"08" квітня 2026 р. Справа № 363/464/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 (в режимі відеоконференцзв`язку);

представника потерпілого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Вишгород клопотання прокурора Вишгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 про продовження обвинуваченим ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії обов`язків покладених у зв`язку із внесенням застави у кримінальному провадженні № 0000997, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.08.2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 186, ч. 4 ст. 296, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України, за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 186, ч. 4 ст. 296 КК України, за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 263 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вишгородського районного суду Київської області перебуває вищезазначений обвинувальний акт.

До початку судового засідання 07.04.2026 року прокурор звернулась до суду з клопотаннями про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_4 строком на 60 днів, без визначення розміру застави, та з клопотанням про продовження строку дії обов`язків, покладених на обвинуваченого ОСОБА_7 у зв`язку із внесенням застави, строком на два місяці.

До початку судового засідання захисником обвинуваченого ОСОБА_5 адвокатом ОСОБА_10 подано клопотання про обрання щодо обвинуваченого ОСОБА_5 більш м?якого запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту.

В судовому засіданні захисником обвинуваченого ОСОБА_4 адвокатом ОСОБА_8 заявлено клопотання про зміну запобіжного заходу, визначення розміру застави.

Суд, ретельно дослідивши заявлені клопотання, вислухавши прокурора, захисників, обвинувачених, приходить до наступного.

Під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. При цьому в ирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців, випливає зі змісту ст. 331 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Таким чином, ухвалення судом рішення про застосування запобіжного заходу щодо підозрюваного чи обвинуваченого є належним правовим результатом розгляду та вирішення відповідного клопотання тоді і лише тоді, коли судом на основі наданих доказів буде встановлено відповідну сукупність умов, а саме існування обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один ризик, що передбачений у ст. 177 КПК України, а також неможливість або недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Не виконання хоча б однієї з вищезазначених умов призводить до іншого правового результату, ніж застосування запобіжного заходу у відповідності до заявленого клопотання.

Відповідно до положень ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку запобіжного заходу має відповідати загальним вимогам, встановленим у ст. 184 КПК України щодо клопотання про обрання запобіжного заходу. Разом з тим з метою унеможливлення непропорційного втручання у право обвинуваченого на свободу та особисту недоторканість клопотання про продовження строку запобіжного заходу, у тому числі тримання під вартою, має також містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Відповідно до ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Таким чином, для задоволення клопотання про продовження строку запобіжного заходу, суду необхідно встановити не тільки стандарту сукупність умов, наявність якої є необхідною для обрання запобіжного заходу, але і встановити той факт, що ризики, які стали причиною для застосування запобіжного заходу, продовжують існувати або з`явилися нові ризики, передбачені у ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 201 КПК України підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.

Вимоги щодо форми та змісту клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу визначені приписами ч. 2, 3 ст. 201 КПК України.

Отже, для задоволення клопотання про зміну запобіжного заходу, суду необхідно встановити, що потреба в застосуванні до обвинуваченого конкретного запобіжного заходу відпала, а інший (більш м`який) запобіжний захід здатен забезпечити виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків та здатен запобігти ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України.

Положеннями ст. 194 КПК України, крім іншого, визначено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язані встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність достатніх підстав вважати, що існує, хоча б один з ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор.

Системний аналіз норм КПК та практики ЄСПЛ дозволяє прийти до висновку, що КПК оперує поняттями, які відповідають декільком різним стандартам доказування (переконання) - стандарт «обґрунтованої підозри», переконання (доведення) «поза розумним сумнівом» та стандарти «достатніх підстав (доказів)» тощо.

Стандарти «достатніх підстав (доказів)» використовуються в широкому колі різноманітних ситуацій, що виникають в ході кримінального провадження, тому вони не є сталими, а залежать від конкретної ситуації, цілі прийняття тих чи інших рішень (вчинення дій) та їх правових наслідків. При цьому вони застосовуються як для прийняття процесуальних рішень слідчими суддями (судом) (статті 157, 163, частина 5 статті 234, 260 та інші статті КПК), так і слідчими, прокурорами (статті 134, 271, 276 КПК та інші).

Таким чином, оцінка заявлених ризиків передбачає дотримання слідчим суддею/судом стандарту «достатніх підстав (доказів)».

Наведений стандарт під час оцінки ризиків не передбачає надання стороною, яка звернулась з клопотанням надати беззаперечні докази вчинення та/або намір вчинення підозрюваним/обвинуваченим діянь, які є ризиками, визначеними ст. 177 КПК України, однак передбачає наведення ініціатором клопотання таких аргументів, які з високою імовірністю можуть свідчити про те, що підозрюваний/обвинувачений може вдатись до вчинення таких дій.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суддя, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Викладене узгоджується з практикою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду, наведеною у постановах від 23.01.2024 у справі № 991/11249/23, від 04.12.2024 у справі № 991/11676/24 та низці інших.

Щодо клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 .

Клопотання прокурора мотивовано наявністю обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 186, ч. 4 ст. 296 КК України, а також наявністю ризиків вчинення обвинуваченим ОСОБА_5 дій, передбачених п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

У судовому засіданні прокурор підтримав подане клопотання, прохав суд його задовольнити, зазначив що вказані у клопотанні ризики на даний час продовжують існувати, не змінилися, та не зменшилися, враховуючи характер інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, обставини, визначених ст. 178 КПК України, жоден інший більш м`який запобіжний захід крім тримання під вартою, не зможе забезпечити запобігання існуючим ризикам, у зв`язку з чим прохав суд задовольнити клопотання у повному обсязі, та не визначати обвинуваченому розмір застави.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_10 заперечив проти задоволення клопотання прокурора, та подав клопотання про обрання обвинуваченому ОСОБА_5 більш м?якого запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту з покладенням обов`язків відповідно до вимог ст. 194 КПК України, вважаючи, що такий запобіжний захід в повній мірі забезпечить запобігання ризикам. Також надав суду копії документів, що на думку захисника свідчать про міцні соціальні зв`язки обвинуваченого ОСОБА_5 .

Щодо клопотання сторони обвинувачення суду зазначив, що клопотання прокурора кожного разу є формальним, без зазначення будь яких доводів, та без посилання на докази, які б свідчили про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Прокурором не доведено, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти таким ризикам.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримав клопотання захисника, та заперечував щодо задоволення клопотання прокурора щодо продовження строку запобіжного заходу.

Представник потерпілого ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_12 , підтримав клопотання прокурора та прохав суд його задовольнити.

Розглянувши матеріали поданого клопотання, заслухавши учасників судового провадження, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що на підставі ухвали слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 17.08.2024 року та ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02.01.2025 року обвинуваченому ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 28.02.2025 року включно. В подальшому ухвалами суду запобіжний захід у вигляді тримання під вартою неодноразово подовжувався. Ухвалою суду від 11.02.202 року строк тримання під вартою продовжено по 11.04.2026 року включно. На даний час судовий розгляд триває, суд продовжує дослідження доказів по справі.

