ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 455/411/24

провадження № 51-332 км 26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_7 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 27 жовтня 2025 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесені до ЄРДР за № 0000133 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Зелена Надвірнянського району Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332Кримінального кодексу України (далі - КК).

Короткий зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Самбірського районного суду Львівської області від 27 жовтня 2025 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 332 КК із застосуванням положень ч. 1 ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією майна без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.

Відповідно до вироку судом вирішено питання щодо запобіжного заходу, зарахування у строк покарання строку попереднього ув`язнення, процесуальних витрат та долі речових доказів.

За встановлених фактичних обставин ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що в умовах дії на території України правового режиму «Воєнний стан» військовозобов`язаним громадянам України віком від 18 до 60 років виїзд за межі України заборонений, керуючись корисливим мотивом, з метою отримання значних незаконних прибутків, будучи раніше неодноразово судимим за вчинення аналогічних кримінальних правопорушень, організував незаконне переправлення осіб через державний кордон України.

Зокрема, 16 грудня 2023 року зустрів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ОСОБА_10 , ОСОБА_11 біля АС «Західна», що на вул. Городоцькій, 359 у м. Львові, провів інструктаж щодо поведінки та маршруту слідування до контрольованого прикордонного району, приблизно о 16:00 здійснив їх посадку на рейсовий автобус «Mercedes-Benz». д.н.з. НОМЕР_1 , сполученням «Львів-Нижанковичі», після чого у м. Хирів на автомобілях «Volkswagen Golf», д.н.з. НОМЕР_2 , та «Volkswagen Passat», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , доставив їх до житлового будинку на АДРЕСА_2 .

У подальшому, у вечірній час, шляхом супроводу і подолання загорожі інженерно технічних та контрольних споруд ДПС України, поза пунктом пропуску перевів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ОСОБА_10 та ОСОБА_11 через лінію державного кордону України та Республіки Польща, пояснив подальший маршрут слідування, після чого повернувся на територію України.

17 грудня 2023 року о 03:35 ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ОСОБА_10 та ОСОБА_11 затримано представниками Прикордонної варти Республіки Польща та згідно протоколу реадмісії передано представникам ДПС України.

Згідно попередніх домовленостей після потрапляння на територію Республіки Польща родичі та близькі особи ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ОСОБА_10 та ОСОБА_11 повинні були передати невстановленим досудовим розслідуванням особам грошові кошти 9 000 доларів США, 3 000 доларів США, 2 000 доларів США, як оплату за їхнє незаконне переправлення через державний кордон України.

Крім того, ОСОБА_6 04 січня 2024 року зустрів ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , біля кафе-бар «Злагода», що на вул. Галицька, 65-В у м. Добромиль Самбірського району Львівської області, отримавши 16 000 доларів США, провів інструктаж щодо поведінки та маршруту слідування до контрольованого прикордонного району, на автомобілі «Audi A6», д.н.з. НОМЕР_4 , на якому вказані особи прибули до м. Добромиль, супроводжував в сторону державного кордону України.

У подальшому, в ніч на 05 січня 2024 року, шляхом супроводу і подолання загорожі інженерно технічних та контрольних споруд ДПС України, поза пунктом пропуску перевів ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 через лінію державного кордону України та Республіки Польща.

Однак, 05 січня 2024 року ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ОСОБА_10 та ОСОБА_11 затримано представниками Прикордонної варти Республіки Польща та 06 січня 2024 року згідно протоколу реадмісії передано представникам ДПС України, а ОСОБА_6 затримано 05 січня 2024 року о 18:55 представникам ДПС України під час незаконного перетину кордону Республіки Польща та України.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 27 жовтня 2025 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задоволено частково, а вирок Самбірського районного суду Львівської області від 27 жовтня 2025 року в частині призначеного покарання змінено.

Постановлено вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 3 ст. 332 КК із застосуванням положень ст. 69 КК, а також із застосуванням положень ч. 1 ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з конфіскацією майна без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Вимоги, викладені в касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на надмірну суворість покарання, просить змінити ухвалу апеляційного суду.

Не оспорюючи фактичні обставини та доведеність його винуватості, а також призначеного йому остаточного покарання з урахуванням положень ст. 69 КК, засуджений зазначає про необґрунтованість рішення суду в частині застосування конфіскації його майна.

Мотивуючи свої доводи, а також посилаючись на стан свого здоров`я, щире каяття та активне сприяння у розкритті кримінальних правопорушень, засуджений вказує, що у його власності перебуває лише квартира, конфіскація якої позбавить як його, так і його матір, 1936 року народження, інваліда ІІІ групи довічно, єдиного житла, а тому становитиме для них надмірний тягар.

