Справа № 450/2142/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/652/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Краснопавлівка Лозівського району Харківської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 29 травня 2025 року у кримінальному провадженні про обвинувачення останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_6 від відбування основного покарання звільнено з випробуванням строком на 2 (два) роки.

Зобов`язано засудженого ОСОБА_6 відповідно до ст. 76 КК України, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Початок відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту оголошення вироку.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно з вироком, ОСОБА_6 14.09.2017, приблизно о 15 години 30 хвилин, керуючи автомобілем «BMW-530» д.р.н. НОМЕР_1 (реєстрація Республіка Литва) та рухаючись ним автодорогою «Київ-Чоп М06» у напрямку м. Чоп, при проїзді її ділянки 532 км + 400 м. поблизу с. Ямпіль Львівського (Пустомитівського) району Львівської області, порушив вимоги Р. 1 п. 1.2, 1.5.; Р. 2 п. 2.3 б), д); Р. 10 п. 10.1 та Р11 п 11.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 зі змінами та доповненнями, які виразилось в тому, що він під час керування був не уважний, не стежив за дорожньою обстановкою відповідно не реагував на її зміну, без причин технічного характеру виїхав на зустрічну смугу руху, по якій в цей час у зустрічному йому напрямку рухався автомобіль марки «Volswagen Polo» д.р.н. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_10 , своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, що і призвело до настання зіткнення цих транспортних засобів.

Внаслідок порушення Правил дорожнього руху ОСОБА_6 , пасажир керованого ним автомобіля ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у виді вивиху лівої стегнової кістки відкритого перелому альвеолярного відростка нижньої щелепи, рани нижньої губи які згідно висновку судово-медичної експертизи відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`я. А водій автомобіля «Volswagen Polo» д.р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у виді травматичного розриву стінки та брижі тонкої кишки, ускладненого крововиливом в черевну порожнину та наявності жовчі в черевній порожнині, розрив серозної (зовнішньої) оболонки сліпої кишки, саден лобної ділянки голови справа, нижньої третини правого передпліччя, синця та садна на лівому колінному суглобі, садна лівого передпліччя та лівої кисті, які згідно висновку судово-медичної експертизи відносяться до тяжкого тілесного ушкодження по ознаці небезпеки для життя в момент спричинення.

Такими своїми діями ОСОБА_6 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження та середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 , тобто злочин передбачений ч.2 ст. 286 КК України

Не погоджуючись із цим вироком, обвинувачений ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить змінити вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 29 травня 2025 року у частині призначеного ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки та призначити покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами, в іншій частині призначеного покарання залишити вирок без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що сторона захисту не погоджується з оскарженим вироком в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, з огляду на призначення судом покарання, що не відповідає особі обвинуваченого внаслідок його суворості. Зокрема, вказує, що при призначенні йому покарання суд не врахував у повній мірі ступінь суспільної небезпеки та відомості про його особу, те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку в нарколога та психіатра не перебуває, вчинив тяжкий злочин з необережності, має на утриманні дружину та двох неповнолітніх дітей, допомагає Збройним Силам України та має подяку за волонтерську діяльність. Обставинами, що пом`якшують покарання, є вчинення злочину вперше та перебування на утриманні обвинуваченого малолітньої дитини. Обставини, які обтяжують покарання, встановлені не були.

Вказує, що судом не враховано ту обставину, що здійснення транспортних перевезень є єдиним джерелом доходу для обвинуваченого. Крім того, він доставляє гуманітарну допомогу на фронт та використовує транспортний засіб для потреб мобільності родини, відвідування шкільних та додаткових занять дітьми, що є особливо суттєвим в умовах воєнного стану.

Спільне проживання дітей ( ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ) з батьками підтверджується копією акту перевірки житлової квартири АДРЕСА_3 , що не був досліджений судом першої інстанції через відсутність необхідності підтверджувати факт спільного проживання дітей з батьками. У той же час, з метою оскарження призначеного вироком покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, просить дослідити указаний акт перевірки від 12 червня 2025 року.

Звертає увагу, що позбавлення його права керувати транспортними засобами на 3 роки є непропорційним та становить надмірний тягар не лише для нього самого, а й для членів його родини, включаючи двох неповнолітніх дітей, які проживають спільно з батьками та потребують постійного транспортування до навчальних закладів, та дружини, яка не має посвідчення водія.

До того ж, суд не врахував, що на нього покладено обов`язок відшкодування шкоди потерпілому та процесуальних витрат у розмірі більше, ніж 426 000 гривень. Для того, щоб мати можливість погасити борг у такій значній сумі, йому необхідно мати стабільне та регулярне джерело доходу, яким для нього фактично і є можливість керування транспортним засобом.

Як зазначає обвинувачений, він є волонтером та займається волонтерською діяльністю. Сторона захисту неодноразово ініціювала питання про долучення до матеріалів справи подяки від особового складу 4 навчального батальйону 199 навчального центру ДШВ від 10 травня 2025 року, проте суд відмовив стороні захисту у долученні зазначеної подяки та під вироку не врахував її.

Так, починаючи з введення режиму АТО/ООС і до сьогодні, з початку повтомасштабного вторгнення російської федерації в Україну, він постійно займається волонтерською діяльністю, доставляючи власним автомобілем допомогу у вигляді медикаментів військовослужбовцям Десантно-Штурмових військ Збройних Сил України, які перебувають на лінії зіткнення, що підтверджується справи подякою від особового складу 4 навчального батальйону 199 навчального центру ДШВ від 10 травня 2025 року. Позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки змусить ОСОБА_6 припинити свою волонтерську діяльність під час дії воєнного стану, коли спільні зусилля українців спрямовані на забезпечення відсічі і стримування збройної агресії російської федерації, що також не відповідатиме і суспільним інтересам.

Вказує, що з моменту вчинення цього кримінального правопорушення минув значний час (майже вісім років), протягом якого останній користувався своїм транспортним засобом та жодного разу не був притягнутий до відповідальності за порушення Правил дорожнього руху та/або вчинення інших кримінальних правопорушень.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_7 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, пославшись на їх безпідставність.

Представник потерпілого ОСОБА_9 просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, зазначила про можливість проведення апеляційного розгляду у відсутності потерпілого ОСОБА_10 .

Потерпілий ОСОБА_11 та його представник ОСОБА_14 , будучи належним чином повідомленими про час та місце проведення судового засідання, що стверджується довідкою про доставку повідомлення у додаток «Viber», у таке не з`явились, клопотань про відкладення розгляду справи не подали.

За таких обставин, з огляду на вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, з метою дотримання розумних строків розгляду, апеляційний суд вважає за можливе провести апеляційний розгляд у відсутності учасників, що не з`явились.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З огляду на те, що апеляційний розгляд відповідно до ст. 404 КПК України проводиться в межах апеляційної скарги, фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 ніким не оспорюються, тому колегія суддів апеляційного суду не надає оцінки вказаним обставинам.

Стосовно доводів обвинуваченого про необхідність скасування призначеного йому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів зазначає таке.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Так, санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. У цьому випадку додаткове покарання є альтернативним, а доцільність його застосування вирішується судом у кожному конкретному випадку.

Як убачається з матеріалів справи, при призначенні ОСОБА_6 основного покарання та при вирішенні питання щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином, характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного, дані про особу винного, пом`якшуючі покарання обставини: вчинення злочину вперше, перебування на утриманні обвинуваченого малолітньої дитини; відсутність обставин, що обтяжують покарання. На підставі наведених даних, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки, яке є наближеним до мінімальної межі санкції вказаної норми, а також застосував додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

При цьому, застосовуючи принцип індивідуалізації покарання, суд зважив на дані про особу обвинуваченого, його характеристику, сімейний стан та наявність малолітніх дітей, позицію потерпілих, та на підставі ст. 75 КК України звільнив обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_6 додаткового покарання, суд врахував як особу винного, так і обставини кримінального правопорушення, яке сталося внаслідок порушення ОСОБА_6 Правил дорожнього руху та потягло за собою тяжкі наслідки у виді травмування потерпілих.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 , крім основного, ще й додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.

На думку колегії суддів, у цьому конкретному випадку таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Також колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

З урахуванням конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення та характеру допущених обвинуваченим ОСОБА_6 порушень вимог Правил дорожнього руху, внаслідок яких потерпілому ОСОБА_10 спричинено тяжке тілесне, а потерпілому ОСОБА_11 середньої тяжкості тілесне ушкодження, колегія суддів доходить висновку, що у цій ситуації покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами не сприятиме досягненню його мети, яка, серед іншого, полягає у запобіганні вчиненню обвинуваченим нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху.

Цих висновків доводи про використання обвинуваченим автомобіля, оскільки він працює на посаді водія, спростувати не можуть.

Більше того, згідно з довідкою ТОВ «Комфортлайнс» вих. №1 від 19 червня 2025 року, ОСОБА_6 працює у ТОВ «Комфортлайнс» на посаді водія з 18 червня 2025 року (а.с. 204, т. 4).

Тобто обвинувачений влаштувався на цю посаду аж через три тижні після ухвалення вироку, при цьому подія злочину мала місце 14 вересня 2017 року, тобто майже 8 років перед його працевлаштуванням.

Доказів того, що здійснення транспортних перевезень є єдиним джерелом доходу для обвинуваченого, суду апеляційної інстанції не представлено.

Також апеляційний суд бере до уваги, що ОСОБА_6 вини у вчиненому кримінальному правопорушенні не визнав, заподіяну потерпілим шкоду, навіть частково, не відшкодував, хоча з моменту події злочину минуло вже 8 років, з потерпілими не примирився. Під час апеляційного розгляду представник потерпілого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_9 категорично заперечувала проти задоволення апеляційної скарги і пом`якшення покарання обвинуваченого.

Доводи апелянта про наявність у нього двох неповнолітніх дітей, його громадську позицію та волонтерську діяльність були враховані судом першої інстанції, що, зокрема, виразилось у призначенні обвинуваченому основного покарання, наближеного до мінімальної межі санкції ч. 2 ст. 286 КК України, а також звільненні його від відбування основного покарання з випробуванням.

Інші доводи, на які посилається сторона захисту, були враховані місцевим судом при призначенні обвинуваченому покарання.

За таких обставин, підстав вважати рішення суду про доцільність призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами необґрунтованим, про що обвинувачений порушив питання у апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б впливали на законність судового рішення щодо ОСОБА_6 судом першої інстанції у кримінальному провадженні допущено не було.

За таких обставин, апеляційна скарга обвинуваченого до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 29 травня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4