ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддів з секретарем з участю прокурора потерпілої представника потерпілої захисника обвинуваченого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0001180 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Шевченківського районного суду міста Полтави від 14 травня 2025 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_10 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Анадирського району Магаданської області Російської Федерації, мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з вищою освітою, вдівець, на підставі ст.89 КК України такий, що не має судимості,

визнаний винуватим та засуджений за ч.2 ст.286 КК України на 3 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_10 :

- на користь держави в особі Національної служби здоров`я України витрати на лікування потерпілої ОСОБА_7 в сумі 36609, 43 грн;

- на користь потерпілої ОСОБА_7 моральну шкоду в сумі 500000 грн та витрати на правову допомогу в сумі 20000 грн;

- на користь держави витрати за проведення судових експертиз в сумі 1514,56 грн.

У задоволенні позовних вимог потерпілої ОСОБА_7 до ОСОБА_11 про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «НАСК «ОРАНТА» на користь потерпілої ОСОБА_7 суму страхового відшкодування витрат, понесених на лікування, в розмірі 15078 грн.

Провадження за позовом потерпілої ОСОБА_7 до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» про відшкодування майнової та моральної шкоди закрите.

Вирішено питання про речові докази.

Згідно з вироком, ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

13 липня 2024 року о 14 годині 39 хвилин обвинувачений, керуючи автобусом РУТА-23, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вулиці Соборності у напрямку від вулиці Театральна до вулиці Дмитра Коряка в місті Полтава.

Наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу по вулиці Соборності біля нерегульованого перехрестя з вулицею Антона Грицая, ОСОБА_10 в порушення п.18.1 Правил дорожнього руху допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , яка почала перетинати проїзну частину вулиці Соборності по нерегульованому пішохідному переходу справа наліво відносно напрямку руху автобуса.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 отримала тяжкі тілесні ушкодження по ознаці небезпеки для життя у вигляді тяжкої закритої торако-абдомінальної травми, переломів 2-6-го ребер справа зі зміщенням та 7-го ребра справа без зміщення, правобічного травматичного гемотораксу, двобічного пневмотораксу, забою, посттравматичного пульмоніту обох легень з порушенням цілісності легеневої тканини справа з розвитком абсцесу верхньої долі правої легені, ненапруженої емфіземи грудей, забою серця, закритого перелому шилоподібного відростку лівої ліктьової кістки, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку та саден шкіри обличчя, тулубу, верхніх і нижніх кінцівок.

Кримінальне провадження розглянуте в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст.75 КК України.

При цьому вказує, що повністю визнав вину, щиро розкаявся, є особою похилого віку, має поганий стан здоров`я та утримує хворого сина.

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого представник потерпілої просить відмовити у її задоволенні, а вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_10 залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, міркування потерпілого та його представника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, думку прокурора про законність і обґрунтованість вироку суду, дослідивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення за наведених у вироку обставин та кваліфікація його дій за ч.2 ст.286 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч.2 ст.50 цього Кодексу покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

З мотивувальної частини вироку видно, що місцевий суд належним чином врахував обставини, які пом`якшують покарання, відсутність обставин, що його обтяжують, тяжкість вчиненого злочину, конкретні обставини справи, особу обвинуваченого та призначив мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України, яке ніким із учасників провадження не оспорюється.

Водночас, доводи апеляційної скарги про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням є непереконливими.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Твердження обвинуваченого про наявність щирого каяття є непереконливими.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що саме по собі визнання обвинуваченим своєї провини не вказує, що його зізнання стало результатом тривалого роздуму й затятої внутрішньої боротьби та свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку.

Щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які їй ставляться в провину, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта, який дійсно засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер і готовий нести відповідальність.

Більше того, факт щирого каяття повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Однак, у матеріалах справи відсутні дані, які б підтверджували щирий жаль з приводу вчиненого та осуд своєї поведінки ОСОБА_10 , а також те, що він намагався виправити наслідки вчиненого та виявляв готовність нести покарання.

Також місцевий суд правильно взяв до уваги не тільки тяжкість вчиненого злочину і конкретні обставини справи, а й дані про особу винного, який не розкаявся у вчиненому, жодного разу не відвідав потерпілу протягом тривалого часу її перебування у лікарні, не вибачився, шкоду взагалі не відшкодовував, що в свою чергу свідчить про відсутність у ОСОБА_10 осуду своєї протиправної поведінки та готовності нести відповідальність за вчинене.

Доводи обвинуваченого про перебування у нього на утриманні 40-річного хворого сина не знайшли свого підтвердження. Більше того, з пояснень прокурора в судовому засіданні видно, що син ОСОБА_10 засуджений за вчинення крадіжок і відбуває призначене покарання, що підтвердив і сам обвинувачений.

Звертає увагу колегія суддів і на дані про особу обвинуваченого, який незадовго до вчинення злочину неодноразово притягувався як до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху за ч.2 ст.122 та ст.124 КпАП України, так і за ч.1 ст.286 КК України, проте належних висновків для себе не зробив, а чергове порушення призвело до вчинення злочину проти безпеки руху та заподіяння потерпілій ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки для життя.

Враховуючи наведене, з огляду на думку потерпілої, яка наполягала на реальному позбавленні волі, з урахуванням того, що шкода обвинуваченим навіть не почала відшкодовуватися, колегія суддів не вбачає підстав для застосування приписів ст.75 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Вирок Шевченківського районного суду міста Полтави від 14 травня 2025 року стосовно ОСОБА_10 залишити без змін, а його апеляційну скарг без задоволення.

У зв`язку з набранням вироком законної сили ОСОБА_10 взяти під варту.

Початок строку покарання рахувати з 20 жовтня 2025 року.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4