В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.09.2025 Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, кримінальне провадження за № 0000123 внесене до ЄРДР 04.03.2025 року, за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Біла Церква, Київської області, громадянина України, військовослужбовця, працюючого експертом-кінологом ІІ групи в Кінологічному центрі Управління державної охорони, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження:

прокурори ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

захисник ОСОБА_6 ,

обвинувачений ОСОБА_3 ,

У С Т А Н О В И В:

04.03.2025 року, приблизно о 19.15 год., водій ОСОБА_3 , перебуваючи поза службою, керуючи технічно справним автомобілем марки «FORD FOCUS» реєстраційний номер НОМЕР_1 та здійснюючи рух по вул. Таращанській, поблизу будинку №155 в м. Біла Церква, Київської області в бік до вул. Грушевського, діючи у порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 (д) Правил дорожнього руху України, відповідно до яких «дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; та для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху) проявив особисту необережність та недбалість до забезпечення вимог безпеки дорожнього руху, належним чином не стежив за дорожньою обстановкою та своєчасно не відреагував на її зміну, та у порушення вимог п. 18.1. Правил дорожнього руху України, відповідно до якого «водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека» - наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому знаходилися пішоходи не вжив заходів до зменшення швидкості та не надав дорогу пішоходам, внаслідок чого допустив наїзд на неповнолітнього пішохода ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та пішохода ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які перетинали проїзну частину вул. Таращанська по нерегульованому пішохідному переході з права на ліво відносно напрямку для руху транспортного засобу.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди неповнолітній ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому проксимального кінця 1-ої п`ясткової кістки правої кисті, що відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, як таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, а ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, що включає в себе садна на голові та обличчі, множинні переломи кісток лицевого скелету та склепіння черепа, крововиливи під оболонки та в речовину головного мозку, перелому лівої ключиці, переломів 2-7-го ребер ліворуч, переломів лобкової і сідничної кісток ліворуч, перелому бічної маси крижа ліворуч, які в сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як таких, що є небезпечними для життя.

Грубе порушення водієм ОСОБА_3 вимог пункту 18.1. Правил дорожнього руху України перебуває у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді заподіяння потерпілій ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень та спричиненні неповнолітньому потерпілому ОСОБА_7 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України визнав повністю, щиро розкаявся, підтвердив обставини вчинення ним кримінального правопорушення. Повідомив, що являється військовослужбовцем і 04.03.2025 року, приблизно о 19 годині, він закінчив службу та повертався додому. Керував технічно справним автомобілем марки «FORD FOCUS» реєстраційний номер НОМЕР_1 , по вул. Таращанській в м. Біла Церква, він на секунду відволікся та здійснив наїзд на пішоходів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Він відразу ж зупинився, вибіг з автомобіля. Пішохід ОСОБА_7 відійшов та сів на бордюр, а пішохід ОСОБА_8 лежала, він тримав її під голову, надавав першу можливу медичну допомогу, забороняв піднятися, оскільки він лікар, хоч і ветеринар, але маючи медичну освіту, знав, що потерпілій не можна рухатися. В нього були зайняті руки, він надавав першу допомогу потерпілій, тому не міг зателефонувати до швидкої, її викликав хтось інший. Коли, через 7 хвилин, приїхала швидка, то потерпілу ОСОБА_8 забрали до лікарні, з нею поїхав його син. Після цього він був поряд з потерпілим ОСОБА_7 , де також були батьки останнього, які в подальшому прийняли рішення самостійно везти сина до лікарні. Він залишився на місці пригоди, де вже були працівники поліції та слідчі, які проводили необхідні слідчі дії. Він та його родина всіляко сприяли, допомагали та відвідували потерпілу ОСОБА_8 коли та була в лікарні. Його дружина готувала та возила їй їжу, купували дефіцитні дороговартісні ліки. За його проханням, його друг хірург з Київського військового госпіталю приїздив консультував та лікував потерпілу. Дана трагедія об`єднала їх сім`ї, вони на даний час підтримують дружні стосунки та спілкуються. Також потерпілій ОСОБА_8 відшкодована моральна шкода, яка була узгоджена, вони не мають до нього жодних претензій. Що стосується потерпілого ОСОБА_7 , то він також намагався всіляко сприяти його лікуванню, хотів відвідати в лікарні, однак батьки заперечували. Він спілкувався з його батьками та також відшкодував узгоджені суми матеріальної та моральної шкоди. В них відсутні до нього будь-які претензії. Стверджував, що дуже шкодує про вчинене, просив призначити мінімальне покарання з випробуванням та не позбавляти права керування транспортними засобами. Повідомив, що має на утриманні матір та вітчима похилого віку, які мають незадовільний стан здоров`я та яким потрібна його допомога, в тому числі і з відвідуванням медичних закладів. Також зазначив, що працює територіально у м. Києві, свій автомобіль використовує для поїздок на роботу 2-3 рази на тиждень. Також, оскільки працює в кінологічному підрозділі, то досить часто на власному автомобілі відвозить тварин до ветеринарних клінік або на навчання. У них в підрозділі є службові автомобілі, однак якщо захворіла службова собака, то немає можливості чекати службовий автомобіль, бо це займає певний час і може вже бути пізно. Тобто, свій автомобіль він досить часто використовує в службових цілях. Також він возить з собою на роботу службову собаку, яку неможна залишити в центрі. Наголошував, що йому для виконання його роботи на військовій службі, потрібен транспортний засіб. Після дорожньо-транспортної пригоди його не відстороняли від керування транспортними засобами. І він зробив для себе належні висновки - керує автомобілем дуже обережно уважно спостерігає за дорожньою обстановкою. Наголошував, що не хотів таких наслідків, умислу на вчинення злочину не мав. Щиро кається у вчиненому, зазначив, що дуже жалкує, що так сталося.

