ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/2210/25 Справа № 183/7595/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора (в режимі відеоконференції) ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 підозрюваного (в режимі відеоконференції) ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , що діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , на ухвалу Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2025 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Оленівка Магдалинівського району Дніпропетровської області, громадянина України, розлученого (зі слів), з вищою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 189 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2025 року продовжено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 09 січня 2025 року включно, без визначення розміру застави.

Обґрунтовуючи прийняте рішення, слідчий суддя вказав, що ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у вчинені злочинів із застосуванням насильства щодо потерпілого.

Слідчим суддею визнано доведеною наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України: переховування від суду та слідства, знищення, приховування або спотворення доказів, незаконного впливу на потерпілого, свідків та інших підозрюваних, які на даний час не відпали та не зменшили вагомості. Крім того, слідчий суддя прийшов до висновку, що інші, більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не зможуть запобігти вказаним ризикам.

З приводу посилання ОСОБА_8 . На те, що він має статус особи з інвалідністю, слідчий суддя зазначив, що відсутні будь-які докази неможливості перебування останнього в умовах слідчого ізолятора за станом здоров`я.

За таких обставин слідчий суддя визнав за необхідне продовжити підозрюваному запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить оскаржену ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про продовження підозрюваному ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в межах строку досудового розслідування.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржена ухвала слідчого судді є необґрунтованою, незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Вказує, що клопотання подано з порушенням меж територіальної юрисдикції. Зазначає, що Самарівський РВП ГУНП в Дніпропетровській області не є юридичною особою, а тому клопотання не повинно було розглядатись Самарівським міськрайонним судом Дніпропетровської області.

Також зазначає, що долучені до клопотання про продовження запобіжного заходу документи не засвідчені у встановленому законом порядку, а тому не мають юридичної сили і не можуть бути розцінені як докази.

Вказує, що постанова про визначення органу прокуратури прийнята з порушенням ст. 36 КПК України, поза межами компетенції, а отже є незаконною.

Крім того зазначає, що слідчий суддя залишив поза увагою те, що начальник Самарівського відділу Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_9 не є керівником підрозділу обласної прокуратури, а тому позбавлений у відповідності до вимог ч. 1 ст. 277 КПК України погоджувати слідчому повідомлення про підозру.

Також вказує на відсутність обґрунтованої підозри та відсутність доказів, які б підтверджували вину ОСОБА_8 . Зазначає, що відсутні підстави для застосування запобіжного заходу ОСОБА_8 , оскільки останній не набув статусу підозрюваного.

Крім того зазначає, що стороною обвинувачення не наведено належного обґрунтування та не надано доказів на підтвердження реальності існування ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3 ст. 177 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача; підозрюваного ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на її безпідставність; дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Так, згідно ч. 1 ст. 183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою є винятковим і застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язані встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий або прокурор;

недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно із вимогами ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою окрім відомостей, зазначених у ст. 184 КПК України, має містити:

- виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою;

- виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_8 під вартою цих вимог закону дотримався, а доводи сторони захисту щодо необґрунтованості ухвали суду, викладені в апеляційній скарзі та у судовому засіданні, не знайшли свого підтвердження.

Під час апеляційного перегляду встановлено, що у провадженні СВ Самарівського РВП ГУНП в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження № 0000855 від 24.07.2025 року за ч.2 ст. 146, ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 189 КК України, в рамках якого ОСОБА_8 було повідомлено про підозру.

Так, колегія суддів вважає правильним висновок слідчого судді про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 інкримінованого йому злочину, оскільки підтверджується такими доказами: витягом з ЄРДР; рапортом від 24.07.2025 року; протоколами допиту свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ін.; протоколом огляду предмета від 24.07.2025р.; протоколом огляду місця події від 24.07.2025р.; протоколом допиту потерпілого ОСОБА_12 ; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками з потерпілим та свідками;іншими матеріалами кримінального провадження у сукупності.

Також необхідно зазначити, що на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх допустимості і достатності для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень.

