положення Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці сформував орієнтири, за якими відмова від військової служби є переконанням, що досягає достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності та важливості, щоб на нього поширювалися встановлені статтею 9 Конвенції гарантії, у випадках, коли така відмова мотивована серйозним і непереборним конфліктом між обов`язком служити в армії та совістю людини або її щирими та глибокими, релігійними чи іншими, переконаннями (Баятян проти Вірменії (Bayatyan v. Armenia), Папавасілакіс проти Греції (Papavasilakisv. Greece), Канатли проти Туреччини (Kanatliv. Turkiye).

Водночас ЄСПЛ послідовно визнає, що коли особа, посилаючись на ст. 9 Конвенції, просить скористатися правом на сумлінну відмову від військової служби, вимоги компетентними органами держави певного рівня доказування для обґрунтування такого прохання і відмова у його задоволенні, якщо відповідні докази не надаються, не суперечать положенням цієї статті (Енвер Айдемір проти Туреччини (Enver Aydemir v. Turkiye), Дягілєв проти Росії).

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава може встановлювати процедури для оцінки серйозності переконань людини та запобігати спробам зловживання можливістю звільнення з боку осіб, котрі у змозі нести військову службу. Питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень статті 9 Конвенції та в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи.

Право на свободу совісті та віросповідання гарантовано як одне з конституційних прав людини, та закріплено у ст. 35 Конституції України. Одним з аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби. Зокрема, у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

В умовах збройної агресії Російської Федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпека громадян та саме існування держави, існує нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії та високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання свого конституційного обов`язку з захисту Вітчизни.

За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини закріпленого в ст. 9 Конвенції та ст. 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань. Це не означає, що можливість здійснення права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї.

Відповідно до статей 17, 65 Конституції України захист держави і забезпечення її безпеки є найважливішими функціями всього Українського народу. Військова служба - це конституційний обов`язок громадян України, який полягає у забезпеченні оборони України, захисті її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, захист вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Такі положення основного закону дублюються в ст. 1 Закону №2232-XII - захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. До військовослужбовців належать особи, які проходять таку службу, зокрема у Збройних Силах України. Військовій службі передує необхідність виконання конституційного військового обов`язку, що передбачає проходження громадянами України військової служби (добровільно чи за призовом).

Відповідно до ст. 2 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про оборону України» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, а жіночої статі -також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Таким чином, жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.

На це звертав увагу Верховний Суд у своїй постанові від 13 червня 2024 року у справі №601/2491/22.

Колегія суддів бере до уваги, що ОСОБА_6 , будучи військовозобов`язаним, придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, знаючи про відсутність будь-яких рішень щодо заміни на невійськову службу, не маючи підстав на альтернативну службу під час мобілізації на особливий період, будучи ознайомленим особисто з повісткою про необхідність явки для проходження військової служби, без поважних причин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 , з метою відправлення у розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 для проходження військової служби в Збройних силах України за призовом під час мобілізації, на особливий період, чим ухилився від призову за мобілізацією.

Отже, як уже зазначалося вище, за обставин цієї справи, наявності у ОСОБА_6 фактичних і юридичних підстав для сумлінної відмови від військової служби доведено не було, правова оцінка його дій як ухилення від призову за мобілізацією не суперечить вимогам ч. 4 ст. 35 Конституції України і ст. 9 Конвенції.

Притягнення до кримінальної відповідальності за такі дії не є примусом, що принижує свободу людини мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір, у розумінні ч. 2 ст. 18 Пакту, тому перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, обставин і фактів, які могли б вплинути на законність, вмотивованість та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення щодо доведення винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, і які б не були досліджені чи належним чином не оцінені цим судом, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Перевіряючи доводи сторони захисту, наведені у судовому засіданні, щодо можливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 покарання, не пов`язаного з реальним позбавленням волі, колегія суддів виходить з такого.

В силу вимог ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає у передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання у цілому.

Згідно матеріалів справи при призначенні ОСОБА_6 покарання місцевим судом у повній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є нетяжким, обставини кримінального провадження, висновок пробації, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, неодружений, офіційно працевлаштований, позитивно характеризується за місцем проживання. Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, під час судового розгляду не встановлено.

Врахувавши, всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, що є мінімальним розміром, передбаченим санкцією ст. 336 КК України, і таке своє рішення належним чином мотивував.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу, що скоєне ОСОБА_6 кримінальне правопорушення, хоч є нетяжким злочином, проте вчинене в умовах воєнного стану під час збройної агресії РФ, що створює в очах суспільства враження безкарності, та те, що підстав передбачених законодавством на відстрочку від призову чи інших поважних причин останній не мав, в період воєнного стану при оголошеній загальній мобілізації умисно проігнорував свій конституційний обов`язок щодо захисту Батьківщини, що свідчить про значну суспільну небезпечність самого злочину.

На думку колегії суддів, підстави для застосування щодо ОСОБА_6 при призначенні йому покарання положень ст. 75 КК України відсутні.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що при призначені покарання обвинуваченому, необхідно враховувати виховну дію покарання, оскільки воно повинно бути направлено не тільки на забезпечення виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових правопорушень, а також повинно бути спрямовано на попередження вчинення правопорушень іншими особами.

Застосовуючи справедливе покарання за вчинене правопорушення, суд таким чином констатує, що відповідні діяння є суспільно небезпечними та за їх вчинення настають певні негативні наслідки.

Відтак, підстав вважати, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через суворість, немає.

Інші доводи апелянта правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, є необґрунтованими і безпідставними.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не містить правових підстав для скасування чи зміни оскаржуваного вироку суду, а отже така визнається судом апеляційної інстанції необґрунтованою та до задоволення не підлягає.

При цьому, за наслідками апеляційного перегляду істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

вирок Жидачівського районного суду Львівської області від 03 грудня 2025 року стосовно ОСОБА_6 за ст. 336 КК України залишити без змін, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4