Справа № 308/2361/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.03.2026 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_4 ,

учасників судового розгляду: прокурора Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження № 11-сс/4806/167/26 за апеляційною скаргою підозрюваного ОСОБА_6 та доповненнями до неї захисника-адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 лютого 2026 року,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 лютого 2026 року, задоволено клопотання слідчого Шостого слідчого відділу (з дислокацією у м. Ужгороді) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові ОСОБА_8 , погоджене прокурором Закарпатської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0000946 від 07.08.2025, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відносно: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , тимчасове місце проживання: АДРЕСА_2 , військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, сапера розмінування 1 відділення розмінування 3 взводу розмінування 4 роти розмінування 3 батальйону розмінування військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», не судимого, підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Застосовано відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 (шістдесят) днів, а саме до 12 квітня 2026 року включно.

Строк тримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 під вартою обчислюється з моменту затримання - 15 год. 10 хв. 12.02.2026 року.

Визначено заставу, достатню для забезпечення виконання підозрюваним ОСОБА_6 , покладених на нього обов`язків передбачених цим Кодексом в розмірі 60 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3328 грн. ), тобто 199 680,00 грн.

Роз`яснено, що підозрюваний ОСОБА_6 або заставодавець мають право в будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

У разі внесення застави у вказаному розмірі покладено на підозрюваного ОСОБА_6 , наступні обов`язки: прибувати до слідчого, прокурора або суду на їх першу вимогу; повідомляти слідчого, прокурора або суд про зміну свого місця проживання; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти, якщо їх декілька) для виїзду за кордон, інші документи, що надають право на виїзд із України та в`їзд в Україну.

Встановлено строк дії обов`язків до 12.04.2026 року включно.

З матеріалів клопотання вбачається, що слідчий Шостого слідчого відділу (з дислокацією у м. Ужгороді) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові ОСОБА_8 , звернувся до слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Подане клопотання мотивовано тим, що Шостим слідчим відділом (з дислокацією у м. Ужгороді) ТУ ДБР у м. Львові здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 07.08.2025 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000946.

Слідчий зазначив, що солдат ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем військової служби під час мобілізації, на особливий період, перебуваючи на посаді сапера розмінування 1 відділення розмінування 3 взводу розмінування 4 роти розмінування 3 батальйону розмінування військової частини НОМЕР_1 , в порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 49, 127, 128, 129, 130, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, не бажаючи переносити труднощі військової служби, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, без дозволу командування та начальників, яким підпорядкований за службою, без поважних причин, в умовах воєнного стану, 28.05.2025 не прибув із лікувального закладу до розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_3 та з того часу відсутній без поважних причин на військовій службі, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи свою діяльність з проходженням військової служби.

Слідчий вказує, що12.02.2026 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, тобто нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовця, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Слідчий зазначив, що з метою забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного, запобігання продовженню злочинної діяльності та можливого ухилення від досудового слідства виникла необхідність в обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

У ході досудового слідства встановлено наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний ОСОБА_6 може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків, інших учасників кримінального провадження, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Задовольняючи клопотання слідчого, в ухвалі слідчий суддя вказав про наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого: ч. 5 ст .407 КК України, за який може бути призначено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років та достатніх підстав вважати, що існують ризики: переховування підозрюваного від органу досудового розслідування та суду, впливати на свідків, інших учасників кримінального провадження, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, у зв`язку з чим слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання про обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з визначенням застави є обґрунтованим та підлягає до задоволення.

В апеляційній скарзі підозрюваний ОСОБА_6 вказує на те, що оскаржувана ухвала слідчого судді є несправедливою, необґрунтованою, та безпідставною. Зазначає, що виконання якихось обов`язків він не приступав, так як він відмовився від мобілізації, тому було порушено кримінальну справу за ст.336 КК України. Просить суд змінити йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт, так як він зобов`язується по першому виклику з`являтися до суду і всіх відповідних органів, заставу внести не може, це дуже велика сума, враховуючи економічний стан країни. Також просить звернути увагу на стан його здоров`я, без певних комплексів лік, епілептичні напади знову активізуються, а знаходячись в закритому приміщенні може ще скоріше це спровокувати.

До початку апеляційного розгляду від захисника-адвоката ОСОБА_7 , яка діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_6 надійшли доповнення до апеляційної скарги підозрюваного, в яких зазначає, що суд першої інстанції не врахував доводи сторони захисту та її підзахисного, а саме те, що відсутня обґрунтована підозра та відсутні ризики, передбачені ст.177 КПК України. Зазначає, що матеріали кримінального провадження не містять належних доказів того, що підозрюваного було зараховано до списків особового складу військової частини, та про призначення його на військову посаду або іншим чином оформлено проходження військової служби. Вважає, що фактичне перебування особи на території військової частини без належного юридичного оформлення, не створює для неї статусу військовослужбовця. Більш того, зазначає, що з матеріалів справи та наданих документів безпосередньо в судовому засіданні самим підозрюваним вбачається, що особа відмовлялася від мобілізації, що саме по собі свідчить про відсутність згоди на проходження військової служби. Стверджує, що ОСОБА_6 не може бути підозрюваним за ч.5 ст.407 КК України, оскільки у матеріалах справи є докази, що свідчать про те, що була відмова від мобілізації, яка була зафіксована Ужгородським районним управлінням поліції та відомості внесено до ЄРДР №0000. Просить суд, оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати, звільнити з-під варти ОСОБА_6 через відсутність обґрунтованої підозри, оскільки запобіжний захід можливий тільки за наявності обґрунтованої підозри.

До початку судового засідання від захисника-адвоката ОСОБА_7 надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без її участі, вимоги апеляційної скарги підтримує, та просить їх задовольнити.

Судове провадження розглядається за відсутності підозрюваного ОСОБА_6 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , неявка яких з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає його розгляду. При цьому враховується те, що в апеляційній скарзі не порушується питання про погіршення становища підозрюваного і від нього не надходило клопотання про бажання брати участь у розгляді апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про суть ухвали слідчого судді, повідомлення про те, ким і в якому обсязі вона оскаржена, прокурора, який заперечив проти вимог апеляційної скарги та судове рішення вважає законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судове рішення стосовно обрання запобіжного заходу повинно відповідати вимогам ст. 370 КПК України, тобто повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим та містити, як чітке визначення законодавчих підстав для його обрання, так і дослідження та обґрунтування достовірності обраних підстав у контексті конкретних фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, врахування особи підозрюваного та інших обставин, в тому числі ризиків, наведених у ч. 1 ст. 177 КПК України.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Апеляційний суд вважає, що слідчий суддя повною мірою дотримався вказаних вимог закону при розгляді клопотання про застосування до підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Розглядаючи дане клопотання, слідчий суддя належно дослідив та перевірив наведені у ньому доводи щодо обґрунтованості підозри та наявності ризиків які, власне викликали необхідність вжити заходи для забезпечення кримінального провадження шляхом застосування до підозрюваного запобіжного заходу.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, Шостим слідчим відділом (з дислокацією у м. Ужгороді) ТУ ДБР у м. Львові здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 07.08.2025 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000946, що підтверджується копією витягу з ЄРДР від 07.08.2025.

12.02.2026 у рамках даного кримінального провадження в порядку ст.ст. 276-278 КПК України повідомлено про підозру ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, а саме нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовця, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

При вирішенні питання про застосування до підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, слідчим суддею встановлено доведеність прокурором обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, а саме: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Всупереч доводам сторони захисту, висновок слідчого судді про необхідність обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 відповідає фактичним обставинам кримінального провадження і такий висновок підтверджується перевіреними слідчим суддею доказами, яким дана належна оцінка.

Як встановив слідчий суддя, і це підтверджується матеріалами судового провадження, ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, та яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, перебуваючи на волі, може переховуватися від органів досудового розслідування і суду, незаконно вливати на свідків у даному кримінальному провадженні, може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що свідчить про наявність існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Вагомість наявних доказів на підтвердження обґрунтованої підозри ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, доведена прокурором та сумнівів у колегії суддів щодо їх повноти та достатності не викликає.

Разом з тим, перевіряючи наявність обґрунтованої підозри, колегія суддів виходить з того, що сукупність матеріалів кримінального провадження на даній стадії розслідування, є достатньою для застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу, оскільки обґрунтованість підозри - це не акт притягнення особи до відповідальності, а сукупність даних, які переконують об`єктивного спостерігача, що особа могла бути причетною до вчинення конкретного злочину.