При постановленні ухвал про обрання та продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судами було констатовано наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 186, ч. 4 ст. 296 КК України, а також наявність ризиків вчинення ОСОБА_5 дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

27.01.2025 року складено і затверджено обвинувальний акт, вручено ОСОБА_5 , після чого направлено до суду. На даний час в межах судового провадження проведено підготовче судове засідання, розпочато судовий розгляд, досліджуються письмові докази сторони обвинувачення.

З огляду на відсутність нових фактичних обставин, продовження дослідження доказів сторони обвинувачення, у суду відсутні підстави для інших висновків в частині обґрунтованості обвинувачення, ніж тих, що були викладені у вищезазначених ухвалах.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що наявних матеріалів кримінального провадження достатньо для висновку щодо обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 186, ч. 4 ст. 296 КК України.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про наявність правової підстави для застосування відносно ОСОБА_5 запобіжного заходу, а саме наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення. Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні чотирьох кримінальних правопорушень, три з яких є тяжкими злочинами, за кожне з яких передбачено основне покарання у виді позбавлення волі, та знаючи про тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватості у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, з метою уникнення відповідальності, може переховуватися від суду. Суд також враховує особливу суспільну небезпечність, інкримінованих кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 296, ч. 4 ст. 186 КК України.

Судом також встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 одружений, має двох неповнолітніх дітей, матір похилого віку, яка є інвалідом 3 групи загального захворювання, постійне місце проживання, офіційно працевлаштований. Разом з тим, сукупність вказаних факторів не створюють переваги над ризиком вчинення ОСОБА_5 дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а відповідно не усувають будь-якого сумніву щодо існування такого ризику.

За таких обставин, з метою уникнення від кримінальної відповідальності, розуміючи тяжкість покарання, яке може бути до нього застосоване у разі доведеності винуватості, обвинувачений з високою вірогідністю може переховуватись від суду, що свідчить про існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд також враховує воєнний стан в Україні, введений Указом Президента України від 24.02.2022 (неодноразово продовжений, не скасований та не відмінений), п. 3 ч.1 ст. 138 КПК України, відповідно до якого непереборною силою є епідемії, військові події, стихійні лиха або інші подібні обставини, п. 8 рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022,відповідно до якого у розумінні ст. 177 КПК України новими ризиками, які виправдовують тримання особи під вартою, безумовно належить військова агресія проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку.

Суд вважає доведеним продовження існування ризику того, що ОСОБА_5 може вчинити дії, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України - переховуватися від суду, що непоправно позначиться на виконанні завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України.

У межах даного кримінального провадження не досліджені всі докази, наявні свідки та потерпілі, показання яких в силу положень ст. 352 КПК України мають бути досліджені судом безпосередньо під час судового розгляду, тому є пріоритетним створення умов, за яких показання допитаних під час досудового розслідування свідків, потерпілих будуть залишатися повними, точними та достовірними для їх подальшого дослідження під час судового розгляду.

Таким чином, суд вважає реальним ризик того, що обвинувачений ОСОБА_5 може незаконно в будь-який спосіб впливати на свідків та потерпілих, що може призвести до неповноти, недостовірності чи неточності показань цих осіб під час їх допиту в судовому розгляді, тому суд вважає доведеним ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Зважаючи на наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд вважає реальним ризик того, що обвинувачений ОСОБА_5 може будь-яким іншим чином перешкоджати руху цього кримінального провадження. Таким чином, суд вважає доведеним ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Враховуючи мету, спосіб та обстановку вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, конкретні обставини вчинення діянь, вчинення яких інкримінується ОСОБА_5 , особу обвинуваченого ОСОБА_5 , зважаючи на доведеність існування ризиків вчинення дій, передбачених п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, судом встановлено, що ОСОБА_5 , не маючи суттєвих стримуючих соціальних факторів, може вчинити інше кримінальне правопорушення, тому на думку суду є доведеним наявність ризику вчинення ОСОБА_5 дій, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд відноситься критично до посилання захисника на те, що прокурором не доведено і не надано жодних доказів на підтвердження наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки у клопотанні прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою встановлена об`єктивна наявність таких ризиків, а відтак твердження прокурора про те що ризики, на які він посилається у своєму клопотанні, не відпали, не зменшились та є актуальними, сторона захисту не спростувала та не довела. Суд зазначає, що доведеність ризиків не передбачає фактичне вчинення конкретних дій особою, спрямованих на створення перешкод у кримінальному провадженні, оскільки оцінці підлягає наявність вірогідності вчинення таких дій.

Вирішуючи питання про справедливість та пропорційність виду запобіжного заходу, суд враховує положення ч. 3 ст. 176 КПК України, відповідно до якого тримання під вартою є найтяжчим видом запобіжного заходу.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частина 5 ст. 9 КПК України наголошує, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Так, положення ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлюють, що законним та обґрунтованим визнається арешт особи, коли він є необхідним для запобігання вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення, а також для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом.

Згідно з практикою Європейського Суду, зокрема рішенням у складі Великої палати у справі «Labitav.Italy» від 06.04.2000 року, тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України - тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України - запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 , будучи раніше не судимим, обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 186, ч. 4 ст. 296 КК України. Санкцією ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 186 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Отже, судом встановлено наявність виключної правової підстави для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а відповідно і можливість продовження строку тримання під вартою за умови доведеності факту неможливості застосування більш м?якого запобіжного заходу.

Вирішуючи питання про можливість застосування більш м?якого запобіжного заходу, суд враховує конкретні обставини кримінальних правопорушень, їх суспільну небезпечність та характер вчинених діянь, за яким обвинувачується ОСОБА_5 та які спрямовані, зокрема, проти життя та здоров`я особи, проти громадського порядку і безпеки. Крім того, суд враховує ті обставини, що відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан та запроваджено заходи правового режиму воєнного стану, вчинення кримінальних правопорушень в умовах якого суттєво підвищує їх суспільну небезпечність.

Суд вважає, що доводи сторони захисту про відсутність доказів щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, є необґрунтованими, оскільки при розгляді клопотання прокурора встановлено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою та встановлена наявність ризиків, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України, які є наявними та актуальними, а будь-яких об`єктивних даних, які б безумовно свідчили про зміну або відсутність обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, які раніше слугували підставою для обрання та подальшого продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, стороною захисту не наведено. Будь-яких інших даних про зменшення чи відсутність ризиків для застосування обвинуваченому ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено.

На підставі вищевикладеного, враховуючи дані про особу обвинуваченого, а також наявність обґрунтованої підозри у вчиненні інкримінованих правопорушень, з огляду на фактичні обставини за яких обвинуваченому інкримінується їх вчинення, їх підвищену суспільну небезпечність, суд доходить до висновку про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, оскільки жоден інший запобіжний захід, крім тримання під вартою, не зможе забезпечити достатньо ефективний стримуючий характер по відношенню до ризиків, передбачених п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Щодо доводів викладених стороною захисту у клопотанні про обрання більш м?якого запобіжного заходу та наданих суду документів: виписок з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_13 , 1946 р.н., посвідчення інваліда 3 гр. ОСОБА_13 , 1946 р.н, копії свідоцтва про смерть ОСОБА_14 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , копії свідоцтв про народження ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , батьком яких записаний обвинувачений ОСОБА_5 суд зазначає, що зазначені доводи та вказані документи у своїй сукупності жодним чином не можуть нівелювати наявність встановлених ризиків, та не можуть слугувати підставою для обрання більш м?якого запобіжного заходу.

