У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретарів ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_6 на ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 лютого 2026 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Первомайськ Миколаївської області, мешкає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000248.

Учасники судового провадження:

захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 лютого 2026 року відносно ОСОБА_5 продовжений строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 23.04.2026 р. включно.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про продовження ОСОБА_5 строку тримання під вартою та задовольнити клопотання про продовження строку тримання під вартою з визначенням застави у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, як альтернативний запобіжний захід.

Узагальнені доводи апелянта.

В апеляційній скарзі захисник зазначає, що ухвала суду про продовження ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення застави є необґрунтованою та незаконною.

Захисник зазначає, що обвинувачений утримується під вартою майже 2 роки без альтернативного запобіжного заходу, тоді як прокурором не доведено того, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися або їм неможливо запобігти шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Захисник вказує на те, що частина ризиків, які раніше покладалися в основу тримання під вартою, з часом відпала, а ризики переховування та продовження кримінального правопорушення мають характер припущення, з огляду на сталі соціальні зв`язки обвинуваченого, відсутність судимостей, обмеження на виїзд за межі України в умовах воєнного стану, а також вилучення у нього електронних пристроїв.

На думку апелянта, навіть за наявності певних ризиків їм можна запобігти шляхом визначення певного розміру застави, домашнього арешту або покладення додаткових процесуальних обов`язків, у тому числі носіння електронного засобу контролю.

Захисник вважає, що стороною обвинувачення не доведено обґрунтованість обвинувачення за ч. 2 ст. 111 КК України, оскільки відсутні докази на доведення істотної шкоди інформаційній безпеці України. Захисник звертає увагу на наявність суперечностей у висновках експертів та недостатню переконливість доказів, покладених в основу обвинувачення. Апелянт наголошує, що судом уже призначено повторну судову лінгвістичну експертизу, що свідчить про існування сумнівів у правильності попередніх висновків експертів, а тривале очікування результатів такої експертизи робить подальше тримання обвинуваченого під вартою непропорційним.

На переконання апелянта суд безпідставно не визначає розмір застави, оскільки саме по собі обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину в умовах воєнного стану не звільняє суд від обов`язку навести належні мотиви, з яких більш м`який запобіжний захід не може бути застосований. На думку сторони захисту, суд фактично виходив лише з тяжкості інкримінованого діяння та суворості можливого покарання, що не відповідає вимогам КПК України, практиці ЄСПЛ та правовим позиціям Конституційного Суду України щодо недопустимості безальтернативного застосування тримання під вартою.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

У провадженні Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000248, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

У судовому засіданні прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження відносно ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, існують ризики того, що, перебуваючи на волі, ОСОБА_5 може переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується.

Врахувавши ступінь тяжкості інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 15 років або довічне позбавленням волі, з конфіскацією майна, наявність ризиків переховування обвинуваченого від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому обвинувачується, суд дійшов висновку, що застосування іншого, менш суворого запобіжного заходу, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого та виконання ним процесуальних обов`язків.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників на підтримку апеляційної скарги, вивчивши матеріали надані судом, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходить при постановленні ухвали, і положення закону, яким керується.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного слідує, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що п. 3 ст. 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. У рішеннях «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ констатував, що основною метою ст. 5 Конвенції, якою гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження, є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Відповідно до правової позиції, сформованої ЄСПЛ, для продовження строку тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку. Суд вказав, що сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи, в іншому випадку суд може змінити запобіжний захід на більш м`який.

Як зазначив ЄСПЛ у справі «Летельє проти Франції», особлива тяжкість деяких злочинів викликає таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення принаймні протягом певного часу. За виняткових обставинах, цей момент може бути врахований у світлі Конвенції, у всякому разі в тій мірі, в якій внутрішнє право визнає поняття порушення публічного порядку внаслідок скоєння злочину. Однак цей фактор можна вважати виправданим і необхідним, тільки, якщо є підстави вважати, що звільнення затриманого реально порушить публічний порядок, або якщо цей порядок дійсно перебуває під загрозою. Попереднє затримання не має передбачати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

Вказаних вимог закону та норм міжнародного права судом першої інстанції дотримано в повному обсязі.

