Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/802/25 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст.187 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2025 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

Захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Петрівського районного суду Кіровоградської області від 12 грудня 2025 року, якоюстосовно обвинуваченого

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Олександро-Мар`ївка Петрівського району Кіровоградської області, громадянина України, працюючого охоронником охоронний фірми «Уран» ФОП ОСОБА_9 , перебуває в цивільному шлюбі, на утриманні 1 неповнолітня дитина, , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який до затримання проживав за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

продовжено строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто з 12.12.2025 року

13 год. 00 хв. до 09.02.2026 року 13 год. 30 хв. включно,

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Петрівського районного суду Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження №0001917 відносно ОСОБА_10 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, ОСОБА_11 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.1 ст.263 КК України, ОСОБА_12 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України.

Прокурором у судовому засіданні заявлено клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, без визначення розміру застави. Клопотання мотивовано тим, що 19.12.2025 року закінчується строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який був обраний відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , однак ризики, передбачені ст.177 КПК України, а саме: можливість обвинуваченого переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, а також вчиняти нові кримінальні правопорушення, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу не зменшилися і не зникли. Розглянути справу до закінчення строку дії запобіжного заходу не можливо. Крім того відсутні підстави для застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник заперечили проти задоволення клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, захисник ОСОБА_7 в свою чергу заявив клопотання про зміну обвинуваченому запобіжного заходу та вважає за можливе застосувати до обвинуваченого менш суворий запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний період доби (з 22:00 до 06:00 год.) за місцем проживання, або визначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.

Ухвалою Петрівського районного суду Кіровоградської області від 12 грудня 2025 року задоволено клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 .

Залишено без задоволення клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосування менш суворого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в певний період доби (з 22:00 до 06:00 год.) за місцем проживання, або визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Продовжено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на шістдесят днів, тобто з 12.12.2025 року 13 години 00 хвилин до 09.02.2026 року 13 години 30 хвилин включно.

Судове рішення мотивоване тим, що метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого та уникненню встановлених ризиків п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, існує необхідність у продовженні строку застосування йому запобіжного заходу у вигляді тримання від вартою строком до 09.02.2026 року включно.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу обрати його підзахисному запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, або визначити розмір застави в розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що його підзахисний тривалий час утримується під вартою, без реального обґрунтування ризиків.

Обґрунтованість підозри по першому епізоду кримінального правопорушення є непереконливою та недоведеною, що викликає сумніви.

Також, судом не прийнято до уваги те, що його підзахисний має постійне місце проживання, та міцнісоціальні зв`язки (дитина, шлюб).

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, обравши домашній арешт, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, дослідивши матеріали клопотання і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Відповідно до частини п`ятої цієї статті слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону слідчим суддею належно дотримані.

Як вбачається з наданих до апеляційного суду матеріалів, в провадженні Петрівського районного суду Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження №0001917 відносно ОСОБА_10 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, ОСОБА_11 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.1 ст.263 КК України, ОСОБА_12 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України.

Обґрунтованість обвинувачення підтверджується наявними матеріалами клопотання, а саме: рапортом чергової частини Олександрійського РВП № 6936 від 22.03.2025 за фактом повідомлення ОСОБА_13 ; проколом огляду місця події від 22.03.2025 року; протоколом допиту свідка ОСОБА_14 від 24.03.2025 року; протоколом допиту потерпілої ОСОБА_13 від 24.03.2025: протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 22.03.2025; повідомленням про підозру відносно ОСОБА_15 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, висновками експертів, а також іншими доказами.

На думку колегії суддів, суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_15 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.1 ст.263 КК України, оскільки такий висновок підтверджується доданими до кримінального провадження та клопотання доказами, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ОСОБА_15 міг вчинити кримінальні правопорушення, передбачені ч.4 ст.187, ч.1 ст.263 КК України.

Такий висновок також повною мірою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра», зокрема викладеного у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.

При цьому, колегія суддів не може не зазначити, що практика ЄСПЛ не вимагає, щоб на момент обрання запобіжного заходу у органу досудового розслідування були чіткі докази винуватості особи, яку повідомлено про підозру.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_15 до вчинення злочинів, обвинувачення у яких йому повідомлена, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.

Отже, суддя, дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно ОСОБА_15 , встановив наявність ризиків передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_15 може переховуватися від органів досудового розслідування, впливати або суду може вчинити інше кримінальне правопорушення .