Будь-яких інших даних про зменшення чи відсутність ризиків для застосування обвинуваченому ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено.

З огляду на викладене, зважаючи на обставини вчинення кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого, суд вважає, що доцільність продовження обраного обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу наразі є актуальною.

Продовжуючи тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою, суд вважає таку міру виправданою, оскільки цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу (інтересу правосуддя), які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають право поваги до особистої свободи.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, його характер та конкретну обстановку вчинення, особу обвинуваченого, наявність реального ризику вчинення обвинуваченим нового кримінального правопорушення, з огляду на задоволення клопотання прокурора, суд доходить до висновку, що строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 підлягає продовженню строком на 60 (шістдесят) днів.

Разом з тим, суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 183 КПК України - суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті. Так, ч. 4 вказаної статті зазначає, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. ст. 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

У той же час, як вбачається з аналізу положень ч.4 ст. 183 КПК України, можливість суду не визначити розмір застави у визначених цією нормою випадках, є правом суду, а не його обов`язком.

Суд також враховує, що відповідно до правової позиції викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2011 року у справі «Марченко проти України» - при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, дійсно має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Відтак суд, при розгляді клопотання, враховуючі вік обвинуваченого ОСОБА_5 , наявність у обвинуваченого неповнолітніх дітей, матері похилого віку, яка є інвалідом 3 гр. загального захворювання, наявність в обвинуваченого житла, стану здоров`я, можливість забезпечення виконання ним обов`язків, приходить до висновку про необхідність визначення розміру застави як альтернативного заходу.

Відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України - розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, розмір застави визначається у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

На думку суду, розмір застави, визначений обвинуваченому повинен у повній мірі гарантувати виконання покладених на нього обов`язків. Цей розмір має бути таким, щоб загроза його втрати утримувала обвинуваченого від порушення встановлених процесуальними нормами та//або покладених судом на нього обов`язків, забезпечувала його належну процесуальну поведінку та не була надмірною. Водночас, суд також враховує, що застава може бути внесена, як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною та/або юридичною особою (заставодавцем), що передбачено ч. 2 ст. 182 КПК.

А відтак, зважаючи на тяжкість злочинів, у яких обвинувачується ОСОБА_5 , обставини кримінальних правопорушень та відомості про обвинуваченого, суд вважає, що розмір застави, який належить йому визначити має бути встановлений в більшому розмірі ніж це передбачено п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, а саме 450 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 1497600 грн., такий розмір, на переконання суду, є виправданим за наявних обставин, а тому може бути застосований. При цьому, визначаючи розмір застави, суд враховує не лише обсяг висунутого обвинувачення, а також і правові позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до яких розмір застави повинен бути встановлений з огляду на особу обвинуваченого, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі. Органи влади повинні докладати максимум зусиль як для встановлення належного розміру застави, так і під час вирішення питання про необхідність продовження тримання під вартою (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гафа проти Мальти»).

Оскільки судом вирішено застосувати до обвинуваченого альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, то у разі внесення застави в розмірі, визначеному цією ухвалою, на ОСОБА_5 необхідно також покласти обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КК України. Суд приходить до висновку, що вказані обов`язки, у разі внесення застави, здатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та не зашкодять інтересам судового розгляду. Зазначені обов`язки покладаються на обвинуваченого строком на два місяці з моменту внесення застави (ч. 7 ст. 194 КПК).

Щодо клопотання прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 .

Клопотання прокурора про продовження строку дії тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 мотивовано наявністю обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 296, ч. 4 ст. 186 КК України, а також наявністю ризиків вчинення обвинуваченим дій, передбачених п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Прокурор в судовому засіданні підтримав подане клопотання з мотивів, викладених у ньому, просив його задовольнити у повному обсязі, та відповідно до вимог ч. 4 ст. 183 КПК України, не визначати обвинуваченому розмір застави.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_9 заперечив проти задоволення клопотання прокурора, зазначив, що клопотання є необґрунтованим та формальним, ризики зазначені у ньому є абстрактними та прокурором не надано жодного підтверджуючого доказу. Прокурором не враховано, що судом вже досліджені докази по справі, встановлені нові фактичні обставини справи. Також прокурором не доведено чому інший більш м`який запобіжний захід не забезпечить запобігання зазначеним ризикам. Разом з тим, ОСОБА_6 від досудового слідства не переховувався, добровільно з`явився до слідчого поліції, дав покази, не має наміру впливати на свідків та потерпілих, тому прохав суд застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_6 інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою або визначити розмір застави.

Обвинувачений ОСОБА_6 заперечив проти клопотання прокурора, та прохав суд відмовити у його задоволенні.

Представник потерпілого адвокат ОСОБА_12 підтримав клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 та прохав його задовольнити.

Розглянувши матеріали поданого клопотання, заслухавши учасників судового провадження, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 25.09.2024 року надано дозвіл на затримання ОСОБА_6 для доставки останнього в судове засідання для розгляду запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В подальшому ухвалами суду запобіжний захід у вигляді тримання під вартою неодноразово подовжувався. Ухвалою суду від 11.02.2026 року строк тримання під вартою продовжено по 11.04.2026 року включно. На даний час судовий розгляд триває, судом досліджуються докази по справі, ще не допитані свідки та потерпілі.

При постановленні ухвал про обрання та продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судами було констатовано наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 296, ч. 4 ст. 186 КК України, а також наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

27.01.2025 року було затверджено обвинувальний акт та вручено ОСОБА_6 , після чого обвинувальний акт направлено до суду. Судом проведено підготовче судове засідання, розпочато судовий розгляд та досліджуються докази сторони обвинувачення.

З огляду на досліджені докази сторони обвинувачення на даному процесуальному етапі, суд не вбачає підстав вважати, що інкриміноване ОСОБА_6 обвинувачення є необґрунтованим.

У свою чергу, процесуальне законодавство не містить чітких критеріїв визначення ступеня обґрунтованості обвинувачення, його обсягу та змісту, але відповідно до усталеної практики ЄСПЛ під обґрунтованим обвинуваченням, не вдаючись до сутності та змісту самого обвинувачення, слід розуміти таке обвинувачення, що підкріплюється сукупністю певних відомостей, доказів, обставин та фактів, що дають можливість переконати об`єктивного спостерігача в причетності особи до вчинення кримінального правопорушення. Тобто, встановлення обґрунтованості обвинувачення особи у вчиненні кримінального правопорушення не вимагає встановлення у її діях ознак кримінального правопорушення, доведення їх відповідними доказами та не вимагає констатації того факту, що саме ця особа вчинила відповідне кримінальне правопорушення, а лише вимагає визначення того, що особа може бути причетна до вчинення відповідного кримінального правопорушення.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що наявних матеріалів кримінального провадження достатньо для висновку щодо обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, тому наявні правові підстави для застосування відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу, а саме наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

Щодо продовження існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, то судом встановлено, що у клопотанні прокурора зазначається про наявність ризику вчинення ОСОБА_6 дій, які передбачені п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні чотирьох кримінальних правопорушень, з яких три є тяжкими злочинами, за кожне з яких передбачено основне покарання у виді позбавлення волі, та знаючи про тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватості у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, з метою уникнення відповідальності, може переховуватися від суду. Суд також враховує особливу суспільну небезпечність, інкримінованих кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 296, ч. 4 ст. 186 КК України.

Судом вважає, що ОСОБА_6 з метою уникнення від кримінальної відповідальності, розуміючи тяжкість покарання, яке може бути до нього застосоване у разі доведеності винуватості, обвинувачений з високою вірогідністю може переховуватись від суду, що непоправно позначиться на виконанні завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України, що свідчить про існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд також враховує воєнний стан в Україні, введений Указом Президента України від 24.02.2022 (неодноразово продовжений, не скасований та не відмінений), п. 3 ч.1 ст. 138 КПК України, відповідно до якого непереборною силою є епідемії, військові події, стихійні лиха або інші подібні обставини, п. 8 рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022,відповідно до якого у розумінні ст. 177 КПК України новими ризиками, які виправдовують тримання особи під вартою, безумовно належить військова агресія проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні.

У межах даного кримінального провадження не досліджені всі докази, наявні свідки та потерпілі, показання яких в силу положень ст. 352 КПК України мають бути досліджені судом безпосередньо під час судового розгляду.

У зв`язку з цим в межах даного кримінального провадження пріоритетним є створення умов, за яких показання допитаних під час досудового розслідування свідків будуть залишатися повними, точними та достовірними для їх подальшого дослідження під час судового розгляду.

В аспекті вищевикладеного, зважаючи на наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд вважає реальним ризик того, що обвинувачений ОСОБА_6 може незаконно в будь-який спосіб впливати на свідків та потерпілих, що може призвести до неповноти, недостовірності чи неточності показань цих осіб під час їх допиту в судовому розгляді. Таким чином, суд вважає доведеним ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

В аспекті вищевикладеного, зважаючи на наявність ризику, передбаченого п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд вважає реальним ризик того, що обвинувачений ОСОБА_6 може будь-яким іншим чином перешкоджати руху цього кримінального провадження. Таким чином, суд вважає доведеним ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Враховуючи мету, спосіб та обстановку вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, конкретні обставини вчинення діянь, вчинення яких інкримінується ОСОБА_6 , особу обвинуваченого ОСОБА_6 , зважаючи на доведеність існування ризиків вчинення дій, передбачених п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, судом встановлено, що ОСОБА_6 , не маючи стримуючих факторів, роботи, офіційних джерел доходу, може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Вищевикладене суд вважає достатнім для констатації доведеності ризику вчинення ОСОБА_6 дій, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд не бере до уваги посилання сторони захисту на те, що прокурором не доведено і не надано жодних доказів на підтвердження наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки у клопотанні прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою встановлена об`єктивна наявність таких ризиків, а відтак твердження прокурора про те, що ризики, на які вона посилається у своєму клопотанні, не відпали, не зменшились та є актуальними, сторона захисту не спростувала.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Доведеність ризиків не передбачає фактичне вчинення конкретних дій особою, спрямованих на створення перешкод у кримінальному провадженні, оскільки оцінці підлягає наявність вірогідності вчинення таких дій.

Суд не погоджується з доводами захисника обвинуваченого про те, що пред`явлене обвинувачення не підтверджено належними доказами, оскільки вказане питання підлягає перевірці під час судового розгляду, який триває на час звернення до суду з цим клопотанням. Суд на даному етапі не може вдаватися до вирішення питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину. У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності події та складу кримінального правопорушення в діянні, винуватості особи в його вчиненні, належності та допустимості зібраних у справі доказів, вирішуються судом під час ухвалення вироку.

Вирішуючи питання про справедливість та пропорційність виду запобіжного заходу, суд враховує положення ч. 3 ст. 176 КПК України, відповідно до якого тримання під вартою є найтяжчим видом запобіжного заходу.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частина 5 ст. 9 КПК України наголошує, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Так, положення ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлюють, що законним та обґрунтованим визнається арешт особи, коли він є необхідним для запобігання вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення, а також для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом.

Згідно з практикою Європейського Суду, зокрема рішенням у складі Великої палати у справі «Labitav.Italy» від 06.04.2000 року, тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України - тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України - запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 , будучи раніше не судимим, обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 296, ч. 4 ст. 186 КК України. Санкцією ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 186 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Отже, судом встановлено наявність виключної правової підстави для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а відповідно і можливість продовження строку тримання під вартою за умови доведеності факту неможливості застосування більш м?якого запобіжного заходу.

Вирішуючи питання про можливість застосування більш м?якого запобіжного заходу, суд враховує конкретні обставини кримінальних правопорушень, їх суспільну небезпечність та характер вчинених діях, за яким обвинувачується ОСОБА_6 та які спрямовані, зокрема, проти життя та здоров`я особи, проти громадського порядку і безпеки. Крім того, суд враховує ті обставини, що відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан та запроваджено заходи правового режиму воєнного стану, вчинення кримінальних правопорушень в умовах якого суттєво підвищує їх суспільну небезпечність.

Суд вважає, що доводи сторони захисту про відсутність доказів щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, є необґрунтованими, оскільки при розгляді клопотання прокурора встановлено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою та встановлена наявність ризиків, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України, які є наявними та актуальними, а будь-яких об`єктивних даних, які б безумовно свідчили про зміну або відсутність обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, які раніше слугували підставою для обрання та подальшого продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, стороною захисту не надано. Будь-яких інших даних про зменшення чи відсутність ризиків для застосування обвинуваченому ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено.

На підставі вищевикладеного, враховуючи дані про особу обвинуваченого, який офіційно не працевлаштований, суспільно-корисною працею не займається, не має постійного джерела прибутку, а також наявність обґрунтованої підозри у вчиненні інкримінованих правопорушень, з огляду на фактичні обставини за яких обвинуваченому інкримінується їх вчинення, їх підвищену суспільну небезпечність, суд доходить до висновку про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, оскільки жоден інший запобіжний захід, крім тримання під вартою, не зможе забезпечити достатньо ефективний стримуючий характер по відношенню до ризиків, передбачених п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

З огляду на це, зважаючи на обставини вчинення кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого, суд вважає що доцільність продовження обраного обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу наразі є актуальною. Отже, клопотання прокурора підлягає задоволенню. Відповідно клопотання захисника про зміну запобіжного заходу слід залишити без задоволення.

