ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 499/127/19

провадження № 51-1882 км 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати

Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Одеського апеляційного суду від 20 березня 2025 року стосовно

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця с. Опитне Біляївського району

Одеської області, який зареєстрований

та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 ,

виправданого у пред`явленому обвинуваченні за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Іванівський районний суд Одеської області вироком від 02 вересня 2022 року, залишеним без змін ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 березня 2025 року, визнав ОСОБА_6 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та виправдав у зв`язку з недоведеністю, що в його діях є склад кримінального правопорушення.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні ним кримінального правопорушення за таких обставин.

28 вересня 2018 року приблизно о 14 год ОСОБА_6 керував технічно справним автопоїздом у складі тягача «Volvo FH 12», державний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_7 , з напівпричепом «Trailor SYY 3CXY», державний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_8 , на автодорозі «Київ-Одеса» зі сторони м. Києва в напрямку м. Одеса.

Наближаючись у правій смузі свого напрямку зі швидкістю не менше 69 км/год до 419 км цієї автодороги, що в межах Іванівського району Одеської області, ОСОБА_6 порушив пункти 2.3, 10.1, 34.1.1 Правил дорожнього руху (далі - ПДР) - не був уважним; заходів, що виключають виникнення і розвиток аварійної ситуації, не вжив; за дорожньою обстановкою та її зміною не слідкував; внаслідок чого не впорався з керуванням та виїхав за межі проїзної частини на праве узбіччя, де допустив наїзд передньою правою частиною свого автомобіля на задню ліву бокову частину мікроавтобуса «IVECO», державний номер НОМЕР_3 , який був припаркований за межами проїзної частини.

Після наїзду мікроавтобус «IVECO» відкинуло в кювет праворуч за ходом руху.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) водій мікроавтобуса «IVECO» ОСОБА_9 , який у той час знаходився поруч зі своїм транспортним засобом, отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер.

Допущені ОСОБА_6 порушення вимог пунктів 10.1, 34.1.1 ПДР знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням ДТП та її наслідками у вигляді смерті ОСОБА_9 .

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Прокурор, не погодившись із ухвалою апеляційного суду через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, подав касаційну скаргу, в якій просить її скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Свої вимоги мотивує тим, що суд апеляційної інстанції:

- безпідставно погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для виправдування ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК, не врахувавши при цьому доводів прокурора про достатність зібраних доказів, які доводять його винуватість;

- залишив поза увагою доводи прокурора про те, що суд першої інстанції, пославшись у вироку на висновок експерта № 1248-А від 30 листопада 2018 року, взяв до уваги дані експертизи, які підтверджують дійсність версії сторони обвинувачення про обставини ДТП, при цьому не зважив на ті, які доводять винуватість ОСОБА_6 ;

- необґрунтовано погодився з висновками суду першої інстанції про неповноту висновку експерта № 1248-А від 30 листопада 2018 року, оскільки експерт не взяв до уваги показань ОСОБА_6 про те, що потерпілий перебігав проїзну частину дороги, а отже останній вимушений був уникнути наїзду шляхом виконання маневру об`їзду перешкоди праворуч;

- не зважив на те, що протокол огляду місця події від 28 вересня 2018 року був складений за участю, зокрема, водія ОСОБА_6 , який жодних зауважень щодо його оформлення не висловлював;

- не звернув уваги на те, що відповідно до протоколу ДТП зіткнення транспортних засобів відбулось за межами проїзної частини на узбіччі, про що свідчать сліди гальмування водія ОСОБА_6 , яке було застосовано лише після зіткнення;

- не врахував того, що версія водія ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_10 , яка була покладена судом в основу рішення, є технічно неспроможною та такою, що не відповідає слідовій інформації на місці пригоди;

- безпідставно не взяв до уваги висновок експерта № 5 від 17 квітня 2024 року, який доводить винуватість ОСОБА_6 ;

- належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги прокурора, не навів достатніх аргументів на їх спростування, не здійснив самостійної оцінки доказів та постановив рішення, яке не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Позиції учасників судового провадження

Прокурор підтримав доводи касаційної скарги, просив скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Мотиви Суду

Положеннями ст. 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

У поданій касаційній скарзі прокурор покликається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до безпідставного виправдання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно із ч. 1 ст. 412 КПК істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню; неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК).

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

Згідно з приписами ст. 418, ч. 2 ст. 419 КПК судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. Ухвала суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має містити короткий зміст доводів особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, а також викладаються докази, що спростовують її доводи.

Тобто закон вимагає від суду проаналізувати всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, та надати на них мотивовані відповіді. Недотримання цих положень у випадку, якщо вони перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке згідно зі ст. 438 КПК тягне за собою скасування судового рішення.

