ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 635/3271/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №: 11-кп/818/2120/25 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: продовження запобіжного заходу
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , з участю перекладача ОСОБА_9 , за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні (в режимі відеоконференції) в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Салтівського районного суду м.Харкова від 11 09 2025 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Вказаною ухвалою в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про закриття кримінального провадження відмовлено. В задоволені клопотання захисника ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 відмовлено.

Задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в умовах Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» строком не більше двох місяців, тобто до 09.11.2025.

Вимоги апеляційних скарг, з узагальненими доводами осіб, які їх подали.

На вищевказану ухвалу слідчого судді захисник підозрюваного - адвокат ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, яка містить прохання: скасувати ухвалу Салтівського районного суду м.Харкова від 11 09 2025 та змінити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 та такий, що не пов`язаний із позбавленням волі.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що суд першої інстанції формально підійшов до розгляду обставин справи, не вмотивував своє рішення, жодний ризик, передбачений ст.177 КПК України, не доведений, суд першої інстанції не дотримується розумних строків розгляду справи, а обвинувачений надто тривалий строк перебуває під вартою, чим порушуються його права.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні апеляційного суду захисник ОСОБА_8 підтримувала вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, зазначила, що надмірне тримання під вартою ОСОБА_7 порушує його права, а ризики наведені прокурором не підтверджені.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 підтримував вимоги апеляційної скарги його захисника в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, зазначив, що ухвала слідчого судді є законною та обґрунтованою, ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, доведені поданим клопотанням до суду першої інстанції.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, доводи сторони захисту, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь - яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до положень ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що рішення слідчого судді є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Задовольняючи клопотання та продовжуючи ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою без застави, слідчий суддя вважав обґрунтованою підозру, повідомлену ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, яка підтверджена зібраними під час досудового розслідування доказами, наданими до суду та доведеними наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме можливість переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілих, свідків у цьому кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Колегія суддів, погоджується з такими висновками слідчого судді щодо існування ризиків передбачених п.п. 1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Так, ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій. При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Враховуючи вищенаведені відомості у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, передбачених п.п.1,3,4,5 ч.1 ст. 177 КПК України, якими слідчий обґрунтовує в суді першої інстанції необхідність застосування такого запобіжного заходу, як тримання обвинуваченого під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги вказані ризики, які існували на час обрання цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи підозрюваного та обставин кримінального провадження.

Відповідно до вимог ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, а відповідно до вимог п.4 ч.2 ст.183 КПК України тримання під вартою застосовується до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Щодо ризиків, передбачених п.1 ч.1 ст.177 КПК України, колегія суддів вважає, що, виходячи з відомостей щодо особи обвинуваченого, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст. 187 КК України, не має постійного місця проживання на території України зокрема, м. Харкова, є особою без громадянства, раніше вчиняв злочини на території інших держав, у тому числі, вчинено втечу з під варти, не виключена можливість переховування останнього від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення відповідальності за вчинене.

Крім того, беручи до уваги той факт, що на даний час не всі межі державного кордону України знаходяться під контролем її влади, обвинувачений матиме можливість незаконно перетнути державний кордон України, переслідуючи все ту ж мету - уникнення кримінальної відповідальності.

Додатково, суд апеляційної інстанції погоджується із думкою слідчого судді щодо можливості усвідомлення тяжкості та невідворотності покарання за вчинення особливо тяжкого злочину, у разі доведення винуватості ОСОБА_7 , останній може планувати втечу з метою уникнення кримінальної відповідальності шляхом переховування від правоохоронних органів та суду.

Щодо ризиків, передбачених п.3 ч.1 ст.177 КПК України, колегія суддів звертає увагу, що ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при збиранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання показань та дослідження їх судом, а ОСОБА_7 має реальну можливість впливати на вказаних осіб у даному кримінальному провадженні, в тому числі на тих, яким відомо про вчинення кримінального правопорушення, не можна виключати можливість такого впливу обвинуваченого на останніх з метою зміни їх свідчень на свою користь.

Щодо ризиків, передбачених п.4 ч.1 ст.177 КПК України, колегія суддів погоджується із висновком слідчого судді, а саме факт того, що ОСОБА_7 може не з`являтися до органу досудового розслідування, прокурора, умисно ухилятися від явки до суду, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Разом з цим колегія суддів погоджується з існуванням ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінальне правопорушення із застосуванням насильства та погрозою такого застосування відносно до потерпілих, не має постійного місця проживання на території України зокрема, м. Харкова, є особою без громадянства, раніше вчиняв злочини на території інших держав, у тому числі, вчинив втечу з під варти, постійного джерела доходів не має, не виключена можливість того, що останній може вчинити інші кримінальні правопорушення, що свідчить про особливий цинізм в поведінці обвинуваченого та реальну можливість продовження ОСОБА_7 своєї злочинної діяльності та вчинення нових кримінальних правопорушень.

Крім того, слідчим суддею вивчалась можливість застосування стосовно ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, але, враховуючи вищевикладене, було зроблено вмотивований висновок про те, що на даному етапі не дозволяється застосувати до обвинуваченого інший запобіжний захід, ніж тримання під вартою.

З таким висновком погоджується і апеляційний суд.

У зв`язку з викладеним застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою із заставою є цілком обґрунтованим та відповідає вимогам, визначеним ст.ст.177, 178 КПК України, оскільки більш м`який запобіжний захід не здатний запобігти ризику, передбаченому п.5 ч.1 ст.177 КПК України, та забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 .

У розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно зі сформованою практикою Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»). Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин цього кримінального провадження та характеру дій, які інкримінуються ОСОБА_7 , свідчить про підвищену суспільну небезпеку вчиненого та особи, яка його вчинила, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Крім цього, у рішенні ЄСПЛ у справі «Феррарі-Браво проти Італії» №9627/81 від 14 березня 1984 року суд зазначив, що «питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому має й тримання під вартою»; у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23 жовтня 1994 року «факти, які є причиною виникнення підозрі не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування вирок) чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процес) кримінального розслідування».

Доводи, на які посилається в апеляційних скаргах сторона захисту стосовно недоведення ризиків, заявлених в клопотанні прокурора, спростовуються відомостями, що є наявними в кримінальному провадженні, що свідчить про постановлення слідчим суддею обґрунтованого та вмотивованого рішення, відповідно до вимог ст.370 КПК України.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, які, на думку захисника підозрюваного є підставами для скасування ухвали суду, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в справах «Салов проти України» від 06 вересня 2005 року (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року (заява №4909/04; пункт 58), відповідно до якої: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Слідчий суддя при постановленні даної ухвали, керувався ч. 4 ст. 183 КПК України, враховав підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, про які зазначено вище, законно не визначив розмір застави у даному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 при обранні запобіжного заходу.

Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, в апеляційній скарзі не наведено беззаперечних та достатніх доводів, які б спростовували висновки слідчого судді щодо необхідності застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою без застави щодо ОСОБА_7 .

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали слідчого судді про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою без застави стосовно ОСОБА_7 , та відсутності підстав для зміни чи скасування рішення за доводами поданих апеляційних скарг.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на доводи сторони захисту щодо надто тривалих строків розгляду справи в суді першої інстанції, але дані факти жодним чином не спростовують ризики, які передбачені ст.177 КПК України.

З огляду на значимі для цього провадження обставини, на переконання колегії суддів, слідчий суддя постановив рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких постановив відповідне рішення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення застави щодо обвинуваченого ОСОБА_7 під час апеляційного розгляду не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст.370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її зміни чи скасування на цьому етапі слідства, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, ст.ст. 176-206, ст.ст. 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Ухвалу Салтівського районного суду м.Харкова від 11 09 2025 року про продовження щодо ОСОБА_7 обвинуваченого за ч.4 ст.187 КК України, запобіжного заходу у виді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» до 09 листопада 2025 року, включно, без визначенням застави, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Звернути увагу суду першої інстанції на надто тривалий термін розгляду справи даної справи в суді першої інстанції, що може призвести до безпідставного затягування судового процесу та, як наслідок, суттєвого порушення процесуальних прав учасників на справедливий розгляд та вирішення справи у розумні строки і може свідчити про низькій організаційний рівень судочинства суддею.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

____________ ______________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4