ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1042/26 Справа № 932/3531/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді -доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

захисника

в режимі відеоконференції ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника обвинуваченої ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду м.Дніпра від 06 січня 2026 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000932, щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: м. Кривий Ріг Дніпропетровської області,

зареєстрованої та проживаючої за адресою:

АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

місце народження: м. Кривий Ріг Дніпропетровської області,

зареєстрованого за адресою:

АДРЕСА_2 ,

проживаючого за адресою:

АДРЕСА_3 ,

обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.1 ст.114-1, ч.3 ст.332 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Дніпра від 06 січня 2026 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 06 березня 2026 року включно.

Своє рішення судмотивував тим, що на даний час розгляду справи не зникли існуючі ризики, передбачені п.п.1,3,5 ст.177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 можуть спробувати переховуватися від суду; незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення. Разом з тим, судом вважається недоведеними зазначені прокурором у клопотанні ризики щодо знищення, приховування або спотворення будь-якої із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а також щодо незаконного впливу на експертів у цьому ж кримінальному провадженні, оскільки вони є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Суд врахував, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.1 ст.114-1, ч.3 ст.332 КК України, найтяжче з яких, відповідно до вимог ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжкого злочину з санкцією від 7 до 9 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна, а тому зазначає, що можливість застосування до них запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою передбачають вимоги п.4 ч.2 ст.183 КПК України. Судом також зазначено, що обвинувачення у вчиненні злочинів за зазначеними вище кваліфікаціями статей Закону, тим більш, під час дії правового режиму воєнного стану, свідчить про максимальний ступінь суспільно-небезпечного діяння. Враховуючи приписи ст.183 КПК України суд не вбачає можливості та необхідності для застосування до обвинувачених альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави. Суд зауважив на тому, що посилання захисту на стійкі соціальні зв`язки само по собі не може бути безумовною підставою для застосування альтернативного запобіжного заходу або зміни на більш м`який, а твердження захисту щодо утримування обвинувачених в умовах ізоляції протягом тривалого часу та недостатність доводів, наведених прокурором в обґрунтування продовження відносно них дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, є необґрунтованими та безпідставними.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу суду та обрати відносно ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту; визначити розмір застави у розмірі від 20 до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Обґрунтовуючи заявлені в апеляційній скарзі вимоги захисник обвинуваченої посилається на те, що прокурор не довів наявність ризиків, зазначених у клопотанні. Зазначив, що ОСОБА_8 не має будь якого наміру переховуватися від суду, так як вона є особою, яка раніше не була судимою, має постійне місце мешкання; не має потреби незаконно впливати на потерпілих, свідків, так як під час досудового розслідування було допитано зазначених осіб; не збирається вчиняти нові кримінальні правопорушення. Зауважує, що ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання в м. Кривому Розі, має двох дітей, одна з яких є неповнолітньою, має позитивні характеристики. Також зазначив, що ОСОБА_8 знаходиться під вартою вже понад 1 рік 3 місяці, що є надмірним строком з урахуванням відсутності прямих доказів та її процесуального статусу.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 просить поновити строк на апеляційне оскарження, оскільки повний текст ухвали Шевченківського районного суду міста Дніпра від 06 січня 2026 року по справі №932/3531/25 він отримав 14 січня 2026 року.

По суті просить скасувати ухвалу суду, постановити нову, якою змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_3 , із покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України. У випадку залишення запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 встановити обвинуваченому альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в межах, визначених ч. 5 ст. 182 КПК України, в розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що

становить 66560 грн.