Верховний Суд неодноразово наголошував у своїх рішеннях на тому, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК.

Колегія суддів касаційного суду вважає, що доводи касаційної скарги прокурора заслуговують на увагу з огляду на таке.

Іванівський районний суд Одеської області вироком від 02 вересня 2022 року визнав ОСОБА_6 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та виправдав у зв`язку з недоведеністю, що в його діях є склад кримінального правопорушення.

Не погоджуючись із вироком, прокурор та потерпілий ОСОБА_11 подали апеляційні скарги, покликаючись на однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просили його скасувати та ухвалити новий вирок, за яким визнати ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК винуватим і призначити йому відповідне покарання.

Крім того, прокурор в апеляційній скарзі просив повторно дослідити письмові докази та під час апеляційного розгляду подав клопотання про призначення комплексної комісійної медико-автотехнічної експертизи.

Потерпілий ОСОБА_11 свої вимоги мотивував тим, що в матеріалах кримінального провадження достатньо належних та допустимих доказів, які поза розумним сумнівом доводять винуватість ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК, проте суд першої інстанції цим доказам не дав належної оцінки. Вказував на те, що версія ОСОБА_6 щодо розвитку події (потерпілий перебігав дорогу) є способом захисту останнього від відповідальності, є неспроможною та суперечить тим тілесним ушкодженням потерпілого, що були встановлені експертним дослідженням.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 20 березня 2025 року за результатом розгляду апеляційних скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_11 залишив вирок суду першої інстанції без зміни.

Проте колегія суддів уважає, що суд апеляційної інстанції, залишаючи апеляційні скарги сторони обвинувачення та потерпілого без задоволення, погодився з оцінкою доказів, зробленою судом першої інстанції, без їхнього власного ґрунтовного аналізу з урахуванням положень чинного законодавства, ретельно не перевірив доводів апеляційних скарг про те, що:

- зіткнення транспортних засобів та наїзд на потерпілого, відповідно до протоколу огляду місця ДТП та додатків до нього (схема, фототаблиці), які містять слідову інформацію (осип ґрунту та скла, кінцеве розташування тіла потерпілого), відбулося поза межами проїзної частини на відстані 1,6 м від правого краю узбіччя;

- суд згідно зі ст. 94 КПК не надав належної оцінки висновку експерта № 1248-А від 30 листопада 2018 року про те, що в разі дотримання пунктів 10.1, 34.1.1 ПДР водій ОСОБА_6 мав технічну можливість уникнути ДТП;

- версія обвинуваченого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_10 щодо можливих причин виникнення маневру та з`їзду з проїжджої частини є технічно неспроможною, оскільки не відповідає слідовій інформації на місці пригоди (гальмівний шлях лише після зіткнення) та суперечить тим тілесним ушкодженням потерпілого, що були встановлені експертним дослідженням;

- момент виникнення небезпеки для руху водія ОСОБА_6 не визначався, оскільки в його діях не вбачалось порушень вимог 12.3 ПДР.

Крім того, суд апеляційної інстанції, виклавши в ухвалі зміст комплексної судово-медичної та транспортно-трасологічної експертизи № 5 від 17 квітня 2024 року, не надав належної оцінки його окремим позиціям про те, що:

- місце зіткнення автотранспортних засобів знаходиться за межами проїзної частини;

- виявлені у ОСОБА_9 тілесні ушкодження, які утворилися по типу удару-стискання, свідчать про перебування потерпілого на момент первинного контакту між двома транспортними засобами - учасниками ДТП, а перебування потерпілого в русі в цей час є малоймовірним.

Відтак колегія суддів уважає, що суд апеляційної інстанції не повною мірою дотримався вимог ст. 419 КПК, не надав на доводи апеляційних скарг вичерпних відповідей, не провів всебічного та повного аналізу обставин кримінального провадження, не здійснив належної оцінки за критеріями ст. 94 КПК як кожному доказу, так і сукупності доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення.

За цих обставин ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 КПК, а допущені цим судом порушення вимог кримінального процесуального закону в силу положень ч. 1 ст. 412 цього Кодексу є істотними, оскільки перешкодили суду ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, та як наслідок могли потягти за собою неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК).

Тому касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а ухвала апеляційного суду стосовно ОСОБА_6 - скасуванню на підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати викладене та ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, належним чином умотивувавши свої висновки.

Керуючись статтями 441, 442 КПК, Суд

постановив:

касаційну скаргу прокурора задовольнити.

Ухвалу Одеського апеляційного суду від 20 березня 2025 року стосовно ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3