КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/2552/2026 Категорія: ч. 1 ст. 369 КК України
ЄУН: 382/874/25 Суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 січня 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0000715за обвинуваченням

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Вязівок, Хорольського району, Полтавської області, з середньою освітою, , маючого на утриманні двох малолітніх дітей, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, офіційно не працевлаштованого, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Яготинського районного суду Київської області від 23 липня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Яготинського районного суду Київської області від 23 липня 2025 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, та йому призначено покарання у виді штрафу у розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 (тридцять чотири тисячі) гривень, з розстрочкою сплати штрафу на строк десять місяців шляхом щомісячного внесення ним грошових коштів у сумі 3400 грн., починаючи з дати набрання вироком законної сили.

Цим же вироком вирішена доля речового доказу.

Вироком суду встановлено, що відповідно до витягу з наказу Головного управління Національної поліції в Київській області № 2529 о/с від 11 листопада 2024 року старшого лейтенанта поліції ОСОБА_9 призначено на посаду по управлінню патрульної поліції у Київській області. Відповідно до витягу з наказу Головного управління Національної поліції в Київській області № 1298 о/с від 8 липня 2024 року молодшого лейтенанта поліції ОСОБА_10 призначено на посаду по управлінню патрульної поліції у Київській області. Відповідно до статті 2 Закону України «Про Національну поліцію», основними завдання національної поліції, є: п.1) забезпечення публічної безпеки і порядку.

Статтею 13 пунктом 3 цього Закону визначено, що в складі поліції функціонують: пп.2) патрульна поліція; Статтею 23 пунктом 1 цього Закону визначено основні повноваження поліції, регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Статтею 29 частиною 1 цього Закону визначено, що поліцейський захід - це дія або комплекс дій превентивного або примусового характеру, що обмежує певні права і свободи людини та застосовується поліцейськими відповідно до закону для забезпечення виконання покладених на поліцію повноважень.

Стаття 35 частиною 1 цього Закону визначено, поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі: пп. 1) якщо водій порушив Правила дорожнього руху; (подивитись пункт зупинки ).

Згідно норм ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» працівниками правоохоронних органів є, у тому числі, працівники Національної поліції.

З урахуванням вимог ст. 1 ЗУ «Про Національну поліцію», працівники поліції виконують функції офіційних представників органу виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, тобто являються службовими особами правоохоронного органу - представниками влади, на яких ч. 2 ст. 19 Конституції України, ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію» покладаються обов`язки: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; поважати і не порушувати права і свободи людини.

Таким чином ОСОБА_9 та ОСОБА_10 згідно з ч. 3 ст. 18, приміткою 1 до ст. 364 КК України є службовими особами, оскільки постійно здійснюють функції представників влади.

Так, поліцейські по управлінню патрульної поліції у Київській області ОСОБА_9 та ОСОБА_10 згідно з розстановкою сил та засобів особового складу БПП в м. Бориспіль управління патрульної поліції у Київській області ДПП з 19 год. 00 хв. 14 квітня 2025 року по 07 год. 00 хв. 15 квітня 2025 року заступили до складу екіпажу «Лемур 0202» автопатрулювання на території оперативного обслуговування в місті Бориспіль Київській області на службовому автомобілі марки «Shkoda Rapid» державний номерний знак « НОМЕР_1 » на синьому фоні.

15 квітня 2025 року, близько 02.25 год., під час патрулювання поліцейськими по управлінню патрульної поліції у Київській області ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за адресою: Київська область, Бориспільський район, Яготинська ТГ за координатами на а/д МОЗ Київ - Харків 121 км, було зупинено транспортний засіб «Sprinter 315 CDI» з державним номерним зиком НОМЕР_2 , під час відпрацювання орієнтування за викликом.

У подальшому встановлено особу водія транспортного засобу марки «Mercedes-Benz» синього кольору, моделі «Sprinter 315 CDI» з державним номерним знаком НОМЕР_2 - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в ході спілкування з яким в останнього виявлено ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: різкий запах алкоголю з порожнини рота, порушення координації рухів. У подальшому водієві ОСОБА_8 запропоновано на підставі наказу Міністерства внутрішніх справ та Міністерства охорони здоров`я № 1452/735 від 9 листопада 2015 року «Про затвердження Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, однак останній відмовився. Після чого поліцейськими ОСОБА_9 , та ОСОБА_10 на підставі ст. 30 Закону України «Про Національну поліцію» та п. 5 розділу 1 та розділу 9 «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 7 листопада 2015 року повідомлено ОСОБА_8 про складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно нього.

ОСОБА_8 , перебуваючи на місці зупинки транспортного засобу, розуміючи, що його може бути притягнуто до адміністративної відповідальності, як за відмову від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, так і за керування автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, а також те, що у разі проходження ним відповідного медичного освідування, настане відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП, перебуваючи за адресою: Київська область, Бориспільський район, Яготинська ТГ за координатами на а/д МОЗ Київ - Харків 121 км та розуміючи, що його дії носять незаконний характер, та він може бути притягнутий до адміністративної відповідальності, у ОСОБА_8 виник злочинний умисел на пропозицію службовій особі надати неправомірну вигоду за невчинення службовою особою в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 , розуміючи, що працівники поліції є службовими особами, які згідно зі ст. 255 КУпАП та уповноважені на складання протоколів про адміністративні правопорушення, бажаючи уникнення відповідальності, за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП, знаючи про настання кримінальної відповідальності за пропозицію та надання неправомірної вигоди службовій особі, не зважаючи на неодноразове попередження поліцейськими по управлінню патрульної поліції у Київській області ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про кримінальну відповідальність за висловлення пропозицій та надання неправомірної вигоди службовій особі, в ході діалогу висловив пропозицію надати поліцейським ОСОБА_9 та ОСОБА_10 грошових коштів на карту у сумі 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок за не вчинення цією службовою особою дій, з використанням наданого їй влади, а саме не складання на ОСОБА_8 протоколу про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Після зазначених неправомірних дій ОСОБА_8 поліцейськими по управлінню патрульної поліції у Київській області ОСОБА_9 , та ОСОБА_10 викликано слідчо-оперативну групу за фактом пропозиції надання їм громадянином ОСОБА_8 неправомірної вигоди.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання, призначивши обвинуваченому покарання в межах санкції ч. 1 ст. 369 КК України у виді штрафу в розмірі 17 000 грн., розстрочивши сплату штрафу на десять місяців.

Не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, захисник вважає, що вирок суду підлягає зміні, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Зокрема, захисник зазначає, що ОСОБА_8 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, визнав у повному обсязі, щиро розкаявся та йому соромно за свою поведінку, жодним чином не хотів образити поліцейських, а також те, що він вкрай негативно відноситься до людей, які сідають за кермо у нетверезому стані, картає себе за те, що вчинив такі дії.

Крім того, ОСОБА_8 під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції пояснював, що отримував дохід від здійснення перевезення вантажів територією України, використовуючи транспортний засіб, на якому його й зупинили поліцейські 15 квітня 2025 року. Однак, постановою Яготинського районного суду Київської області від 9 липня 2025 року його було визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу, стягнуто з нього 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень та позбавлено права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

У зв`язку з позбавленням права керування транспортними засобами ОСОБА_8 втратив роботу і можливість отримувати дохід, а тому, його матеріальне становище на даний час є вкрай тяжким.

Захисник, посилаючись на положення ч. 2 ст. 65 КК України, про те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 369 КК України не відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм розміром є явно несправедливим через суворість.

На думку захисника, суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_8 , неналежно врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, відсутність завданих ОСОБА_8 збитків державі та третім особам, відсутність обтяжуючих обставин справи, наявність пом`якшуючої обставини - щирого каяття та визнання вини в повному обсязі, відношення до вчиненого, а також ті обставини, що у ОСОБА_8 на утриманні перебуває двоє малолітніх дітей та онкохворий батько, що на даний час ОСОБА_8 втратив роботу і, відповідно, джерело заробітку.

На переконання захисника, достатнім для досягнення мети покарання, у даному випадку цілком достатнім і справедливим буде визначення покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн., в межах санкції ч. 1 ст. 369 КК України.