При цьому, колегія суддів не може не зазначити, що практика ЄСПЛ не вимагає, щоб на момент обрання запобіжного заходу у органу досудового розслідування були чіткі докази винуватості особи, яку повідомлено про підозру. Так, у справі «Феррарі-Браво проти Італії» від 14.03.1984 року ЄСПЛ вказав, що комісія наголошує, що питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна це питання, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому має й тримання під вартою.

Апеляційний суд зауважує, що на даному етапі провадження слідчий суддя не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті. Слідчий суддя на підставі оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення кримінального правопорушення вірогідною та достатньою (за стандартом «обґрунтованої підозри») для застосування щодо неї запобіжного заходу.

Тому доводи апеляційної скарги про відсутність обґрунтованої підозри, апеляційний суд відхиляє та зазначає, що стороною захисту під час розгляду в суді першої інстанції не спростовані доводи клопотання слідчого. Не надані докази в обґрунтування апеляційної скарги стороною захисту і до суду апеляційної інстанції.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги на предмет наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, апеляційний суд вважає, що з огляду на характер та конкретні обставини кримінального провадження, такі існують та доводяться відповідними доказами.

Зокрема, слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі встановив наявність трьох ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду; ризик впливу на свідків; та ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином. Апеляційний суд погоджується з висновками слідчого судді, що вказані ризики існують та є обґрунтованими.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що ризик не є визначеною подією, а по суті представляє ймовірність отримання несприятливих для досудового розслідування подій, визначених у ч. 1 ст. 177 КПК України.

З наведених вище мотивів, колегія суддів не вважає обґрунтованими доводи захисника про необґрунтованість слідчим та прокурором належними доказами зазначених вище ризиків, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Колегія суддів за результатами розгляду провадження дійшла висновку, що слідчим суддею правильно встановлено, що інший, менш суворий запобіжний захід не зможе забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, що випливають зі змісту ст. 177 КПК України, і тримання підозрюваного під вартою в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу.

Що стосується доводів в апеляційній скарзі підозрюваного простан його здоров`я, то апеляційний суд зазначає, що сторона захисту має право звернутись до адміністрації установи виконання покарань з приводу надання медичної допомоги ОСОБА_6 , за наслідками якої буде вирішено питання щодо проведення медичного обстеження підозрюваного та, у разі необхідності забезпечення надання йому належної медичної допомоги, у тому числі стаціонарного лікування, за наявності для цього підстав.

Отже, даних, які б унеможливлювали тримання ОСОБА_6 під вартою, матеріали судового провадження не містять та колегією суддів не встановлено.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про незаконність та необґрунтованість ухвали слідчого судді, є безпідставними, оскільки ухвала слідчого судді відповідає вимогам ст.ст. 196, 372 КПК України, та містить обґрунтування і мотиви, з яких виходив слідчий суддя при її постановленні.

Доводи апеляційної скарги про можливість застосування щодо підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу домашній арешт, апеляційний суд також відхиляє як такі, що не знайшли свого підтвердження і не спростовують висновків слідчого судді, вважаючи, що викладені в ухвалі слідчого судді факти, які знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду, не дають підстав для застосування щодо підозрюваного ОСОБА_6 більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, у тому числі домашнього арешту.

З огляду на означене, колегія суддів прийшла до висновку, що слідчим суддею правильно оцінені наявні ризики та обґрунтовано задоволено клопотання органу досудового розслідування, обравши стосовно ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави.

Колегія суддів враховуючи всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування до особи запобіжного заходу, вважає, що у конкретному випадку, обрання стосовно підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою обумовлено процесуальною необхідністю та є доцільним у межах даного кримінального провадження. Застосований відносно підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою за вказаних обставин справи, з урахуванням встановлених ризиків, на думку колегії суддів, не є надмірним та таким, що принижує його гідність у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В апеляційній скарзі містяться також інші твердження підозрюваного та його захисника, які не потребують детального аналізу колегії суддів та не мають будь-якого вирішального значення в цьому провадженні.

Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги, апеляційним переглядом не встановлено.

Процесуальних порушень, які б могли слугувати підставами для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не встановлено.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають, а оскаржувана ухвала слідчого судді від 13 лютого 2026 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, та відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Керуючись ст. ст. 176-179, 183, 194, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, апеляційний

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу підозрюваного ОСОБА_6 з доповненнями до неї захисника-адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13 лютого 2026 року, якою застосовано відносно підозрюваного ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді