КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засіданняОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві 24 лютого 2026 року апеляційну скаргу прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_5 , на ухвалу слідчого судді Солом?янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2025 року,

за участі:

прокурора ОСОБА_5

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами Бюро економічної безпеки України Київської обласної прокуратури ОСОБА_5 про накладення арешту на виявлені та вилучені в ході обшуку АЗС, розташованої за адресою: Київська область, місто Бориспіль вул. Запорізька, 1, на земельній ділянці з кадастровим номером :06:007:0005, яка на праві власності належить Бориспільській міській раді та перебуває в оренді у ТОВ «РЕНТ ХОЛДИНГ», яке в свою чергу на підставі договору передало обладнання та приміщення в оренду ПП «КОНТРАСТ», речі та документи, а саме:

документи фінансово-господарської діяльності ПП «Контраст», на 200 аркушах;

два накопичувачі інформації Western Digital № 0007SC490 та № 7000SAT94;

паливо марки ДП в кількості 7150 літрів;

паливо марки А-95 в кількості 450 літрів;

чотири скляні пляшки об?ємом 1 літр кожна зі зразками нафтопродуктів, відібраних із паливно-заправних колонок для експертного дослідження.

Не погоджуючись з таким рішенням, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора про арешт майна, яке вилучено 14 жовтня 2025 року під час обшуку іншого володіння особи, земельної ділянки з кадастровим номером :06:007:0005 яка на праві власності належить Бориспільській міській раді та перебуває в оренді у ТОВ «РЕНТ ХОЛДИНГ», яке в свою чергу на підставі договору передало обладнання та приміщення в оренду ПП «КОНТРАСТ», речі та документи.

Вважає оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою, через невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження.

Зазначає, що слідчий суддя необґрунтовано визнав, що проведений обшук та вилучення майна є незаконним, посилаючись на технічну помилку в адресі, зазначеній в ухвалі про надання дозволу на проведення обшуку.

Звертає увагу, що виявлені та вилучені речі та документи підтверджують факт незаконної діяльності осіб, які причетні до вчинення кримінального правопорушення, а також були предметом дослідження в ході проведення експертизи під час досудового розслідування.

Зокрема, документи фінансово-господарської діяльності ПП «Контраст» та накопичувачі інформації містять відомості про купівлю, транспортування та збут незаконно виготовленого пального, а вилучене паливо є предметом кримінального правопорушення, підлягає конфіскації та знищенню.

Наголошує, що з метою збереження вилучених речей та документів, які постановою детектива від 15 жовтня 2025 року визнано речовими доказами, необхідно накласти арешт.

В судове засідання представник ПП «КОНТРАСТ» - директор ОСОБА_6 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату апеляційного розгляду його повідомлено у встановленому законом порядку. Колегія суддів вирішила за можливе розглянути дану справу за відсутності представника, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України, зважаючи, у тому числі на скорочені строки розгляду справ такої категорії (ч. 2 ст. 422 КПК України).

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, вивчивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів судового провадження, детективами Територіального управління БЕБ у Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 31 березня 2025 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000017, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що незаконне зберігання незаконно виготовлених підакцизних товарів - пального здійснюється на АЗС за адресою: Київська область, м. Бориспіль, вул. Запорізька, 1, на земельній ділянці з кадастровим номером №:06:007:0005, яка належить Бориспільській міській раді та перебуває в оренді у ТОВ «РЕНТ ХОЛДИНГ», яке передало обладнання та приміщення в оренду ПП «КОНТРАСТ».

Згідно ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 19 вересня 2025 року надано дозвіл на проведення обшуку іншого володіння особи, а саме земельної ділянки з кадастровим номером :06:007:0005 розташованої за адресою Київська область, м. Бориспіль, вул. Залізнична, 1.

14 жовтня 2025 року, на підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва, в ході проведення обшуку іншого володіння особи, а саме земельної ділянки з кадастровим номером :06:007:0005 розташованої за адресою: Київська область, м. Бориспіль, вул. Запорізька, 1, виявлено та вилучено наступні речі та предмети, а саме:

документи фінансово-господарської діяльності ПП «Контраст», на 200 аркушах;

два накопичувачі інформації Western Digital № 0007SC490 та № 7000SAT94;

паливо марки ДП в кількості 7150 літрів;

паливо марки А-95 в кількості 450 літрів;

чотири скляні пляшки об?ємом 1 літр кожна зі зразками нафтопродуктів, відібраних із паливно-заправних колонок для експертного дослідження.

15 жовтня 2025 року постановою старшого детектива Територіального управління БЕБ у Київській області ОСОБА_7 вказані речі та предмети визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000017.

16 жовтня 2025 року прокурор відділу нагляду за додержанням законів органами Бюро економічної безпеки України Київської обласної прокуратури ОСОБА_5 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на вилучені речі та предмети під час проведення обшуку.

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2025 року у задоволенні клопотання прокурора відмовлено, з тих підстав, що прокурором не надано достатніх та переконливих доказів, які свідчать про наявність ознак майна як речового доказу у значенні ст. 98 КПК України, а також відсутні докази на підтвердження необхідності арешту з метою запобігання його приховуванню, пошкодженню чи використанню для вчинення нових злочинів.

Окрім цього, слідчим суддею зазначено, що обшук проведено за адресою, дозвіл проведення за якою слідчим суддею надано не було, що свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Колегія суддів погоджується із таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з п. 1 ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення, в тому числі збереження речових доказів.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слід переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення, які можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Як вбачається з матеріалів провадження, прокурор, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 171 КПК України, зазначив мету відповідно до положень ст. 170 КПК України, з якою пов`язує необхідність у накладенні такого арешту, - з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні.

Однак, колегія суддів вважає, що в клопотанні та долучених до нього матеріалах, не надано достатніх і належних доказів на підтвердження обставин, на які послався прокурор.

Слідчим суддею в оскаржуваному рішенні зазначено, що прокурором не надано достатніх та переконливих доказів, які свідчать про наявність ознак майна як речового доказу у значенні ст. 98 КПК України, а також відсутні докази на підтвердження необхідності арешту з метою запобігання його приховуванню, пошкодженню чи використанню для вчинення нових злочинів.

Колегія суддів приходить до висновку, що будь-яких правових підстав для застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження у клопотанні прокурора не зазначено та доказів на обґрунтування наведеного не подано.

Посилаючись у клопотанні на необхідність накладення арешту на вказане майно, що є речовими доказами у цьому кримінальному провадженні, прокурор повинен був зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження такого висновку.

На переконання колегії суддів, наявна в матеріалах провадження постанова старшого детектива Територіального управління БЕБ у Київській області ОСОБА_7 від 15 жовтня 2025 року про визнання зазначених речей, не містить чітко сформульованих мотивів її прийняття та належного обґрунтування цих мотивів, як цього вимагають положення ч.5 ст.110 КПК України, а тому, доводи прокурора про наявність даної постанови у матеріалах справи, не заслуговують на увагу. Відповідно до положень Глави 17 КПК України, винесення слідчим чи прокурором постанови про визнання певної речі речовим доказом не є необхідною умовою для прийняття слідчим суддею рішення про арешт майна, зокрема й у разі накладення арешту з підстави, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України. Наявність у матеріалах провадження або відсутність постанови уповноваженої особи про визнання речей і документів речовими доказами не є вирішальним фактором під час прийняття слідчим суддею, судом рішення про існування чи відсутність підстав для накладення арешту на майно.

За таких обставин, посилання у клопотанні прокурора про арешт майна, як на форму забезпечення доказів, не ґрунтуються на вимогах закону.

Слідчий суддя надав оцінку усім доказам, які наявні в матеріалах справи та які стосуються предмету кримінального провадження, з чим погоджується колегія суддів.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки за викладених у клопотанні обставин та доданих до нього матеріалах не доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Окрім того, відмовляючи в задоволенні клопотання слідчим суддею встановлено, що обшук проведено за адресою, дозвіл на проведення якого слідчим суддею надано не було, що свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

З вказаним погоджується і колегія суддів, всупереч твердженням апеляційної скарги прокурора про те, що зазначення адреси місця проведення обшуку в ухвалі про надання дозволу на проведення обшуку не є обов`язковим відповідно до вимог КПК України, а також що неправильна зазначена адреса проведення обшуку є технічною помилкою, є необґрунтованими. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 235 КПК України ухвала слідчого судді про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи повинна відповідати загальним вимогам до судових рішень, передбачених цим Кодексом, а також містити відомості про житло чи інше володіння особи або частину житла чи іншого володіння особи, які мають бути піддані обшуку. Дозвіл на проведення обшуку стосується конкретного об`єкта, який має бути ідентифікований таким чином, щоб не допускати довільного тлумачення або розширення з боку органу досудового розслідування. Відсутність або неправильність визначення місця обшуку означає відсутність судової санкції щодо фактичного приміщення, в яке було здійснено проникнення.

В даному випадку, як вбачається з ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 19 вересня 2025 року про надання дозволу на проведення обшуку, слідчим суддею зазначено адресу місця проведення обшуку, а саме вул. Залізнична, 1, тоді як обшук проведено за адресою вул. Запорізька, 1.

На переконання колегії суддів, така помилка не може бути визнаною технічною, технічна описка може мати місце лише тоді, коли вона не впливає на можливість однозначної ідентифікації об`єкта обшуку та не змінює меж судового дозволу. Натомість заміна або коригування адреси означає зміну самого об`єкта, щодо якого надано дозвіл, що виходить за межі поняття технічної помилки.

Доводи прокурора у їх сукупності не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки були відомі слідчому судді та враховані ним при прийнятті рішення.

Відтак, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 167, 170 - 173 КПК України, відмовив у задоволенні клопотання прокурора з підстав недоведеності та необґрунтованості необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді в матеріалах судового провадження і зі змісту апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Керуючись статтями 117, 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Солом?янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2025 року, - залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_5 ,- без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Єдиний унікальний № 760/25464/25 Слідчий суддя в 1-ій інстанції: ОСОБА_11

Провадження № 11сс/824/1662/2026 Доповідач ОСОБА_1

Категорія ст.170 КПК України