Справа № 950/3704/25
Номер провадження 1-кп/950/105/26
У Х В А Л А

27 травня 2026 року Лебединський районний суд Сумської області

в складі: судді - ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лебедин кримінальне провадження № 0000338 про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Литвяки, Лубенського р-ну Полтавської області, громадянина України, одруженого, освіта середня, солдата військової служби, призваного 29.07.2025 за мобілізацією, водія стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти 6 батальйону територіальної оборони військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

-у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України

з участю прокурора - ОСОБА_4 , захисника - ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_3

в с т а н о в и в:

У провадженні Лебединського районного суду Сумської області перебуває кримінальне провадження № 0000338 про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні закінченого замаху на умисне вбивство, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.

Ухвалою Лебединського районного суду Сумської області від 2 квітня 2026 року ОСОБА_3 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 1 червня 2026 року включно.

До закінчення строку дії попередньої ухвали прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою на 60 днів без визначення розміру застави.

Клопотання обґрунтоване тим, що судовий розгляд кримінального провадження на цей час не завершено, вирок у справі не ухвалено, а ризики, які були підставою для застосування та продовження запобіжного заходу, не зменшилися і продовжують існувати. Прокурор посилається на наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ризику переховування обвинуваченого від суду, ризику незаконного впливу на свідків та ризику вчинення іншого кримінального правопорушення.

Прокурор у судовому засіданні клопотання підтримав, просив його задовольнити, зазначивши, що підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який немає, оскільки такі заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Захисник ОСОБА_5 проти задоволення клопотання прокурора заперечив. Просив застосувати до обвинуваченого більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту, посилаючись на те, що тримання під вартою є надмірним, а прокурором не доведено неможливості забезпечення належної поведінки ОСОБА_3 шляхом застосування домашнього арешту.

Обвинувачений ОСОБА_3 підтримав позицію свого захисника, просив змінити запобіжний захід на домашній арешт. На обґрунтування своєї позиції зазначив, що має двох неповнолітніх дітей, а його дружина є особою з інвалідністю третьої групи.

Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали клопотання, врахувавши обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний до закінчення двомісячного строку з дня застосування або продовження запобіжного заходу розглянути питання доцільності його подальшого застосування. За наслідками такого розгляду суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Частиною 1 ст. 183 КПК України передбачено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом. Такий запобіжний захід застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою суд також враховує положення ст. 178 КПК України, відповідно до яких підлягають оцінці в сукупності тяжкість можливого покарання, вік та стан здоров`я особи, міцність її соціальних зв`язків, наявність постійного місця проживання, репутація, майновий стан, наявність судимостей та інші обставини, що характеризують особу.

Суд зазначає, що на цій стадії кримінального провадження не вирішується питання про доведеність винуватості ОСОБА_3 у пред`явленому обвинуваченні. Остаточна оцінка доказам буде надана судом під час ухвалення судового рішення за результатами розгляду кримінального провадження по суті. У межах цього розгляду суд перевіряє лише наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та можливість їх запобігання більш м`якими запобіжними заходами.

ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення проти життя та здоров`я особи, яке відповідно до пред`явленого обвинувачення пов`язане із застосуванням вогнепальної зброї та насильства. Санкція ч. 1 ст. 115 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на значний строк. Характер інкримінованого діяння, його спрямованість проти життя особи та тяжкість можливого покарання є обставинами, які мають істотне значення для оцінки ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Оцінюючи ризик переховування від суду, суд враховує, що обвинувачений у разі визнання його винуватим може зазнати суворого покарання у виді позбавлення волі. Усвідомлення тяжкості можливих правових наслідків може спонукати особу до ухилення від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Крім того, суд бере до уваги, що ОСОБА_3 зареєстрований у Полтавській області, тоді як кримінальне провадження розглядається Лебединським районним судом Сумської області. Місце його реєстрації знаходиться поза межами території судового розгляду. Така обставина у разі звільнення обвинуваченого з-під варти може ускладнити контроль за його місцем перебування та своєчасною явкою до суду.

Суд не вважає ризик переховування формальним або таким, що ґрунтується лише на тяжкості обвинувачення. Цей ризик підтверджується сукупністю обставин, а саме тяжкістю інкримінованого кримінального правопорушення, характером можливого покарання, віддаленістю місця реєстрації обвинуваченого від суду, а також тим, що судовий розгляд кримінального провадження ще не завершено.

Щодо ризику незаконного впливу на свідків суд зазначає, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду. Відповідно до засад безпосередності дослідження доказів суд має отримувати показання свідків безпосередньо у судовому засіданні. До моменту допиту відповідних осіб судом ризик незаконного впливу на них зберігає своє значення.

Обвинувачений, ознайомлений з обставинами кримінального провадження, має інформацію про осіб, які можуть надавати показання у суді. За умови перебування поза межами ізоляції він матиме більші можливості для спілкування з такими особами без контролю суду. Це може створити передумови для впливу на свідків з метою зміни їх показань, відмови від раніше наданих пояснень або узгодження позиції щодо обставин події.

Суд також бере до уваги ризик вчинення іншого кримінального правопорушення. Такий ризик оцінюється з урахуванням характеру пред`явленого обвинувачення, яке пов`язане із застосуванням зброї, а також з огляду на те, що обвинувачений є військовослужбовцем. За відсутності належного рівня процесуального контролю не виключається можливість вчинення ним нових протиправних дій або ухилення від виконання процесуальних та інших передбачених законом обов`язків.

Суд враховує доводи сторони захисту та обвинуваченого про наявність у ОСОБА_3 сімейних зв`язків. Зокрема, суд бере до уваги, що він має двох неповнолітніх дітей, а його дружина є особою з інвалідністю третьої групи. Ці обставини мають значення для характеристики особи обвинуваченого та свідчать про наявність у нього певних соціальних зв`язків.

Разом з тим наявність сім`ї, неповнолітніх дітей та дружини з інвалідністю не усуває встановлених судом ризиків. Такі обставини не можуть оцінюватися окремо від тяжкості обвинувачення, стадії кримінального провадження, характеру інкримінованого діяння та можливості впливу на свідків. Самі по собі вони не гарантують належної процесуальної поведінки обвинуваченого у разі зміни запобіжного заходу.

Оцінюючи можливість застосування домашнього арешту, суд виходить з того, що цей запобіжний захід не забезпечує повної ізоляції особи від суспільства. Домашній арешт не виключає можливості залишення місця проживання всупереч покладеним обов`язкам, не усуває можливості неконтрольованого спілкування з іншими особами за допомогою засобів зв`язку та не гарантує недопущення незаконного впливу на свідків.

Крім того, застосування домашнього арешту потребує наявності належного та стабільного місця проживання, де можливо забезпечити дієвий контроль за виконанням покладених на особу обов`язків. З урахуванням того, що місце реєстрації обвинуваченого знаходиться в іншій області, а кримінальне провадження розглядається у Сумській області, суд вважає, що домашній арешт не буде достатнім і ефективним засобом запобігання встановленим ризикам.

Суд звертає увагу, що належна поведінка обвинуваченого на цей час забезпечувалася саме перебуванням під вартою. Відсутність відомостей про порушення ним процесуальної поведінки в умовах тримання під вартою не свідчить про відсутність ризиків у разі його звільнення та застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Інші більш м`які запобіжні заходи, у тому числі особисте зобов`язання, особиста порука або застава, також не зможуть забезпечити належного запобігання встановленим ризикам, оскільки не передбачають такого рівня процесуального контролю, який є необхідним з огляду на тяжкість обвинувачення, стадію розгляду справи та характер ризиків.

Щодо визначення застави суд зазначає, що відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування. Оскільки ОСОБА_3 інкримінується кримінальне правопорушення, пов`язане із застосуванням насильства та зброї, суд не вбачає підстав для визначення розміру застави.

Таким чином, прокурором доведено, що ризики, передбачені п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, продовжують існувати, а застосування більш м`якого запобіжного заходу, у тому числі домашнього арешту, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого та не усуне встановлених ризиків.

За таких обставин клопотання прокурора підлягає задоволенню, а клопотання захисника та обвинуваченого про зміну запобіжного заходу на домашній арешт задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 29 Конституції України, 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 12, 15, 115 КК України, ст. ст. 177, 178, 181, 183, 194, 331, 372, 376 КПК України, суд

у х в а л и в:

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Продовжити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Сумський слідчий ізолятор» строком на 60 шістдесят діб, тобто до 26 липня 2026 року включно, без визначення розміру застави.

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника про зміну запобіжного заходу на домашній арешт відмовити.

Строк дії ухвали встановити до 26 липня 2026 року включно.

Копію ухвали негайно після її проголошення вручити обвинуваченому та прокурору, а також направити до Державної установи «Сумський слідчий ізолятор» для виконання.

Ухвала в частині продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя: ОСОБА_6