Обґрунтовуючи заявлені в апеляційній скарзі вимоги захисник обвинуваченого посилається на недоведеність ризиків, оскільки підозрюваний приймав участь у всіх слідчих діях, з`являвся за викликами слідства, з`явився на розгляд щодо нього запобіжного заходу, хоча в разі реальних намірів переховуватися від слідства і суду вже з моменту не взяття його під варту 24.10.2024 року, коли було проведено його затримання, вже б здійснив дії щодо переховування та знищення речей та документів. Зазначає, що посилання прокурора на тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому, у разі визнання його винним, не може слугувати підставою для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки сама по собі дана обставина не може слугувати виправданням продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Судом не враховано, що ОСОБА_7 жодного разу не вчиняв дій, які б свідчили про його намір переховуватися від суду, інші дані, які б свідчили про наявність цього ризику, відсутні. Зауважує, що під час продовження запобіжного заходу не враховано стан здоров`я обвинуваченого, який є інвалідом за неврологічним захворюванням, має наслідки тяжкого поранення, пов`язаного з захистом Батьківщини, утримання його в обмежених умовах без належного лікування може призвести до погіршення стану його здоров`я, нападів епілепсії, неможливості отримання належної медичної допомоги, факт наявності захворювання, поранення та інвалідності підтверджується довідками до висновків МСЕК, копіями виписок, обстежень, довідки про поранення, медичною формою про здійснення евакуації пораненого ОСОБА_7 тощо. Також вказав, що обвинувачений надавав послуги у вигляді виготовлення татуювання, мав намір відкрити власний салон та зареєструвати ФОП, до того ж обвинувачений ОСОБА_10 служив під час повномасштабного вторгнення рф в період з 31.08.2022 року по 26.12.2022 року, відповідно отримував грошове забезпечення відповідно до окладу та участі в бойових діях, після отримання поранення отримав одноразову грошову допомогу, отримував лікарняні, працював в компанії «АТБ», має дохід від діяльності татуювальника тощо, таким чином мав законні засоби існування для себе та своєї родини, також дружина ОСОБА_7 - ОСОБА_11 працює та отримує офіційну зарплатню, що не враховано при розгляді питання альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, факт легальності заробітків родини ОСОБА_12 не перевірявся. Зазначає, що твердження про те, що ОСОБА_7 буде впливати на свідків та потерпілих у цьому кримінальному провадженні, є виключно припущенням, не підтверджений жодними належними та допустимими доказами. Взагалі, не зазначено, зокрема, на яких саме свідків ОСОБА_7 може впливати. Щодо ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, вважає його так само необґрунтованим та не доведеним, оскільки обвинувачений раніше не судимий, за все своє життя ніколи не перебував у розшуку і не притягався до кримінальної відповідальності та йому не було до цього вручено жодного повідомлення про підозру. ОСОБА_7 має постійне місце реєстрації, де і мешкав разом із своєю дружиною. Ризик незаконно впливати на свідків також суттєво зменшений фактом добросовісної процесуальної поведінки ОСОБА_7 .

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор, обвинувачена ОСОБА_8 та її захисник ОСОБА_9 у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, клопотань про бажання взяти особисту участь під час розгляду апеляційної скарги або відкладення розгляду справи не надходило, відповідно до вимог ч.4 ст.422-1 КПК України апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності зазначених учасників судового провадження.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Вирішуючи питання про дотримання захисником ОСОБА_6 строку апеляційного оскарження, апеляційний суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої сторони.

Відповідно до ст. 395 КПК України апеляційна скарга може бути подана на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, - протягом п`яти днів з дня її оголошення.

З клопотання захисника слідує, що повний текст ухвали Шевченківського районного суду міста Дніпра від 06 січня 2026 року по справі №932/3531/25 він отримав 14 січня 2026 року.

Апеляційна скарга на ухвалу Шевченківського районного суду м.Дніпра від 06 січня 2026 року захисником подана через систему Електронний суд 15 січня 2026 року, у якій ОСОБА_6 просив поновити строк апеляційного оскарження ухвали Шевченківського районного суду м.Дніпра від 06 січня 2026 року.

З огляду на зазначене та виходячи з положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо забезпечення права скаржника на доступ до суду та пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України про забезпечення права на апеляційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках, апеляційний суд вважає наведені апелянтом причини для поновлення строку на апеляційне оскарження поважними, а відтак клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали Шевченківського районного суду м.Дніпра від 06 січня 2026 року слід задовольнити.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

В силу вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених

ст.177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання апеляційного суду суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до матеріалів справи в провадженні Шевченківського районного суду м. Дніпра перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 , ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.1 ст.114-1, ч.3 ст.332 КК України.

Прокурором в судовому засіданні суду першої інстанції заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо

ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , мотивуючи свою позицію тим, що ризики, передбачені п.п.1,2,3,5 ст.177 КПК України станом, на теперішній час не перестали існувати, а тому обвинуваченим слід продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

Перевіряючи доводи клопотання прокурора відносно обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у контексті наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, суд першої інстанції встановив, що на даний час розгляду справи не зникли існуючі ризики, передбачені п.п.1,3,5 ст.177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 можуть спробувати: переховуватися від суду; незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Слідчий суддя визнав недоведеним ризик щодо знищення, приховування або спотворення будь-якої із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а також щодо незаконного впливу на експертів, у цьому ж кримінальному провадженні, оскільки вони, на даний час і даній стадії судового провадження є необґрунтованими та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Слідчим суддею не встановлено будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, необхідних для застосування стосовно обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, з чим також погоджується колегія суддів.

Таким чином, вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, продовжують існувати та виправдовують тримання обвинувачених під вартою, тобто наявний ризик, передбачений п. 1 ч.1 ст.177 КПК України, що, у свою чергу, може зашкодити вирішенню завдань кримінального судочинства.

Так, усвідомлюючи тяжкість та реальність покарання, у разі застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, обвинувачені можуть змінити місце фактичного мешкання, виїхати за межі території України, на тимчасово окуповану територію України, та переховуватися від суду.

В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинувачених оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Крім цього, судом першої інстанції встановлено, що продовжує існувати ризик зазначений у п.3 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки більшість свідків, яким відомі обставини вчинення ОСОБА_8 і ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, підтримують з останніми стосунки, на яких в свою чергу ОСОБА_8 і ОСОБА_7 мають протиправний вплив.

При встановленні наявності вказаного ризику апеляційний суд враховує встановлений КПК України порядок отримання показань, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. За таких обставин ризик впливу існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від таких осіб та дослідження їх судом.

Крім цього, судом першої інстанції встановлено, що є виправданим і ризик, встановлений у п.5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме вчинення обвинуваченими іншого кримінального правопорушення, враховуючи тривалість, тотожність та послідовність протиправних дій обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в загальному алгоритмі їх злочинної діяльності.

При цьому, зазначені ризики об`єктивно збільшуються з урахуванням введення в Україні військового стану через агресію Російської Федерації проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку.

Дані висновки узгоджуються із практикою Європейського Суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

На підставі наведеного, апеляційний суд погоджується з рішенням суду щодо необхідності задоволення клопотання прокурора, оскільки він довів обставини, які виправдовують подальше обмеження прав обвинувачених перебувати на волі. Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Таким чином, доводи апеляційних скарг щодо відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, є необґрунтованими, оскільки зазначені ризики встановлені в ухвалі суду та підтверджується наданими судом першої інстанції матеріалами, відповідно до яких заявлені ризики об`єктивно існують і для їх запобігання необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Обговорюючи питання про можливість усунення вказаних ризиків у менш обтяжливий спосіб, ніж тримання ОСОБА_8 та ОСОБА_7 під вартою, колегія суддів вважає, що встановлені щодо обвинувачених ризики, з числа передбачених ст.177 КПК України, є виключно вагомими, а вищенаведені обставини поза розумним сумнівом підтверджують продовження існування встановлених ризиків, і те, що запобігти їх реалізації можливо тільки шляхом продовження застосування до ОСОБА_8 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а більш м`які запобіжні заходи не здатні забезпечити їх належну процесуальну поведінку.

Апеляційним судом враховано доводи захисників стосовно того, що обвинувачені не мають намірів переховуватись від суду, впливати на свідків та вчиняти інші кримінальні правопорушення. Разом з тим, на противагу цим доводам, суд вважає, що на даний час вказані обставини неможливо віднести до тих достатніх стримуючих чинників, які у повному обсязі здатні мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченими дій, спрямованих на переховування від суду, впливу на свідків або вчинення ними іншого кримінального правопорушення, тобто визнати ці обставини такими, що можуть гарантувати запобігання встановленим ризикам без застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Доводи захисників щодо позитивних характеризуючих даних обвинувачених, а саме, що ОСОБА_8 раніше не була судимою, має постійне місце мешкання, має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання в м. Кривому Розі, має двох дітей, одна з яких є неповнолітньою, має позитивні характеристики; ОСОБА_7 раніше не судимий, за все своє життя ніколи не перебував у розшуку і не притягався до кримінальної відповідальності та йому не було до цього вручено жодного повідомлення про підозру, має постійне місце реєстрації, де і мешкав разом із своєю дружиною, надавав послуги у вигляді виготовлення татуювання, мав намір відкрити власний салон та зареєструвати ФОП, служив під час повномасштабного вторгнення рф в період з 31.08.2022 року по 26.12.2022 року, не є достатньо вагомими і не можуть бути підставою для зміни запобіжного заходу, оскільки існували на час вчинення інкримінованих злочинів та не слугували стримуючим фактором у вчиненні ними протиправної діяльності, до того ж не зменшують наявних ризиків.

Варто зауважити, що додані до апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 довідки щодо стану здоров`я ОСОБА_7 складені ще у 2023 році, згідно виписки з акта огляду медико-соціальної експертної комісії №088636 ОСОБА_7 встановлено інвалідність ІІІ групи строком до 01 вересня 2025 року.

Таким чином, відомостей щодо протипоказань та неможливості за станом здоров`я для перебування обвинувачених в умовах слідчого ізолятора не було надано, як під час розгляду клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в суді першої інстанції, так і під час розгляду апеляційних скарг в суді апеляційної інстанції.

Щодо посилання захисників на те, що обвинувачені тривалий час перебувають під вартою, слід зазначити, що продовжений запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу, та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16 травня 2013 року), яка полягає в тому, що «у випадку особливої тривалості тримання під вартою особи, підстави для цього повинні бути виключно серйозними».

Колегія приймає до уваги, що справа перебуває на стадії судового розгляду, водночас, враховуючи те, що на цей час судом першої інстанції ще не прийнято остаточного рішення й судовий розгляд ще триває, а також зважаючи на положення ст.28, ч.1 ст.318 КПК України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне акцентувати увагу суду першої інстанції на необхідності дотримання розумних строків розгляду цього кримінального провадження та якнайшвидшого розгляду справи по суті, а також звертає увагу суду на тривалість строку попереднього ув`язнення обвинувачених.

Крім того, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано не визначено альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.

За приписами ст.183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109 - 114-2, 258 - 258-5, 260, 261, 402 405, 407, 408, 429, 437 442 Кримінального кодексу України.

Розглядаючи можливість застосування до обвинувачених альтернативного запобіжного заходу у виді застави, колегія суддів вважає, що, наразі, «достатніми» та «належними» підставами тримання обвинувачених під вартою є не лише очікування суду, а дотримання балансу між можливими наслідками їх звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинувачених під вартою. А тому, відсутні підстави для застосування застави відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 06 2024 р. № 7-р(ІІ)/2024 зазначив, що виходячи зі змісту приписів статей 3, 8, частин першої, другої статті 29, частини першої статті 55, частини першої статті 62, частини першої статті 64 Конституції України, під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за частиною шостою статті 176 Кодексу є можливість, за певних підстав та обставин, визначених статтями 177, 178 Кодексу, застосувати заставу як більш м`який запобіжний захід. Отже, за частиною шостою статті 176 Кодексу запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не визначено як безальтернативний винятковий запобіжний захід.

Ключовими моментами даного фрагменту рішення Конституційного Суду України є те, що у слідчого судді, суду є можливість, а не обов`язок за певних підстав та обставин, визначених статтями 177, 178 КПК України, застосувати заставу як більш м`який запобіжний захід.

Застосування застави є правом, а не обов`язком судді, колегія суддів вважає, що у даному кримінальному провадженні, враховуючи мету та підстави застосування запобіжного заходу відповідно до вимог ст. 177 КПК України, обставини, передбачені ст.ст. 177, 178 КПК України та абз.8 ч.4 ст.183 КПК України, з урахуванням змісту пред`явленого обвинувачення, з огляду на суспільну небезпечність діянь, їх обставини, обрання застави не буде достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченими, покладених на них процесуальних обов`язків.

На думку колегії суддів, в апеляційній скарзі не наведено беззаперечних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо необхідності продовження строків тримання під вартою ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , та не вбачається підстав для застосування щодо останніх альтернативного запобіжного заходу, а саме у вигляді застави.

Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 під вартою, та в апеляційних скаргах не доведені.

Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданих апеляційних скарг, апеляційним переглядом не встановлено.

Приймаючи рішення про продовження обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 строку тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особи обвинувачених, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Будь-яких порушень КПК України при постановленні зазначеної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, апеляційний суд вважає необхідним ухвалу суду залишити без зміни, а апеляційні скарги захисників залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Поновити захиснику ОСОБА_6 , діючому в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , строк на апеляційне оскарження ухвали Шевченківського районного суду м.Дніпра від 06 січня 2026 року.

Апеляційні скарги захисника обвинуваченої ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Дніпра від 06 січня 2026 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

________________ _________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4