ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/1971/25 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 125 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

потерпілої - ОСОБА_7 ,

представника потерпілої - ОСОБА_8 ,

захисника - ОСОБА_9 ,

обвинуваченої - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харкова кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника та прокурора на вирок Салтівського районного суду м. Харкова від 17 липня 2025 року стосовно ОСОБА_10 , -

встановила:

Вказаним вироком:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Харкова, українка, громадянка України, не заміжня, із середньою освітою, працює в ЖК «Планета» головою правління ОСББ, раніше не судима, зареєстрована та проживає: АДРЕСА_1 ,

визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України і призначено їй покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 (один) рік.

Виконання покарання у виді пробаційного нагляду покладено на уповноважені органи з питань пробації за місцем проживання засудженої.

Строк покарання у виді пробаційного нагляду обчислюється з дня постановки засудженої на облік уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 задоволений частково, стягнуто з обвинуваченої на користь потерпілої в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 8131 грн 63 коп., в рахунок моральної шкоди 20000 грн, а також витрати на правову допомогу в розмірі 18500 грн.

Також вирішено питання щодо речових доказів.

Ухвалою Салтівського районного суду м. Харкова від 31 липня 2025 року стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 витрати на правову допомогу в розмірі 5000 грн.

Згідно вироку, 08.09.2024 приблизно о 17 годині 20 хвилин, ОСОБА_10 , знаходилась біля супермаркету «Посад», що розташований за адресою: м. Харків, пр-т Ювілейний, 65-В, де в неї, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, виник словесний конфлікт з раніше знайомою їй ОСОБА_7 .

В ході вказаного конфлікту ОСОБА_10 , маючи раптово виниклий умисел, спрямований на спричинення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, підвелась з лавки, на якій сиділа, підбігла до потерпілої, яка в цей час знаходилась на сходинках неподалік від неї та схопивши її за одяг, стягнула зі сходинок до себе, після чого, реалізуючи свій протиправний умисел, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, проявляючи надмірну агресію, умисно, із застосуванням фізичної сили, передбачаючи настання наслідків у вигляді тілесних ушкоджень та бажаючи їх настання, перебуваючи в положенні стоячи, умисно нанесла ОСОБА_7 не менш як п?ять ударів обома руками в ділянку обличчя. Далі ОСОБА_10 , бажаючи продовжити своє протиправне діяння, спрямоване на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , діючи умисно, стоячи навпроти останньої, нанесла їй ще не менш як три удари обома руками по голові, після чого схопила потерпілу нігтями своєї руки за кадик та вкусила за вказівний палець правої руки.

Надалі ОСОБА_10 , вважаючи виконаними до кінця усі дії щодо спричинення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_7 , припинила її побиття та залишила місце вчинення кримінального правопорушення.

В результаті згаданих дій ОСОБА_10 , спрямованих на умисне спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , нанесених нею ударів, потерпілій спричинені, згідно з висновками судово-медичних експертиз тілесні ушкодження у вигляді садна на голові, шиї, тулубі, правій руці, синця на голові, що виникли від ударної дії тупих твердих предметів, за винятком саден, які могли утворитися за механізмом тертя-ковзання (удар-тертя) і які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень та закрита черепно-мозкова травма у вигляді струсу головного мозку, яка могла виникнути в результаті дії тупого твердого предмета за механізмом удару (удар-струсу), яка за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Не погоджуючись з вказаним вироком суду захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_11 та прокурор подали апеляційні скарги.

Захисник в апеляційній скарзі просить скасувати вирок Салтівського районного суду м. Харкова від 17.07.2025 в частині призначення покарання та задоволення цивільного позову та ухвалити новий вирок.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що вирок ухвалено з порушенням вимог кримінального процесуального права, а саме: в ході судового засідання не було допитано свідків, які могли підтвердити факт того, що засуджена особа стала жертвою нападу з боку потерпілої, а також не було враховано результат судово-медичної експертизи (висновок експерта № 09/625/-С/2024), яким підтверджено факт завдання засудженій легких тілесних ушкоджень. Судом першої інстанції також не було враховано наявність кримінального провадження за заявою ОСОБА_10 щодо завдання останній потерпілою легких тілесних ушкоджень.

Захисник звертав увагу на те, що допит свідків дозволив би встановити факт попередньої неправомірної поведінки потерпілої, неодноразового словесного приниження нею засудженої та скоєння потерпілою нападу, внаслідок якого засуджена отримала легкі тілесні ушкодження, а також факт того, що в день скоєння кримінального правопорушення ініціатором конфлікту та застосування фізичної сили стала саме потерпіла.

Судом першої інстанції всупереч вимогам процесуального законодавства не було надано жодної оцінки доказам, наданим стороною захисту.