Продовжуючи тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, суд вважає таку міру виправданою, оскільки цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу (інтересу правосуддя), які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають право поваги до особистої свободи.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, його характер та конкретну обстановку вчинення, особу обвинуваченого, наявність реального ризику вчинення обвинуваченим нового кримінального правопорушення, з огляду на задоволення клопотання прокурора, суд доходить до висновку, що строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 підлягає продовженню строком на 60 (шістдесят) днів.

Разом з тим, відповідно до вимог ч. 3 ст. 183 КПК України - суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті. Так, ч. 4 вказаної статті зазначає, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. ст. 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

У той же час, як вбачається з аналізу положень ч.4 ст. 183 КПК України, можливість судді не визначити розмір застави у визначених цією нормою випадках, є правом судді, в не його обов`язком.

Суд також враховує, що відповідно до правової позиції викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2011 року у справі «Марченко проти України» - при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, дійсно має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Відтак суд, при розгляді клопотання, враховуючі особу обвинуваченого ОСОБА_6 та стан його здоров`я, наявність в обвинуваченого житла, можливість забезпечення виконання ним обов`язків, приходить до висновку про необхідність визначення розміру застави як альтернативного заходу.

Відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України - розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Згідно з п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, розмір застави визначається у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

На думку суду, розмір застави, визначений обвинуваченому повинен у повній мірі гарантувати виконання покладених на нього обов`язків. Цей розмір має бути таким, щоб загроза його втрати утримувала обвинуваченого від порушення встановлених процесуальними нормами та//або покладених судом на нього обов`язків, забезпечувала його належну процесуальну поведінку та не була надмірною. Водночас, суд також враховує, що застава може бути внесена, як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною та/або юридичною особою (заставодавцем), що передбачено ч. 2 ст. 182 КПК.

А відтак, зважаючи на тяжкість злочинів, в яких обвинувачується ОСОБА_6 , обставини кримінальних правопорушень та відомості про обвинуваченого, суд вважає, що розмір застави, який належить йому визначити має бути встановлений в більшому розмірі ніж це передбачено п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, а саме 450 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 1497600 грн., такий розмір, на переконання суду, є виправданим за наявних обставин, а тому може бути застосований. При цьому, визначаючи розмір застави, суд враховує не лише обсяг висунутого обвинувачення, а також і правові позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до яких розмір застави повинен бути встановлений з огляду на особу обвинуваченого, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі. Органи влади повинні докладати максимум зусиль як для встановлення належного розміру застави, так і під час вирішення питання про необхідність продовження тримання під вартою (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гафа проти Мальти»).

Оскільки судом вирішено застосувати до обвинуваченого альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, то у разі внесення застави в розмірі, визначеному цією ухвалою, на ОСОБА_6 необхідно також покласти обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КК України. Суд приходить до висновку, що вказані обов`язки, у разі внесення застави, здатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та не зашкодять інтересам судового розгляду. Зазначені обов`язки покладаються на обвинуваченого строком на два місяці з моменту внесення застави (ч. 7 ст. 194 КПК).

Щодо клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 .

Клопотання прокурора мотивовано наявністю обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 186, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України, а також наявністю ризиків вчинення ОСОБА_4 дій, передбачених п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

У судовому засіданні прокурор підтримав подане клопотання, просив його задовольнити у повному обсязі з викладених у ньому мотивів, враховуючи доведеним наявність підстав вважати, що існують зазначені у клопотанні ризики, передбачені ст. 177 КПК України та недостатність застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів для їх запобігання, прохав, відповідно до вимог ч. 4 ст. 183 КПК України, не визначати обвинуваченому розмір застави.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 заперечила проти задоволення клопотання прокурора, та подала клопотання про застосування до обвинуваченого більш м?якого запобіжного, або визначення розміру застави. Доводи, викладені у своєму клопотанні підтримала у повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладеним у клопотанні.

Щодо клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суду зазначила, що подане клопотання носить формальний та шаблонний характер без обґрунтування та доведеності ризиків, які є декларативними, в ньому не наведено жодних нових фактичних обставин, які б свідчили про збереження ризиків. На даний час рівень обґрунтованості обвинувачення суттєво знизився, що прямо впливає на обґрунтованість тримання під вартою. Крім того, тяжкість статей за якими обвинувачується ОСОБА_4 не є підставою для продовження строку тримання під вартою. Прокурором не доведено, чому інший більш м`який запобіжний захід не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого. В свою чергу ОСОБА_4 не ухилявся від досудового слідства, не має наміру впливати на свідків та потерпілих. Обвинувачений ОСОБА_4 має міцні соціальні зв`язки, родину, яка має постійне джерело доходу, має позитивні характеристики, подяки.

Обвинувачений ОСОБА_4 заперечив проти задоволення клопотання прокурора та підтримав клопотання захисника.

Представник потерпілого адвокат ОСОБА_12 підтримав клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 .

Розглянувши матеріали поданих клопотань, заслухавши учасників судового провадження, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області обвинуваченому ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 13.10.2024 року. В подальшому ухвалами суду запобіжний захід у вигляді тримання під вартою неодноразово подовжувався. Ухвалою суду від 11.02.2026 року строк тримання під вартою продовжено по 11.04.2026 року включно. На даний час судовий розгляд триває, судом досліджуються докази по справі, ще допитані свідки та потерпілі.

При постановленні ухвал про обрання та продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судами було констатовано наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 186, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України, а також наявність ризиків вчинення ОСОБА_4 дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

27.01.2025 року складено і затверджено обвинувальний акт, вручено ОСОБА_4 , після чого направлено до суду. Після цього в межах судового провадження проведено підготовче судове засідання та розпочато судовий розгляд з дослідженням доказів сторони обвинувачення, який на даний час ще не завершено.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що наявних матеріалів кримінального провадження достатньо для висновку щодо обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 186, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України.

Суд приходить до висновку про наявність правової підстави для застосування відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу, а саме наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні семи кримінальних правопорушень, три з яких є тяжкими злочинами, а один з яких є особливо тяжким злочином, за кожне з яких передбачено основне покарання у виді позбавлення волі, та знаючи про тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватості у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, з метою уникнення відповідальності, може переховуватися від суду. Суд також враховує особливу суспільну небезпечність, інкримінованих кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 296, ч. 4 ст. 186, ч. 4 ст. 187 КК України.

Судом також встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 одружений, має неповнолітню дитину, постійне місце проживання, займається суспільно корисною (волонтерською) працею, бере участь у громадському житті, а також у допомозі Збройним Силам України, має подяки та грамоти. Разом з тим, сукупність вказаних факторів не створює переваги над ризиком вчинення ОСОБА_4 дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а відповідно не усувають будь-якого сумніву щодо існування такого ризику.

Суд також враховує раніше встановлені під час судового провадження обставини існування відносно ОСОБА_4 також іншого обвинувального акту за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 289, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 189, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 255, ч. 5 ст. 186 КК України, що на даний момент часу перебуває на розгляді іншого суду.