Так, стосовно підозрюваного існує обґрунтована підозра у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 189 КК України, які за правилами ст. 12 КК України є нетяжким, тяжким та особливо тяжким злочинами відповідно, та передбачають покарання за ч. 2 ст. 146 КК України - у виді обмеження волі на строк до п`яти років або позбавлення волі на той самий строк, за ч. 4 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої, за ч. 4 ст. 189 КК України - у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна, що саме по собі може спонукати останнього до спроби уникнути ймовірного покарання шляхом переховування від органів слідства та суду.

Тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у випадку визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого злочину, безумовно не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте як за національним законодавством (п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК), так і за практикою Європейського суду з прав людини (справа «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року), є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування .

Надаючи оцінку можливості переховування підозрюваного від слідства і суду, колегія суддів бере до уваги, що існує достатньо висока ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, може вдатися до відповідних дій.

Є обґрунтованими і висновки слідчого суді щодо продовження існування ризику знищення, приховування, спотворення речей та документів, оскільки наразі вилучені не всі речові докази у кримінальному провадженні які необхідні для повного та всебічного проведення досудового розслідування, які можуть бути приховані в інших місцях ніж ті, де на даний час було проведено обшуки.

При встановленні наявності ризику впливу на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні апеляційний суд враховує встановлений КПК порядок отримання показань, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК).

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК).

За таких обставин ризик впливу на свідків та потерпілого продовжує існувати до моменту безпосереднього отримання судом показань від таких осіб та дослідження їх судом.

Зазначені ризики, встановленні при застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу, на протязі досудового розслідування не втратили актуальності та, на переконання колегія суддів, не зменшили істотно своєї вагомості.

Обговорюючи питання про можливість усунення встановлених слідчим суддею ризиків у менш обтяжливий спосіб, ніж тримання ОСОБА_8 під вартою, без визначення розміру альтернативної застави, колегія суддів зважає на те, що останній небезпідставно підозрюється у вчиненні в період воєнного стану, введеного на території України, нетяжкого, тяжкого та особливо тяжкого злочинів, за які у разі доведення вини останнього передбачене суворе покарання, що, на думку колегії суддів, дозволяє ґрунтовно припускати, що останній може спрямувати свої дії на перешкоджання слідству шляхом реалізації встановлених ризиків.

Крім того, на особливу вагомість встановлених ризиків вказує характер інкримінованих ОСОБА_8 діянь, які мали зухвалий характер, були пов`язані із застосуванням насильства до потерпілого, позбавленням його свободи, заволодінням автомобілем та значною сумою грошових коштів, що дозволяє ґрунтовно припускати, що ОСОБА_8 є особою рішучою, зневажливо ставиться до суспільства та встановлених правил, життя та здоров`я інших людей, схильний до застосування насильства.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги про відсутність обґрунтованої підозри та доказів, які б підтверджували вину ОСОБА_8 та відсутність ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3 ст. 177 КПК України необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи. Такі доводи не містять нових відомостей, істотних для питання, що розглядається, та полягають у тенденційній переоцінці на користь сторони захисту тих обставин, які були відомі слідчому судді та враховані ним достатньою мірою.

Доводи захисника щодо порушення правил територіальної підсудності при застосуванні на етапі досудового розслідування до її підзахисного запобіжного заходу є необгрунтованими, оскільки досудове розслідування щодо підозрюваного ОСОБА_8 здійснюється СВ Самарівського РВП ГУНП в Дніпропетровській області, який розташований у межах територіальної юрисдикції Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Ототожнення захисником слідчого підрозділу як органу досудового розслідування (ст. 38 КПК України) із юридичною особою (ст. 80 ЦК України) колегія суддів вважає помилковим.

Доводи сторони захисту про те, що постанова про визначення органу прокуратури прийнята з порушеннями та є незаконною, а начальник Самарівського відділу Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_9 не є керівником підрозділу обласної прокуратури, у зв`язку із чим не мав права погоджувати слідчому повідомлення про підозру, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що зводяться до загальної незгоди сторони захисту із рішенням слідчого судді та процесуальними рішеннями, прийнятими у межах досудового розслідування, у зв`язку із чим аргументи захисника про те, що ОСОБА_8 не набув статусу підозрюваного, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Будь-яких істотних порушень кримінального процесуального закону при постановленні зазначеної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому за наслідками апеляційного розгляду апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді - залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2025 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 189 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ __________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4