Крім того, витрати потерпілої особи на лікування підтверджено чеками за купівлю ліків, проте дослідження наданих матеріалів показує, що вказані чеки не підтверджують купівлю саме призначених лікарем препаратів для лікування тілесних ушкоджень. У матеріалах справи наявні чеки на купівлю ліків «Фервекс», «Ісла-Моос», «Фортеза», які, відповідно до офіційних інструкцій про застосування лікарських засобів, призначені для лікування виключно застудних захворювань. Окрім того, потерпілою особою не надано жодних медичних виписок чи рецептів, які б підтверджували потребу у придбанні саме певного виду медичних препаратів.

Отже, вирок суду першої інстанції в частині стягнення відшкодування матеріальної шкоди ухвалено на підставі неналежних доказів, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства.

Також, судом при призначенні покарання не було враховано особу засудженої, а саме, що ОСОБА_10 є пенсіонеркою, раніше не судимою, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання. Також внаслідок пенсійного віку та низького рівня доходу засуджена особа не має можливості сплатити призначену судом суму відшкодування завданої шкоди та витрат на правову допомогу. Призначене судом покарання не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особі засудженої, обставинам справи.

Щодо розміру стягнутих судом першої інстанції витрат на правову допомогу, то заявлені представником потерпілої особи вимоги є явно непропорційними до складності справи.

Прокурор в апеляційній скарзі просить скасувати вирок Салтівського районного суду м. Харкова від 17.10.2025 у зв`язку з не застосуванням закону, який підлягає застосуванню та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, тобто через його м`якість. Ухвалити новий вирок, призначивши ОСОБА_10 покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді пробаційного нагляду строком на 1 рік 6 місяців. Покласти на ОСОБА_10 обов`язки, передбачені ч. 2, п. 2 ч. 3 ст. 59-1 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; обмежити спілкування з потерпілою ОСОБА_7 .

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що місцевий суд, призначаючи ОСОБА_10 покарання у виді пробаційного нагляду, не поклав на неї обов`язки, передбачені ч. 2 ст. 59-1 КК України, тобто не застосував закон, який підлягав застосуванню.

Крім цього, враховуючи встановлені місцевим судом обставини цього кримінального провадження, а саме, що за наявності беззаперечних доказів винуватості ОСОБА_10 , таких як показання потерпілої, свідків, відеозапис події кримінального правопорушення, ОСОБА_10 вину не визнала, у вчиненому не розкаялася, поводила себе у судових засіданнях зухвало, потерпілою заявлялося про тиск на неї з боку осіб з числа оточення ОСОБА_10 , судом вказані обставини не враховані та призначено ОСОБА_10 майже найменше покарання з передбачених санкцією ч. 2 ст. 125 КК України.

Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченої та її захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 та заперечували проти апеляційної скарги прокурора, прокурора, потерпілу та її представника, які підтримали доводи апеляційної скарги прокурора та заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, за встановлених судом першої інстанції обставин, кваліфікація її дій в апеляційних скаргах не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченій, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції недостатньо врахував ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, відомості про особу винної та наявність обставин, що пом`якшують покарання, а тому призначив ОСОБА_10 занадто суворе покарання, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини і захистом інтересів держави й суспільства.

Питання щодо призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (постанова Верховного Суду від 12.07.2018 року у справі № 745/398/16-к).

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до якої категорії тяжкості відносить кримінальне правопорушення (ст. 12 КК). Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Так, обвинувачену ОСОБА_10 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, який, відповідно до ст. 12 КК України, є кримінальним проступком, санкція якого, передбачає покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин, або виправні роботи на строк до одного року, або пробаційний нагляд на строк до двох років, або обмеження волі на той самий строк.

Призначаючи покарання у виді пробаційного нагляду обвинуваченій ОСОБА_10 , суд першої інстанції врахував відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, враховуючи конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, сукупність усіх обставин, обстановку, спосіб вчинення правопорушення та наслідки, що настали, вік обвинуваченої, те, що вона вперше притягується до кримінальної відповідальності, а також дані про особу обвинуваченої, її відношення до вчиненого правопорушення, думку потерпілої щодо покарання.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності призначення ОСОБА_10 більш суворого (з урахуванням ч. 3 ст. 56, ч. 2 ст. 57, ч. 3 ст. 61 КК України) виду покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді пробаційного нагляду, оскільки дотримання загальних засад призначення покарання повинно бути гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Колегія суддів також бере до уваги правові висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 17.04.2018 у справі № 298/95/16-к, про те, що у частині 2 ст. 65 КК України встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання.

При цьому, як вбачається з мотивувальній частині вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_10 більш суворий вид покарання в межах альтернативної санкції, передбаченою ч.2 ст.125 КК України, будь-яким чином не обґрунтував в оскаржуваному судовому рішенні свої висновки про неможливість виправлення обвинуваченої при призначенні їй менш суворого покарання, ніж пробаційний нагляд.

Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При призначенні покарання ОСОБА_10 за ч.2 ст.125 КК України, колегія суддів враховує характер і ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком, фактичні обставини кримінального провадження, а саме те, що конфлікт був спровокований потерпілою, отримання тілесних ушкоджень як потерпілою, так і обвинуваченою, відсутність тяжких наслідків від вчиненого кримінального правопорушення.

Колегія суддів також враховує відомості про особу обвинуваченої, яка до кримінальної відповідальності притягується вперше, є особою пенсійного віку, працює в Житловому кооперативі «Планета» головою правління з 2014 року, позитивно характеризується як за місцем роботи так і проживання. У судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачена не оспорювала встановлені фактичні обставини та не заперечувала проти сплати штрафу.

Крім цього, колегією суддів враховується також й та обставина, що внаслідок конфлікту, який був спровокований потерпілою ОСОБА_7 , обвинувачена ОСОБА_10 також отримала легкі тілесні ушкодження (висновки експерта № 09/625-С/2024, № 09/626-С/2024 від 10.09.2024, т. 1 а.с. 95-97).

Отже, вищенаведені обставини свідчать про можливість призначення покарання обвинуваченій більш м`якого покарання, ніж пробаційний нагляд, а тому, на переконання колегії суддів, призначене судом покарання ОСОБА_10 за ч.2 ст.125 КК України у виді 1 року пробаційного нагляду не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої і в розумінні положення ст.414 КПК України є явно несправедливим через суворість.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни оскаржуваного вироку, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 407, п. 1 ч. 1 ст. 408, ст. 414 КПК України, та пом`якшення призначеного ОСОБА_10 покарання за ч.2 ст.125 КК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника щодо суворості призначеного покарання, на думку колегії суддів є слушними та обґрунтованими, оскільки судом першої інстанції недостатньо враховані усі обставинам цього кримінального провадження, відомості про особу обвинуваченої та ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, внаслідок чого призначене покарання за ч.2 ст.125 КК України у виді 1 року пробаційного нагляду є явно несправедливим за своєю суворістю.

Щодо доводів апеляційної скарги сторони захисту про те, що розмір стягнутої з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 матеріальної шкоди, яка не відповідає розрахункам за цивільним позовом, колегія суддів вважає слушними та такими, що підлягають додатковій перевірці в порядку цивільного судочинства, з огляду на те, що витрати потерпілої особи на лікування, не в повній мірі підтверджують купівлю саме призначених лікарем препаратів для лікування тілесних ушкоджень, оскільки наявні чеки на купівлю ліків, які призначені для лікування виключно застудних захворювань.

Також заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги захисника щодо неправильного вирішення цивільного позову потерпілої у частині відшкодування витрат, понесених потерпілою на професійну правову допомогу.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 118 КПК України встановлено, що процесуальні витрати, з-поміж іншого, складаються з витрат на правову допомогу.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України розмір процесуальних витрат належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо).

Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг.

Така позиція узгоджується з усталеною судовою практикою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (постанови від 06.10.2022 у справі № 554/1940/20, провадження № 51-5524км21; від 02 листопада 2023 року у справі 686/28824/21, провадження № 51-2059км23 тощо).

З матеріалів кримінального провадження убачається, що між представником потерпілої ОСОБА_7 та адвокатським об`єднанням «Адвокати та медіатори України» в особи Голови ОСОБА_8 укладено договір про надання професійної правничої (правової) допомоги № 383НП від 11.09.2024 (т. 1 а.с. 14).

Також, представником потерпілої, окрім договору про надання правової допомоги, було долучено акти виконаних робіт (т. 1 а.с. 23-28), загальна сума гонорару адвоката становить 18 500 грн.

Інших належних документів, квитанцій про оплату, які б підтверджували обґрунтованість понесених витрат потерпілою за надання правової допомоги адвокатом не надано.

Таким чином, під час розгляду провадження суд першої інстанції допустив порушення вимог кримінального процесуального закону, які є істотними, оскільки ставлять під сумнів законність і обґрунтованість ухваленого судового рішення в частині вирішення цивільного позову, що відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 409 КПК України є підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції не може виправити помилки суду, допущені при розгляді цивільного позову, оскільки не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За таких обставин апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, а вирок суду стосовно ОСОБА_10 у частині вирішення цивільного позову - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

За вищенаведених підстав апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. 404, 405, п. 2 ч. 1 ст. 407, п. 1 ч. 1 ст. 408, 409, 410, 411, 414, 419 КПК, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника задовольнити частково.

Вирок Салтівського районного суду м. Харкова від 17 липня 2025 року в частині призначення покарання змінити шляхом пом`якшення покарання.

Вважати ОСОБА_10 засудженою за ч. 2 ст. 125 КК України до штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

В частині вирішення цивільного позову скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та в частині повернення справи на новий розгляд оскарженню не підлягає, в решті може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: