ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 677/1388/25

Провадження № 11-кп/820/206/26

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря с/з ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Красилівського районного суду Хмельницької області від 20 січня 2026 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.307 ч.ч. 1,2, ст. 317 ч.1 КК України, у кримінальному провадженні №0000085, внесеного до ЄРДР01.04.2025 року-

в с т а н о в и л а:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Красилівського районного суду Хмельницької області від 20 січня 2026 року,за результатами розгляду клопотання прокурора, ОСОБА_7 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.307 ч.ч. 1,2, ст. 317 ч.1 КК України, продовжено термін тримання під вартою до 20 березня 2026 року, включно, із визначенням розміру застави у розмірі 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 99840 грн., у разі внесення якої на обвинуваченого будуть покладені обов`язки, передбачені ст.194 ч.5 КПК України.

Приймаючи рішення про продовження строку тримання під вартою, суд виходив із тяжкості інкримінованих злочинів, частина з яких є тяжкими, особи ОСОБА_7 , а отже, на переконання суду, продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 ч.1 КПК України, а саме переховування від суду, незаконного впливу на свідків, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення інших кримінальних правопорушень.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

На вказане рішення обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Красилівського районного суду від 20 січня 2026 року скасувати та обрати йому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Вважає, що ризики в його поведінці прокурором не доведені та не підтверджуються відповідними доказами, а тому відсутні будь-які дані, які б свідчили про те, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Звертає увагу на те, що має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки та важке хронічне захворювання, а тому просить застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Узагальнені позиції учасників апеляційного перегляду провадження.

Під час апеляційного перегляду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали подану апеляційну скаргу та просили задовольнити її з викладених підстав. Прокурор заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисту.

Заслухавши суддю доповідача, учасників апеляційного перегляду провадження, вивчивши матеріали провадження та апеляційні доводи,колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 не підлягає задоволенню.

Мотиви суду з посиланням на норми кримінального та процесуального закону.

Відповідно до вимог ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Відповідно до ст.29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ст.9 ч.1 Конституції України, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного виходить, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Зокрема, ЄСПЛ послався на практику застосування статті 5 Конвенції у рішення «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства». У вказаних рішеннях ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд, за клопотанням прокурора, зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання судом першої інстанції вимог ст.177, 183, 184, 197, 199 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Виходячи зі змісту ст.177 ч.2 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ст.177 ч.1 КПК України.

Перевіркою наданих до апеляційного суду матеріалів встановлено, що зазначені вимоги закону судом першої інстанції було дотримано не в повному обсязі.

Колегія суддів вважає достатньо обґрунтованими мотиви суду, викладені в ухвалі про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на час судового розгляду.

Приймаючи рішення про продовження строку тримання під вартою суд в повній мірі врахував, те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні нетяжкого та тяжких кримінальних правопорушень, а саме: у наданні приміщення для незаконного вживання наркотичних засобів (ст. 317 ч.1 КК України); у незаконному збуті наркотичного засобу, в тому числі і вчиненому повторно (ст. 307 ч.ч. 1,2 КК України).

За вчинення даних правопорушень у разі визнання винуватим ОСОБА_7 , йому загрожує покарання за найбільш тяжкий злочин у вигляді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років з конфіскацією майна.

Також, приймаючи рішення за апеляційними вимогами захисту, колегія суддів виходить з обставин пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, враховує специфіку злочинів, пов`язаних із сферою обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів у яких обвинувачується ОСОБА_7 , конспіративні засоби спілкування між особами причетними до незаконного обігу наркотичних засобів. Можливість поза процесуального, незаконного впливу ОСОБА_7 на свідків, які за версією слідства є обізнаними про незаконну діяльність обвинуваченого з метою зміни ними показів під час судового розгляду провадження, колегія суддів вважає реальним ризиком, враховуючи, що у даному провадженні судом ще не допитана велика кількість свідків. Суд виходить з того, що судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 з урахуванням його правової позиції про часткове визнання вини в інкримінованому обвинуваченні, здійснюється судом у повному обсязі. Ризик продовження обвинуваченим злочинної діяльності, пов`язаної з незаконним обігом наркотичних засобів, колегія суддів також вважає обґрунтованим, виходячи з кількості злочинних епізодів, в яких він обвинувачується. Наведені ризики продовжують існувати, виключити порушення обвинуваченим процесуальної поведінки у разі перебування під домашнім арештом, суд не може.

З урахуванням наведених обставин, колегія суддів, виходячи із тяжкості пред`явленого обвинувачення, суворості призначеного покарання та особи ОСОБА_7 вважає, що ризики, передбачені ст. 177 ч.1 КПК України є доведеними, вони не зменшилися та не зникли, що виправдовує подальше тримання обвинуваченого під вартою.Також, під час апеляційного перегляду провадження було встановлено, що по справі проводиться судове слідство, свідки та обвинувачений не допитані.

За таких обставин колегія суддів, виходячи із конкретних обставин кримінального провадження, наявності ризиків, в поведінці обвинуваченого ОСОБА_7 , які продовжують існувати, вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із визначенням розміру застави. Підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, на що в апеляційній скарзі посилається обвинувачений, колегія суддів не вбачає.

Доводи захисту, викладені в апеляційній скарзі щодо недоцільності у продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою через не доведення прокурором ризиків, передбачених ст.177 КПК України, у поведінці ОСОБА_7 ,колегія суддів вважає безпідставними, оскільки прокурором наведено достатні та конкретні обставини, які підтверджують наявність реальних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, що у сукупності з тяжкістю інкримінованого кримінального правопорушення та даними про особу обвинуваченого свідчить про обґрунтованість висновків слідчого судді щодо необхідності продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Колегія суддів вважає, що наявність у ОСОБА_7 постійного місця проживання, міцних соціальних зв`язків, не є беззаперечними підставами, відповідно до вимог КПК України, для зміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт, оскільки такі враховуються в сукупності з іншими обставинами у кримінальному провадженні, визначеними ст. 178 КПК України, а також ризиками, передбаченими ст. 177 КПК України.

Посилання сторони захисту на те, що обвинувачений ОСОБА_7 має важкі захворювання, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки докази на підтвердження такої обставини стороною захисту не надані. Крім того, обвинувачений у разі необхідності може отримувати належну медичну допомогу, лікування в умовах ізоляції від суспільства.

За таких обставин, проаналізувавши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що тяжкість обвинувачення, дані про особу обвинуваченого, обумовлюють доцільність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою та виправдовують обмеження його особистої свободи на певний час.

З огляду на наведене, ухвала суду є законною, обґрунтованою та вмотивованою, відповідає вимогам ст.370, 372 КПК України, практиці ЄСПЛ, а тому підстав для її скасування чи зміни, за вимогами апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає.

Порушень судом вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування ухвали в даному провадженні не встановлено.

Керуючись ст.ст.177, 178, 183, 404, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Красилівського районного суду Хмельницької області від 20 січня 2026 року, якою строк тримання під вартою ОСОБА_7 , продовжено до 20 березня 2026 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2