За таких обставин, з метою уникнення від кримінальної відповідальності, розуміючи тяжкість покарання, яке може бути до нього застосоване у разі доведеності винуватості, обвинувачений з високою вірогідністю може переховуватись від суду, що свідчить про існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Таким чином, суд вважає доведеним, що ОСОБА_4 може переховуватися від суду, що непоправно позначиться на виконанні завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України.

Суд також враховує воєнний стан в Україні, введений Указом Президента України від 24.02.2022 (неодноразово продовжений, не скасований та не відмінений), п. 3 ч.1 ст. 138 КПК України, відповідно до якого непереборною силою є епідемії, військові події, стихійні лиха або інші подібні обставини, п. 8 рекомендації Ради суддів України від 02.03.2022, відповідно до якого у розумінні ст. 177 КПК України новими ризиками, які виправдовують тримання особи під вартою, безумовно належить військова агресія проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку.

Отже, суд вважає доведеним продовження існування ризику того, що ОСОБА_4 може вчинити дії, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

У межах даного кримінального провадження не досліджені всі докази, наявні свідки та потерпілі, показання яких в силу положень ст. 352 КПК України мають бути досліджені судом безпосередньо під час судового розгляду.

У зв`язку з цим в межах даного кримінального провадження пріоритетним є створення умов, за яких показання допитаних під час досудового розслідування свідків, потерпілих будуть залишатися повними, точними та достовірними для їх подальшого дослідження під час судового розгляду.

В аспекті вищевикладеного, зважаючи на наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд вважає реальним ризик того, що обвинувачений ОСОБА_4 може незаконно в будь-який спосіб впливати на свідків та потерпілих, що може призвести до неповноти, недостовірності чи неточності показань цих осіб під час їх допиту в судовому розгляді. Таким чином, суд вважає доведеним ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

В аспекті вищевикладеного, зважаючи на наявність ризику, передбаченого п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд вважає реальним ризик того, що обвинувачений ОСОБА_4 може будь-яким іншим чином перешкоджати руху цього кримінального провадження. Таким чином, суд вважає доведеним ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Враховуючи мету, спосіб та обстановку вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, конкретні обставини вчинення діянь, вчинення яких інкримінується ОСОБА_4 , особу обвинуваченого ОСОБА_4 , зважаючи на доведеність існування ризиків вчинення дій, передбачених п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, судом встановлено, що ОСОБА_4 , не маючи суттєвих, стримуючих соціальних факторів, може вчинити інше кримінальне. В аспекті цього судом також враховано факт обвинувачення ОСОБА_4 в іншому кримінальному провадженні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 289, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 189, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 255, ч. 5 ст. 186 КК України.

Вищевикладене суд вважає достатнім для констатації доведеності ризику вчинення ОСОБА_4 дій, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Посилання сторони захисту на те, що прокурором не доведено і не надано жодних доказів на підтвердження наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, суд вважає безпідставними, оскільки у клопотанні прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою встановлена об`єктивна наявність таких ризиків, а відтак твердження прокурора про те, що ризики, на які вона посилається у своєму клопотанні, не відпали, не зменшились та є актуальними, сторона захисту не спростувала.

Суд звертає увагу на те, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

З доводами захисника про те, що пред`явлене ОСОБА_4 обвинувачення є необґрунтованим, суд не погоджується, оскільки вказане питання підлягає перевірці під час судового розгляду, який триває на час звернення до суду з цим клопотанням. Суд на даному етапі не може вдаватися до оцінки обґрунтованості висунутого обвинувачення, а також вирішення питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину. У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності події та складу кримінального правопорушення в діянні, винуватості особи в його вчиненні, належності та допустимості зібраних у справі доказів, вирішуються судом під час ухвалення вироку.

Щодо неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, то суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Частина 5 ст. 9 КПК України наголошує, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, положення ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлюють, що законним та обґрунтованим визнається арешт особи, коли він є необхідним для запобігання вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення, а також для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом.

Згідно з практикою Європейського Суду, зокрема рішенням у складі Великої палати у справі «Labitav.Italy» від 06.04.2000 року, тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

Вирішуючи питання про справедливість та пропорційність виду запобіжного заходу, суд враховує положення ч. 3 ст. 176 КПК України, відповідно до якого тримання під вартою є найтяжчим видом запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України - тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України - запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , будучи раніше не судимим, обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 186, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України. Санкцією ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 186 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років. Санкцією ч. 4 ст. 187 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Таким чином судом встановлено наявність виключної правової підстави для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а відповідно і можливість продовження строку тримання під вартою за умови доведеності факту неможливості застосування більш м?якого запобіжного заходу.

Вирішуючи питання про можливість застосування більш м?якого запобіжного заходу, суд враховує конкретні обставини кримінальних правопорушень, їх суспільну небезпечність та характер вчинених діях, за яким обвинувачується ОСОБА_4 та які спрямовані, зокрема, проти життя та здоров`я особи, проти громадського порядку і безпеки. Крім того, суд враховує наявність відносно ОСОБА_4 іншого обвинувачення у вчиненні значної кількості кримінальних правопорушень, що перебуває на розгляді іншого суду. Крім того, суд враховує ті обставини, що відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан та запроваджено заходи правового режиму воєнного стану, вчинення кримінальних правопорушень в умовах якого суттєво підвищує їх суспільну небезпечність.

Суд вважає, що доводи сторони захисту про відсутність доказів щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, є необґрунтованими, оскільки при розгляді клопотання сторони обвинувачення встановлено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою та встановлено наявність ризиків, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України, які є наявними та актуальними, а будь-яких об`єктивних даних, які б безумовно свідчили про зміну або відсутність обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, які раніше слугували підставою для обрання та подальшого продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, стороною захисту не надано.

На підставі вищевикладеного, враховуючи дані про особу обвинуваченого, а також наявність обґрунтованої підозри у вчиненні інкримінованих правопорушень, з огляду на фактичні обставини за яких обвинуваченому інкримінується їх вчинення, їх підвищену суспільну небезпечність, суд доходить до висновку про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, оскільки жоден інший запобіжний захід, крім тримання під вартою, не зможе забезпечити достатньо ефективний стримуючий характер по відношенню до ризиків, передбачених п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

З огляду на зазначене, зважаючи на обставини вчинення кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого, суд вважає, що доцільність продовження обраного обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу наразі є актуальною.

Продовжуючи тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою, суд вважає таку міру виправданою, оскільки цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу (інтересу правосуддя), які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають право поваги до особистої свободи.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, його характер та конкретну обстановку вчинення, особу обвинуваченого, наявність реального ризику вчинення обвинуваченим нового кримінального правопорушення, з огляду на задоволення клопотання прокурора, суд доходить до висновку, що строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 підлягає продовженню строком на 60 (шістдесят) днів.

В той же час, відповідно до вимог ч. 3 ст. 183 КПК України - суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті. Так, ч. 4 вказаної статті зазначає, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. ст. 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який вчинений із застосуванням насильства або погрозою його застосування, чи спричинив загибель людини.

У той же час, як вбачається з аналізу положень ч.4 ст. 183 КПК України, можливість суду не визначити розмір застави у визначених цією нормою випадках, є правом суду, в не його обов`язком.

Суд також враховує, що відповідно до правової позиції викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2011 року у справі «Марченко проти України» - при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, дійсно має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Відтак суд, при розгляді клопотання, враховуючи вік обвинуваченого ОСОБА_4 , наявність у обвинуваченого неповнолітньої дитини, наявність в обвинуваченого житла, стану його здоров`я, позитивні характристики, можливість забезпечення виконання ним обов`язків, приходить до висновку про необхідність визначення розміру застави як альтернативного заходу.

Відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України - розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Згідно з п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, розмір застави визначається у межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

На думку суду, розмір застави, визначений обвинуваченому повинен у повній мірі гарантувати виконання покладених на нього обов`язків. Цей розмір має бути таким, щоб загроза його втрати утримувала обвинуваченого від порушення встановлених процесуальними нормами та//або покладених судом на нього обов`язків, забезпечувала його належну процесуальну поведінку та не була надмірною. Водночас, суд також враховує, що застава може бути внесена, як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною та/або юридичною особою (заставодавцем), що передбачено ч. 2 ст. 182 КПК.

А відтак, зважаючи на тяжкість злочинів, у яких обвинувачується ОСОБА_4 , обставини кримінальних правопорушень та відомості про обвинуваченого, суд вважає, що розмір застави, який належить йому визначити має бути встановлений в більшому розмірі ніж це передбачено п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, а саме 450 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 1497600 грн., такий розмір, на переконання суду, є виправданим за наявних обставин, а тому може бути застосований. При цьому, визначаючи розмір застави, суд враховує не лише обсяг висунутого обвинувачення, а також і правові позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до яких розмір застави повинен бути встановлений з огляду на особу обвинуваченого, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі. Органи влади повинні докладати максимум зусиль як для встановлення належного розміру застави, так і під час вирішення питання про необхідність продовження тримання під вартою (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гафа проти Мальти»).

Оскільки судом вирішено застосувати до обвинуваченого альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, то у разі внесення застави в розмірі, визначеному цією ухвалою, на ОСОБА_4 необхідно також покласти обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КК України. Суд приходить до висновку, що вказані обов`язки, у разі внесення застави, здатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та не зашкодять інтересам судового розгляду. Зазначені обов`язки покладаються на обвинуваченого строком на два місяці з моменту внесення застави (ч. 7 ст. 194 КПК).

Щодо клопотання прокурора про продовження строку дії обов`язків, покладених на обвинуваченого ОСОБА_7 .

Клопотання прокурора мотивовано наявністю обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 263 КК України, а також наявністю ризиків вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

У судовому засіданні прокурор підтримав подане клопотання, прохав суд його задовольнити, зазначив, що на даний час встановлена об`єктивна наявність ризиків, зазначених у клопотанні, а відтак ризики не відпали, не зменшилися, та є актуальними.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні не заперечував проти задоволення клопотання прокурора.

Представник потерпілого адвокат ОСОБА_12 підтримав позицію сторони обвинувачення.

Розглянувши матеріали поданого клопотання, заслухавши учасників судового провадження, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

В ухвалі слідчого судді, суду зазначаються, які обов`язки з передбачених статтею 194 цього Кодексу будуть покладені на підозрюваного, обвинуваченого у разі внесення застави, наслідки їх невиконання, обґрунтовується обраний розмір застави, а також можливість її застосування, якщо таке рішення прийнято у кримінальному провадженні, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч. 5, 7 ст. 194 КПК України якщо під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий суддя, суд застосовує відповідний запобіжний захід, зобов`язує підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого визначеного органу державної влади, а також виконувати один або кілька обов`язків, необхідність покладення яких була доведена прокурором.

Обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, можуть бути покладені на підозрюваного, обвинуваченого на строк не більше двох місяців. У разі необхідності цей строк може бути продовжений за клопотанням прокурора в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу. Після закінчення строку, в тому числі продовженого, на який на підозрюваного, обвинуваченого були покладені відповідні обов`язки, ухвала про застосування запобіжного заходу в цій частині припиняє свою дію і обов`язки скасовуються.

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 25.09.2024 року обвинуваченому ОСОБА_7 було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою без альтернативного запобіжного заходу у виді застави. Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 11.11.2024 року строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою було продовжено з можливістю внесення застави у розмірі 908 400 грн. 00 коп.

13.11.2024 року обвинувачений ОСОБА_7 був звільнений з-під варти у зв`язку з внесенням застави, у зв`язку з чим відповідно до ухвали слідчого судді від 11.11.2024 року до нього застосовуються визначені процесуальні обов`язки.

На думку суду, розмір застави, визначений обвинуваченому ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 11.11.2024 року, в повній мірі гарантує виконання покладених на нього обов`язків. Цей розмір є таким, щоб загроза його втрати утримувала обвинуваченого від порушення встановлених процесуальними нормами та//або покладених судом на нього обов`язків, забезпечувала його належну процесуальну поведінку.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 06.01.2025 року строк дії процесуальних обов`язків, покладених на обвинуваченого ОСОБА_7 , було продовжено до 15.02.2025 року включно. В подальшому ухвалами суду строк дії процесуальних обов`язків неодноразово подовжувався. Ухвалою суду від 11.02.2026 року строк дії процесуальних обов`язків продовжено по 11.04.2026 року включно. На даний час судовий розгляд триває, судом досліджуються докази по справі.

Судом не встановлено наявності підстав для скасування чи зміни обов`язків. У зв`язку з цим клопотання прокурора про продовження строку дії обов`язків, покладених на обвинуваченого ОСОБА_7 , підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 176-178, 182, 183, 193-194, 197, 199, 331, 372, 376 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання захисника адвоката ОСОБА_10 про зміну запобіжного заходу - відмовити.

Клопотання прокурора Вишгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - задовольнити частково.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів по 07.06.2026 року включно.

Утримувати обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у державній установі «Київській слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Визначити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , розмір застави, достатній для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків передбачених КПК України у розмірі 450 (чотириста п`ятдесят) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 1 497 600 (один мільйон чотириста дев`яносто сім тисяч шістсот) грн. 00 коп.

Сума застави протягом дії ухвали може бути внесена у національній грошовій одиниці як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на депозитний рахунок для внесення застави Територіального управління Державної судової адміністрації в Київській області для внесення застави (отримувач - ТУ ДСА України в Київській області, , банк - Державна казначейська служба України м. Київ, р/р № UA0018661, призначення платежу: застава за… (П.І.Б., дата народження особи, за яку вноситься застава), згідно ухвали… (назва суду) від… (дата ухвали) по справі № …, внесені (П.І.Б. особи, що вносить заставу).