Так, судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000248 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, постановлено ухвалу про продовження останньому строку тримання під вартою до 23.04.2026 р.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно положень ст. 197 КПК України, строк тримання під вартою може бути продовжений в межах строку досудового розслідування, передбаченого законодавством, за умови доведення прокурором в клопотанні поданому до суду в порядку ст. 199 цього ж Кодексу, обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Розглядаючи клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, має також враховувати наявність чи зміну обставин, передбачених ст. 178 КПК України, які були підставою для застосування запобіжного заходу. Окрім іншого, суд повинен врахувати і тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до ч. 2 ст. 422-1 КПК України, суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції:

- ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою;

- клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Витребування з суду першої інстанції інших матеріалів кримінального провадження діючим кримінальним процесуальним законодавством не передбачено.

Отже, на даній стадії судового провадження, апеляційний суд оцінює законність ухвали про продовження строків тримання під вартою лише шляхом перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою.

З наданих матеріалів убачається, що ризик переховування ОСОБА_5 від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності підтверджується тим, що останній обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину за який, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна. Додатково апеляційний суд враховує, що ОСОБА_5 не працює, не одружений, не має міцних соціальних зв`язків, які б об`єктивно стримували його від переховування від суду.

Зважаючи на обставини кримінального правопорушення в якому обґрунтовано підозрюється ОСОБА_5 , того, що на даний час, на території України продовжує діяти воєнний стан, частина територій Миколаївської та Херсонської областей перебувають під тимчасовою окупацією ВС РФ, ведуться активні бойові дії, тому ризик вчинення іншого кримінального правопорушення також є дійсним.

Аналіз змісту оскаржуваної ухвали свідчить, що суд першої інстанції не обмежився формальним посиланням лише на тяжкість обвинувачення, а навів конкретні обставини, які підтверджують збереження ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, та відсутність підстав вважати, що вони зменшилися настільки, щоб дозволити замінити тримання під вартою іншим більш м`яким запобіжним заходом. Суд урахував суспільний резонанс злочину направленого проти основ національної безпеки в умовах триваючої збройної агресії, а також те, що значна суворість можливого покарання об`єктивно посилює ризик ухилення від суду.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишається необхідним і співмірним, а менш суворі заходи не усунуть наявних ризиків, апеляційний суд вважає таким, що відповідає вимогам ст. ст. 177, 178, 331 КПК України.

Доводи сторони захисту про недоведеність обвинувачення за ч. 2 ст. 111 КК України, зокрема через відсутність доказів істотної шкоди інформаційній безпеці України, наявності суперечностей у висновках експертів та призначення повторної судової лінгвістичної експертизи, то вказані аргументи стосуються оцінки доказів і встановлення фактичних обставин обвинувачення, що є предметом судового розгляду по суті та вирішується під час ухвалення вироку, а не під час вирішенні питання про запобіжний захід. Сам факт призначення повторної експертизи свідчить про необхідність уточнення окремих аспектів доказування, однак не спростовує на цій стадії наявності достатніх даних для висновку про існування обґрунтованого обвинувачення та не нівелює встановлених ризиків, які виправдовують подальше тримання під вартою.

Посилання захисника на тривалість перебування ОСОБА_5 під вартою, сталі соціальні зв`язки, відсутність судимостей, можливість обмеження виїзду за межі України та вилучення електронних пристроїв саме по собі не усуває ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і не гарантує належної процесуальної поведінки обвинуваченого. За встановлених обставин суд дійшов висновку, що застосування більш м`яких запобіжних заходів, у тому числі визначення застави чи домашнього арешту з додатковими обов`язками, не забезпечать належного запобігання ризикам та досягнення мети запобіжного заходу.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання ОСОБА_5 під вартою, діяв у межах наданих йому повноважень, дотримався вимог ст. ст. 177, 178, 331 КПК України, врахував стандарти, вироблені ЄСПЛ щодо допустимості обмеження свободи, та належним чином мотивував необхідність подальшого застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Отже, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 не спростовують висновків суду першої інстанції, не дають підстав вважати оскаржувану ухвалу незаконною чи необґрунтованою, у зв`язку з чим підстав для її скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 7, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422-1, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

ухвалу Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 лютого 2026 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 залишити без змін, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3