судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду
справа № 759/5391/19
провадження № 51-3064 км 25
За результатами касаційного розгляду касаційні скарги прокурора та захисника було залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без зміни.
Однак з наведеним вище рішенням колегії суддів суду касаційної інстанції не погоджуюсь з огляду на таке.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Суд апеляційної інстанції має перевірити рішення суду першої інстанції з точки зору його законності й обґрунтованості, що передбачає оцінку його відповідності нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.
Зі змісту положень, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 419 КПК України вбачається, що в мотивувальній частині ухвали суду апеляційної інстанції, крім іншого, зазначаються встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК України при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Проте, на моє переконання, під час розгляду кримінального провадження в порядку апеляційної процедури, суд апеляційної інстанції вказаних вимог закону не дотримався.
Так, як видно з матеріалів справи, вироком суду першої інстанції ОСОБА_4 було засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнено обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.
Не погоджуючись із таким рішенням місцевого суду, прокурор ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_6 оскаржили його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі захисник, серед іншого, зазначав, що суд першої інстанції лише перерахував у своєму рішенні надані стороною обвинувачення докази, проте повністю їх не дослідив і не надав належної оцінки, зокрема і в частині встановлення дати смерті потерпілого. Так, за обставин, детально наведених в апеляційній скарзі, сторона захисту наводила доводи (які знайшли своє відображення і в касаційній скарзі захисника) про те, що у свідоцтві про смерть ОСОБА_8 вказано, що він помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а не 21 вересня 2018 року, тобто в день дорожньо-транспортної пригоди, як про це вказано у вироку.
Залишаючи апеляційну скаргу захисника без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни, суд апеляційної інстанції, лише формально послався на помилковість зазначеної у свідоцтві дати смерті потерпілого від 24 вересня 2018 року, при цьому зауважив про встановлення дати смерті ОСОБА_8 саме в день дорожньо-транспортної пригоди, тобто 21 вересня 2018 року, однак:
- обґрунтувань свого рішення в частині розбіжностей установлення дати смерті потерпілого (з огляду на те, що докази повинні бути належними) не навів;
- не вказав, якими саме доказами підтверджується те, що потерпілий ОСОБА_8 помер саме 21 вересня 2018 року;
- повною мірою не спростував наведених вище доводів сторони захисту та не навів підстав, за яких визнав їх необґрунтованими,
чим, на мою думку, допустив порушення положень, передбачених п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 419 КПК України.
Крім того, як було зазначено вище, рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку також оскаржувалося і прокурором, який стверджував, що місцевий суд дійшов необґрунтованих висновків про наявність законних підстав для застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК України, оскільки, на переконання сторони обвинувачення, ухвалюючи вирок, залишив поза увагою:
- характер допущеного порушення ПДР України, оскільки дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок неуважності обвинуваченого та допущення ним грубого порушення законодавчих приписів;
- наслідки вчиненого злочину у виді смерті потерпілого;
- ставлення обвинуваченого до скоєного.
Як видно зі змісту оскаржуваної ухвали, суд апеляційної інстанції, залишаючи апеляційну скаргу сторони обвинувачення без задоволення, а вирок місцевого суду в частині застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК України - без зміни, послався на тяжкість вчиненого злочину, наведені у вироку дані про особу обвинуваченого, наявність обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які його обтяжують.
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_5 , не погоджуючись із такими висновками суду апеляційної інстанції, серед іншого, вказує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, серед іншого, є застосування закону, який не підлягав застосуванню (п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Отже, під час вирішення питання про можливість виправлення засудженого без відбування покарання та звільнення його від відбування покарання з випробуванням беруться до уваги тяжкість злочину, особа винного й інші обставини справи.
Проте, на мою думку, суд апеляційної інстанції під час постановлення рішення, наведених вище положень кримінального закону не урахував, не надав належної оцінки обставинам, які беруться до уваги під час застосування ст. 75 КК України та не спростував доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення в цій частині.
Так, дійшовши висновку про обґрунтованість вироку в частині застосування до ОСОБА_4 інституту звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд апеляційної інстанції хоча і послався у своєму рішення, проте повною мірою не оцінив:
- тяжкість скоєного кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України належить до категорії тяжких злочинів;
- конкретні обставини кримінального провадження, зокрема і факт настання непоправних наслідків у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_8 , які виникли через грубе порушення засудженим правил дорожнього руху, що у свою чергу призвело до дорожньо-транспортної пригоди;
- ставлення обвинуваченого до скоєного ним кримінального правопорушення.
Разом з тим, також звертаю увагу й на те, що наявність обставин, які пом`якшують ОСОБА_4 покарання та відсутність обставин, які його обтяжують, на що суд апеляційної інстанції послався, мотивуючи своє рішення про наявність підстав для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, з огляду на положення ст. 65 КК України, мають ураховуватися судом саме в ході призначення покарання, а не під час застосування приписів ст. 75 КК України.
Беручи до уваги зазначене, уважаю, що дані про особу обвинуваченого, на які, через призму вироку місцевого суду, в ухвалі посилався суд апеляційної інстанції можуть свідчити лише про правильність призначеного засудженому основного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки (з урахуванням того, що санкцією ч. 2 ст. 286 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років) та додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, проте, зважаючи на тяжкість вчиненого злочину та обставини справи, на які в апеляційній скарзі звертав увагу прокурор та особливо на ставлення засудженого до вчиненого злочину, вказані вище висновки апеляційного суду не є такими, що свідчать про наявність підстав для застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК України.
За таких обставин позиція суду апеляційної інстанції про правильність вироку місцевого суду в частині застосування до ОСОБА_9 положень ст. 75 КК України, на мою думку, не є достатньо вмотивованою та обґрунтованою.
Таким чином, з огляду на зазначене, доходжу переконання, що наведені вище порушення, які допустив суд апеляційної інстанції, є істотними, оскільки вони могли перешкодити цьому суду ухвалити законне рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України) та, як наслідок, вплинути на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність (п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України), що відповідно до положень, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України, є підставами для скасування оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції.
Отже, ураховуючи наведене, вважаю, що за результатом касаційного розгляду матеріалів кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 , Верховний Суд мав ухвалити рішення, яким касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_5 задовольнити частково, а ухвалу Київського апеляційного суду від 04 червня 2025 року скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Суддя ОСОБА_1