На підставі ч. 5 ст. 194 КПК України, у разі внесення застави, покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 такі обов`язки:

- прибувати до суду в судові засідання за кожним викликом;

- утримуватися від спілкування з потерпілими та свідками по даному кримінальному провадженню;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає чи перебуває, а саме АДРЕСА_1 , без дозволу прокурора або суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання, перебування та/або місця роботи (служби);

- повідомляти прокурора та суд про необхідність зміни свого місця проживання;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- носити електронний засіб контролю.

Визначити строк дії покладених на обвинуваченого ОСОБА_5 ухвалою суду обов`язків - 60 днів, з моменту звільнення обвинуваченого з-під варти у зв`язку із внесенням застави у розмірі, визначеному судом.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Роз`яснити обвинуваченому, що у разі внесення застави у визначеному розмірі, оригінал документу із відміткою банку, який підтверджує внесення на депозитний рахунок коштів, має бути наданий уповноваженій службовій особі місця ув`язнення. Після отримання та перевірки документа, що підтверджує внесення застави, уповноважена службова особа місця ув`язнення має негайно здійснити розпорядження про звільнення з-під варти та повідомити усно та письмово прокурора Вишгородської окружної прокуратури та Вишгородський районний суд Київської області.

Застава, що не була звернена в дохід держави, повертається затриманому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу.

Клопотання прокурора Вишгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - задовольнити частково.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів по 07.06.2026 року включно.

Утримувати обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у державній установі «Київській слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Визначити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі, достатньому для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків передбачених КПК України у розмірі 450 (чотириста п`ятдесят) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 1 497 600 (один мільйон чотириста дев`яносто сім тисяч шістсот) грн. 00 коп.

Сума застави протягом дії ухвали може бути внесена у національній грошовій одиниці як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на депозитний рахунок для внесення застави Територіального управління Державної судової адміністрації в Київській області для внесення застави (отримувач - ТУ ДСА України в Київській області, , банк - Державна казначейська служба України м. Київ, р/р № UA0018661, призначення платежу: застава за… (П.І.Б., дата народження особи, за яку вноситься застава), згідно ухвали… (назва суду) від… (дата ухвали) по справі № …, внесені (П.І.Б. особи, що вносить заставу).

На підставі ч. 5 ст. 194 КПК України, у разі внесення застави, покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 такі обов`язки:

- прибувати до суду в судові засідання за кожним викликом;

- утримуватися від спілкування з потерпілими та свідками по даному кримінальному провадженню;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає чи перебуває, а саме АДРЕСА_2 ,без дозволу прокурора або суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання, перебування та/або місця роботи (служби);

- повідомляти прокурора та суд про необхідність зміни свого місця проживання;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- носити електронний засіб контролю.

Визначити строк дії покладених на обвинуваченого ОСОБА_6 , ухвалою суду обов`язків - 60 днів, з моменту звільнення обвинуваченого з-під варти у зв`язку із внесенням застави у розмірі, визначеному судом.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Роз`яснити обвинуваченому, що у разі внесення застави у визначеному розмірі, оригінал документу із відміткою банку, який підтверджує внесення на депозитний рахунок коштів, має бути наданий уповноваженій службовій особі місця ув`язнення. Після отримання та перевірки документа, що підтверджує внесення застави, уповноважена службова особа місця ув`язнення має негайно здійснити розпорядження про звільнення з-під варти та повідомити усно та письмово прокурора Вишгородської окружної прокуратури та Вишгородський районний суд Київської області.

Застава, що не була звернена в дохід держави, повертається затриманому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу.

Клопотання захисника - адвоката ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу, визначення розміру застави задовольнити частково.

Клопотання прокурора Вишгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - задовольнити частково.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів по 07.06.2026 року включно.

Утримувати обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у державній установі «Київській слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Визначити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі, достатньому для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків передбачених КПК України у розмірі у розмірі 450 (чотириста п`ятдесят) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 1 497 600 (один мільйон чотириста дев`яносто сім тисяч шістсот) грн. 00 коп.

Сума застави протягом дії ухвали може бути внесена у національній грошовій одиниці як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на депозитний рахунок для внесення застави Територіального управління Державної судової адміністрації в Київській області для внесення застави (отримувач - ТУ ДСА України в Київській області, , банк - Державна казначейська служба України м. Київ, р/р № UA0018661, призначення платежу: застава за… (П.І.Б., дата народження особи, за яку вноситься застава), згідно ухвали… (назва суду) від… (дата ухвали) по справі № …, внесені (П.І.Б. особи, що вносить заставу).

На підставі ч. 5 ст. 194 КПК України, у разі внесення застави, покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 такі обов`язки:

- прибувати до суду в судові засідання за кожним викликом;

- утримуватися від спілкування з потерпілими та свідками по даному кримінальному провадженню;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає чи перебуває, а саме АДРЕСА_3 , без дозволу прокурора або суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання, перебування та/або місця роботи (служби);

- повідомляти прокурора та суд про необхідність зміни свого місця проживання;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- носити електронний засіб контролю.

Визначити строк дії покладених на обвинуваченого ОСОБА_4 ухвалою суду обов`язків - 60 днів, з моменту звільнення обвинуваченого з-під варти у зв`язку із внесенням застави у розмірі, визначеному судом.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Роз`яснити обвинуваченому, що у разі внесення застави у визначеному розмірі, оригінал документу із відміткою банку, який підтверджує внесення на депозитний рахунок коштів, має бути наданий уповноваженій службовій особі місця ув`язнення. Після отримання та перевірки документа, що підтверджує внесення застави, уповноважена службова особа місця ув`язнення має негайно здійснити розпорядження про звільнення з-під варти та повідомити усно та письмово прокурора Вишгородської окружної прокуратури та Вишгородський районний суд Київської області.

Застава, що не була звернена в дохід держави, повертається затриманому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу.

Клопотання прокурора Вишгородської окружної прокуратури ОСОБА_17 про продовження строку дії обов`язків покладених на обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , строк покладених на нього процесуальних обов`язків:

- прибувати за першим викликом до прокурора та суду;

- не відлучатись за межі Вишгородського району Київської області та міста Києва без дозволу прокурора та суду;

- утримуватись від спілкування зі свідками та іншими обвинуваченими у кримінальному провадженні;

- повідомляти прокурора або суд про зміну свого місця проживання, роботи та засобів зв`язку;

- носити електронний засіб контролю.

Строк дії обов`язків встановити по 07.06.2026 року включно.

Повідомити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що відмова від носіння засобу електронного контролю, умисне зняття, пошкодження або інше втручання в його роботу з метою ухилення від контролю, а рівно намагання вчинити зазначені дії є невиконанням обов`язків, покладених судом на підозрюваного, обвинуваченого при обранні запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі або у вигляді домашнього арешту.

Ухвала в частині продовження строку дії обраного щодо обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та в частині відмови в задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Подання апеляційної скарги на ухвалу суду не зупиняє її виконання та судовий розгляд у суді першої інстанції.

Повний текст ухвали проголошено 10.04.2026 року о 12 год. 30 хв.

Головуючий суддя ОСОБА_1