Заслухавши доповідь судді, позицію захисника та обвинуваченого на підтримку доводів апеляційної скарги, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим, а доводи сторони захисту такими,що спростовуються змістом вироку, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Перевіркою матеріалів судового провадження встановлено, що фактичні обставини кримінального правопорушення під час судового розгляду ніким не оспорювалися і докази відносно них відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України не досліджувалися. Фактичні обставини кримінального правопорушення не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і ніким з учасників апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин згідно з ч. 2 ст. 394 КПК України перевірці апеляційним судом не підлягають.

Дії обвинуваченого за встановлених судом обставин правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 369 КК України як пропозиція наданні неправомірної вигоди службовій особі, за невчинення службовою особою в інтересах того хто пропонує таку вигоду дії з використанням службового становища.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про суворість призначеного ОСОБА_8 покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

За змістом оскаржуваного вироку при призначенні виду та розміру покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є нетяжким злочином, відсутність тяжких наслідків від вчиненого кримінального правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, визнання ним своєї вини, те, що обвинувачений має середню освіту, одружений, на утриманні має малолітніх дітей, офіційно не працевлаштований, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, з 2022 року за медичною допомогою до лікаря нарколога не звертався, має посередню характеристику; обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, - щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

При цьому судом не визнано обставину, що обтяжує покарання, вчинення злочину з використанням умов воєнного стану, яка зазначена в обвинувальному акті як обставина, що обтяжує покарання обвинуваченого, оскільки ні у викладі фактичних обставин справи, ні у висунутому обвинуваченні, стороною обвинувачення не зазначено як обвинувачений використав умови воєнного стану при вчиненні злочину.

З урахуванням викладеного, призначаючи покарання, суд врахував мету покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення особи, запобігання вчиненню нею нових кримінальних правопорушень, думку прокурора, який просив призначити обвинуваченому покарання у виді штрафу, сукупність обставин, які пом`якшують покарання, дані про особу обвинуваченого, та дійшов висновку за необхідне і достатнє призначити обвинуваченому за вчинене кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 369 КК України покарання у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

При цьому судом встановлено, що обвинувачений на даний час не працює, на його утриманні перебувають двоє малолітніх дітей, а також хворий батько, тому у даному випадку суд вважав за можливе клопотання засудженого задовольнити, і з урахуванням матеріального стану обвинуваченого, розстрочити сплату штрафу на десять місяців однаковими сумами в 3400 грн.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції та звертає увагу, що, вирішуючи питання про призначення обвинуваченому виду та розміру покарання, судом враховані й ті обставини, на неврахування яких посилався захисник в апеляційній скарзі, що спростовує доводи апеляційної скарги.

При цьому колегія суддів враховує, що згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За змістом ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ч. 2 вказаної статті особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

При цьому відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п. 3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й його обставин. Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції наведені вимоги закону дотримані.

Так колегія суддів приймає до уваги, що санкція ч. 1 ст. 369 КК України передбачає покарання у виді штрафу від однієї тисячі до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або обмеження волі на строк від двох до чотирьох років, або позбавлення волі на той самий строк.

Згідно з положеннями ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Визначення ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України полягає у з`ясуванні судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображається у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання, на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України слід розуміти сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду на мету і засади його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

За встановлених під час апеляційного розгляду обставин колегія суддів доходить висновку, що, застосовуючи принцип індивідуалізації та співмірності покарання, з урахуванням всіх встановлених під час судового розгляду обставин кримінального провадження, даних про особу обвинуваченого, його сімейний та матеріальний стан, позиції сторін під час судового розгляду, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому найменш суворого виду покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення- у виді штрафу, при цьому не у максимальному розмірі, що не є занадто суворим та явно несправедливим.

Таким чином, при перевірці законності вироку суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом були встановлені дійсні обставини справи та надана належна оцінка зібраним доказам, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку суду в частині призначеного обвинуваченому покарання, а тому апеляційна скарга захисника до задоволення не підлягає.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Яготинського районного суду Київської області від 23 липня 2025 року щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 369 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4