У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому дій та встановлених судом фактичних обставин, ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи свої доводи, зазначає, що суд апеляційної інстанції, застосовуючи положення ст. 69 КК, обмежився лише посиланням на похилий вік засудженого та його щире каяття, при цьому належним чином не врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких. Зауважує, що без відповідної уваги апеляційного суду залишилася й поведінка ОСОБА_6 , який раніше був засуджений за вчинення аналогічних дій, проте відповідних висновків не зробив, на шлях виправлення не став, що також дає підстави вважати передчасними висновки суду про наявність у нього щирого каяття.

Від учасників судового провадження заперечень на касаційні скарги засудженого та прокурора не надходило.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7 , просив її задовольнити, а оскаржувану ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції. Водночас заперечував щодо задоволення касаційної скарги засудженого, просив залишити її без задоволення.

Інші учасники були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення касаційного розгляду до Суду не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332 КК, й правильність кваліфікації його дій у касаційних скаргах засудженим та прокурором не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

У касаційних скаргах як засуджений, так і прокурор, оспорюють законність та вмотивованість ухвали суду апеляційної інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке призвело до призначення покарання, яке не відповідає тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого.

Зокрема, засуджений, не оспорюючи обґрунтованість призначення основного покарання із застосуванням положень ст. 69 КК, вказує про його надмірну суворість в частині призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна, а саме квартири, у якій проживає його мати похилого віку.

Тоді як прокурор не погоджується з висновком апеляційного суду про призначення ОСОБА_6 покарання на підставі ст. 69 КК нижчого від найнижчої межі, що визначене ч. 3 ст. 332 КК.

Перевіряючи наведені доводи прокурора колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Частиною 1 ст. 69 КК передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Водночас, застосовуючи положення ст. 69 КК, суд повинен не просто встановити наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання, а з урахуванням особи винного умотивувати, яким чином такі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, поведінкою особи під час його вчинення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд має виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК і тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини як ознаки привілейованих складів кримінальних правопорушень, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. При цьому, призначаючи засудженому більш м`який вид покарання, аніж встановлений санкцією статті (частини статті) Особливої частини КК, суд має належно обґрунтувати, що саме цей захід примусу дозволить досягти ключової мети покарання, а саме виправлення винної особи та запобігання вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Як убачається зі змісту вироку суду першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 вид та розмір основного та додаткового покарання, місцевий суд врахував тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК є тяжкими, а також взяв до уваги особу засудженого, відсутність обставин, які б пом`якшували або обтяжували покарання.

Водночас, враховуючи вчинення нових кримінальних правопорушень у період іспитового терміну, місцевий суд визначив остаточне покарання ОСОБА_6 із застосуванням вимог ст. 71 КК у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією майна та без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.

Не погодившись з вироком місцевого суду в частині призначеного покарання, сторона захисту оскаржила його в апеляційному порядку.

Перевіряючи вирок суду, апеляційний суд дійшов висновку про те, що встановлені у цьому провадженні обставини, давали законні підстави для застосування положень ст. 69 КК шляхом призначення ОСОБА_6 покарання нижчого від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 3 ст. 332 КК.

Змінюючи вирок місцевого суду, апеляційний суд в ухвалі зазначив, що місцевий суд, призначаючи покарання, не врахував обставину, яка пом`якшує покарання, а саме щире каяття, належним чином не взяв до уваги особу засудженого, який є особою похилого віку, що в сукупності, на переконання суду апеляційної інстанції, істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину.

З цих мотивів, керуючись положеннями ст. 69 КК, апеляційний суд пом`якшив ОСОБА_6 основне покарання за ч. 3 ст. 332 КК до позбавлення волі на строк 5 років та на підставі ч. 1 ст. 71 визначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з конфіскацією майна та без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.

Проте з такими висновками колегія суддів погодитися не може.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх рішеннях у кримінальному праві виправлення засудженого є таким впливом покарання на свідомість особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, за допомогою якого усуваються ті її негативні риси, які призвели до вчинення кримінального правопорушення. Виправлення виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженого, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального.

По-перше, колегія суддів вважає необґрунтованими висновки суду про наявність у ОСОБА_6 щирого каяття.

Поняття щирого каяття визначається як певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що як у суді першої інстанції, так само і в суді апеляційної інстанції ОСОБА_6 не визнавав фактичних обставин кримінального провадження, вказував про те, що допомагав людям перетнути кордон та не брав за це кошти, тобто не визнавав всіх обставин інкримінованих йому дій.

Тобто послідовна позиція засудженого під час розгляду кримінального провадження свідчить про те, що ОСОБА_6 , навіть будучи раніше двічі засудженим за вчинення аналогічного злочину, так і не усвідомив протиправності своїх дій та їх наслідків, та, відповідно, не зробив для себе належних висновків та не надав критичну оцінки своїй протиправній поведінці, що не дає колегії суддів підстав вважати про наявність у нього щирого каяття, як про в ухвалі зазначив апеляційний суд.

Оскільки формальна вказівка про визнання вини не свідчить про наявність у засудженого щирого каяття за умови відсутності вчинення будь-яких дій протягом розгляду кримінального провадження, які б об`єктивно підтверджували його розкаяння, а тому висновки суду апеляційної інстанції в цій частині колегія суддів вважає безпідставними.

По-друге, мотивувальна частина ухвали суду апеляційної інстанції не містить жодного обґрунтування якими чином щире каяття (з наявністю якого колегія суддів не погоджується) та похилий вік ОСОБА_6 (фактично єдина обставина, яка залишається на підтримку обґрунтованості підстав для застосування ст. 69 КК) істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, та в чому це проявляється.

Більше того, з ухвали апеляційного суду також не вбачається висновків або ж належного мотивування чому, на переконання суду апеляційної інстанції, призначення винному мінімального покарання в межах санкції ч. 3 ст. 332 КК було би явно несправедливим, та що саме цей захід примусу дозволить досягти ключової мети покарання, а саме виправлення винної особи та запобігання вчинення нею нових кримінальних правопорушень, враховуючи, що не зважаючи на два попередні вироки ОСОБА_6 так і не відмовився від продовження своєї злочинної діяльності.

Таким чином, призначення ОСОБА_6 основного покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 3 ст. 332 КК за обставин, встановлених судами попередніх інстанцій, слід вважати безпідставним.

Враховуючи наведене, доводи прокурора про істотне порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, колегія суддів вважає обґрунтованими.

Вимогами ст. 438 КПК передбачено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Оскільки апеляційний суд, постановляючи ухвалу, допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, то таку ухвалу не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою, як того передбачають положення ст. 370 КПК.

Що ж стосується доводів засудженого про необґрунтоване застосування додаткового покарання у виді конфіскації його майна, то колегія суддів вважає їх непереконливими.

Відповідно до змісту касаційної скарги, мотивуючи свої доводи, посилаючись на стан свого здоров`я, щире каяття та активне сприяння у розкритті кримінальних правопорушень, засуджений вказує, що конфіскація квартири позбавить як його, так і його матір 1936 року народження, інваліда ІІІ групи довічно, єдиного житла, а тому становитиме для них надмірний тягар.

Положеннями ч. 2 ст. 59 КК визначено, що конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Корисливим тяжким або особливо тяжким злочином може бути визнаний будь-який із злочинів, визначених у частинах 4, 5 ст. 12 КК, якщо його вчинено з корисливих спонукань.

Під корисливими спонуканнями необхідно розуміти бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди.

Як передбачено санкцією ч. 3 ст. 332 КК дії, пов`язані з незаконним переправленням осіб через державний кордон України вчинені з корисливих мотивів караються позбавленням волі на строк від семи до дев`яти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна.

Тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 332 КК з огляду на положення ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких злочинів.

Зі змісту вироку та ухвали вбачається, що предметом перевірки суду першої інстанції, а потім і суду апеляційної інстанції, були доводи сторони захисту про відсутність у ОСОБА_6 корисливого умислу на вчинення злочинів, які були визнані такими, що спростовуються сукупністю досліджених на належно оцінених доказів у кримінальному провадженні.

Отже, відповідно до встановлених судами фактичних обставин справи, доведеність яких в касаційному порядку сторонами кримінального провадження не оспорюється, ОСОБА_6 , будучи раніше двічі засудженим за аналогічні злочинні дії, вчинив два епізоди незаконного переправлення осіб через державний кордон України за винагороду.

А тому з огляду на поведінку засудженого, систематичність злочинних дій аналогічного характеру, враховуючи спосіб його протизаконного заробітку, твердження засудженого про те, що конфіскація житла становитиме надмірний особистий тягар для нього і його матері не є достатнім підґрунтям стверджувати про необґрунтованість висновків судів у цій частині, а тому й підстав для скасування чи зміни ухвали апеляційного суду з цього приводу, як про це просить засуджений.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає, тоді як касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню, унаслідок чого ухвала апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого апеляційний суд має постановити законне та обґрунтоване рішення.

Разом з тим, згідно з положеннями ч. 3 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду у суді першої чи апеляційної інстанції.

З урахуванням викладеного, а також з огляду на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, з метою запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК, зокрема, переховування від суду, колегія суддів вважає за необхідне обрати ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу Львівського апеляційного суду від 27 жовтня 2025 року стосовно ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обрати обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 28 червня 2026 року включно.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3