Не визнання вини та тяжкість злочину у якому обвинувачується ОСОБА_15 в сукупності з мірою покарання, яка йому загрожує у разі визнання його винуватим, свідчать про наявність високого ступеню ризиків переховування його від суду.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Ризик переховування ОСОБА_15 від суду продовжує існувати та обумовлений тяжкістю ймовірного покарання та суворістю можливого вироку.

Так, ОСОБА_15 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке в силу ст.12 КК України, віднесено до особливо тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна (ч. 4 ст. 187 КК України).

А тому, ОСОБА_15 усвідомлюючи тяжкість кримінального правопорушення та розуміючи міру покарання, яка може бути застосована у разі ухвалення обвинувального вироку, може переховуватись суду з метою уникнення відповідальності за вчинений злочин.

Зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування чи суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 25.07.2001, в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Крім того, на території України триває військова агресія з боку російської федерації, що часто створює невизначеність на кордонах України та позбавляє насамперед прикордонну службу України можливості здійснювати належний контроль за всією ділянкою державного кордону, отже, і пропуск громадян через кордон із дотриманням відповідних порядку та правил. Зазначена обставина не виключає можливості здійснення підозрюваним спроб перетину межі військового зіткнення та залишитися на окупованій території України, що фактично виключить можливість розшуку та притягнення до кримінальної відповідальності або взагалі надасть можливість виїхати до російської федерації.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків та інших обвинувачених, колегія суддів враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку, на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду, на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК). Водночас, суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК).

За таких обставин, ризик впливу на свідків та інших обвинувачених існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

За таких обставин, не будучи обмеженими у вільному спілкуванні із зазначеним колом осіб ОСОБА_15 може здійснити вплив на свідків та інших обвинувачених, з метою їх спонукання до ненадання показань, перекручування або спотворення обставин, які їм достовірно відомі.

При цьому, колегія суддів враховує, що ОСОБА_15 добре зазнає свідків та інших обвинувачених, які ще не допитані, а тому є вагомі підстави вважати, що останній зможе здійснити незаконний вплив на них з метою зміни наданих ним показань для уникнення від кримінальної відповідальності за скоєний злочин.

Отже, на переконання колегії суддів, обов`язок, який полягає в необхідності утримуватися ОСОБА_15 від спілкування з визначеним колом осіб є об`єктивно виправданим.

Відповідно до позиції Європейського Суду, ризик того, що затриманий, якщо його звільнять, може чинити тиск на свідків чи інших підозрюваних або іншим чином перешкоджати провадженню часто є особливо високим у справах, що стосуються організованої злочинної діяльності чи злочинних угруповань («Штвртецький проти Словаччини» (Stvrtecky v. Slovakia), §61; «Подескі проти Сан Маріно» (Podeschi v. San Marino), § 149).

Також, ОСОБА_15 може вчинити інші подібні кримінальні правопорушення, оскільки останній не працює, не має соціальних зв`язків, обвинувачується у вчиненні відразу кількох епізодів кримінальних правопорушень, що свідчить про те, що є достатні підстави вважати, що останній може продовжити злочинну діяльність.

Окрім того, у ОСОБА_15 не має достатнього рівня репутації, яка б змогла гарантувати виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а тому у разі обрання йому більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, оскільки останній може вчинити спроби переховування від суду, впливати на свідків та інших обвинувачених та вчинити нові кримінальні правопорушення.

Крім того, стороною захисту не надано доказів на наявність у ОСОБА_15 достатніх стримуючих факторів в поведінці, та які гарантуватимуть його виправлення під час застосування запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

При цьому колегія суддів враховує те, що у ОСОБА_15 відсутні міцні соціальні зв`язки так і офіційне місце роботи, а співмешканка та неповнолітня дружина не можуть бути достатнім стримуючим фактором для попередження ризиків..

Окрім цього, особисте зобов`язання не може бути застосоване до обвинуваченого

ОСОБА_15 оскільки даний запобіжний захід є найбільш м`яким, а кримінальне правопорушення, яке йому інкримінують є особливо тяжким.

Особиста порука, яка полягає у наданні особам, яких суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків і зобов`язуються за необхідністю доставити його до органу досудового розслідування чи суду на першу про те вимогу, так в ході розслідування даного провадження таких осіб не встановлено.

Домашній арешт, не може бути застосований, оскільки вказаний запобіжний захід не зможе запобігти вищенаведеним ризикам та ОСОБА_15 до затримання проживав за адресою: АДРЕСА_2 , що у свою чергу унеможливлює контроль з боку працівників поліції за місцем проживання.

Що стосується тверджень, що до ОСОБА_15 можливо застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою,то такі доводи на переконання колегії суддів не спростовують висновок судді про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та доданих ініціатором клопотання доказів на підтвердження його обґрунтованості.

В той же час, у справі наявна реальна можливість ОСОБА_15 як ухилятись від кримінальної відповідальності шляхом переховування від суду, так і вчинити нові кримінальні правопорушення.

По справі наявні реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи ОСОБА_15 . При цьому, слід оцінити суворість можливого покарання ОСОБА_15 , та визнати за реальну небезпеку можливість його ухилення від правосуддя та настання негативних наслідків у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Вищезазначені обставини є виправданими та необхідними елементами (ризиками), що визначають та виправдовують потребу в обранні підозрюваній запобіжного заходу у вигляді застави.

З цих же підстав, колегія суддів залишає без задоволення доводи апеляції про недоведеність ризиків.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Отже, ризики передбачені п.п. 1, 3 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які мали місце та були враховані судом при обранні міри запобіжного заходу та продовженні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати на даний час та не вичерпались і будуть продовжувати мати місце. Можливість настання ризиків безпосередньо залежить від застосування до обвинуваченого, більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, зокрема таких як особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт, застава.

А тому, належна поведінка ОСОБА_15 не може бути забезпечена шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та не зможе запобігти спробам переховуватись суду, впливати на свідків та вчиняти нові кримінальні правопорушення.

На переконання колегії суддів застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 КПК буде недостатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки ОСОБА_15 , з огляду на вагомі обставини, що доводять ризик переховування від суду, про які було зазначено вище.

А тому, підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Крім того, колегія суддів враховує, що згідно практикою Європейського суду з прав людини - повторне зазначення в ухвалі про продовження запобіжного заходу одних і тих самих ризиків, з обґрунтуванням продовження їх існування, не становитиме порушення права на свободу та на особисту недоторканість. (Ухвала про неприйнятність від 05.07.2018 року, справа « ОСОБА_16 проти України»).

Що узгоджується з приписами ч. 5 ст. 9 КПК України, відповідно до якої Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Доводи ОСОБА_15 про необхідність зміни йому запобіжного заходу, колегією суддів не може бути враховані оскільки в апеляційній скарзі апелянт не зазначає, яким саме чином останній буде виконувати процесуальні обов`язки.

На підставі викладеного, із урахуванням того, що доводи апеляційної скарги під час апеляційного перегляду, свого підтвердження не знайшли, підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає.

Що стосується доводів апеляції про необхідність визначення розміру застави, необхідно завчити наступне.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Як вбачається з матеріалів клопотання ОСОБА_8 обвинувачується у вчинененні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України вчиненого із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя особи, з метою незаконного особистого збагачення.

Також, колегію суддів не можуть бути враховані доводи захисника про можливість визначення обвинуваченому розміру застави, оскільки у відповідності до вимог п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженн і щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Крім того, як було встановлено в попередніх судових засіданнях ОСОБА_8 в ході розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу надав свої пояснення суду про те, що єдиним мотивом скоєння кримінального правопорушення в якому він підозрюється, було відсутність коштів та бажання особистого збагачення.

Враховуючи конкретні обставини даного кримінального провадження, а також пояснення ОСОБА_8 про те, що єдиним мотивом скоєння кримінального правопорушення в якому він підозрюється, було відсутність коштів та бажання особистого збагачення, суд не вбає підстав визначити альтернативний запобіжний захід, а саме заставу, виходячи із вимог ч. 4 ст. 183 КПК України.

В даному випадку, за вказаних обставин справи, застосування запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_8 у вигляді триманні під вартою без визначення не є надмірним.

На підставі викладеного, із урахуванням того, що доводи апеляційної скарги під час апеляційного перегляду, свого підтвердження не знайшли, підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого

ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Петрівського районного суду Кіровоградської області від 12 грудня 2025 року, якоюстосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто з 12.12.2025 року 13 год.00 хв. до 09.02.2026 року 13 год.30 хв. включно, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4