Показання обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

З`ясувавши думки учасників судового провадження про обсяг та порядок дослідження доказів по справі, враховуючи, що ОСОБА_3 повністю визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, ніхто з учасників не піддає сумніву й не оспорює фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, вірно розуміють зміст цих обставин, у суду немає сумнівів у добровільності та істинності позиції учасників процесу, а тому, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд вважає за недоцільне проводити дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись лише допитом обвинуваченого та матеріалами кримінального провадження, які характеризують його особу й стосуються речових доказів та судових витрат у провадженні. При цьому судом роз`яснено, що у такому випадку учасники судового провадження будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 року, відповідно до п. 113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у межах кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

Судовий розгляд проведено стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і в межах висунутого обвинувачення за ч. 2 ст. 286 КК України, відповідно до вимог ст. 337 КПК України.

Суд встановив, що своїми діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило одному потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження та заподіяно іншому потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

При призначенні ОСОБА_3 покарання, суд враховує вимоги ст. 65 КК України, згідно із якими особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. Європейський Суд вказує, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Щире каяття полягає у визнанні у суді обставин, регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК України, щодо події кримінального правопорушення, у т. ч. її час, місце, спосіб учинення та активне сприяння розкриттю злочину.

Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в бажанні виправити наслідки вчиненого

На переконання суду, щире каяття обвинуваченого ОСОБА_3 полягає в суб`єктивному ставленні останнього до вчиненого, зокрема, в тому, що він визнав факт вчинення кримінального правопорушення та його негативні наслідки, визнав свою провину у вчиненому повністю, висловив щирий жаль з приводу цього, засудив свою поведінку та всіляко сприяв і бажав виправити наслідки своїх дій, відшкодував шкоду потерпілим, що підтверджено відповідними розписками та заявами потерпілих.

Активне сприяння у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК України, яке виразилось у тому, що обвинувачений повно та всебічно розповів про обставини вчинення кримінального правопорушення, сприяв встановленню істини у справі. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, в судовому засіданні не встановлено.

Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, в судовому засіданні не встановлено

Як слідує з досудової доповіді, складеної відносно ОСОБА_3 ризик вчинення повторного кримінального правопорушення органом пробації оцінюється як низький, рівень небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюється як низький. За висновком органу пробації виправлення ОСОБА_3 можливе без ізоляції від суспільства з покладенням додаткового обов`язку, передбаченого ч. 3 ст.76 КК України, а саме не виїжджати за межі України без погодження з органом пробації.

У відповідності до вимог ч.ч. 5, 6 ст. 314-1 КПК України досудова доповідь не може використовуватися у кримінальному провадженні як доказ винуватості обвинуваченого у вчиненні злочину. Досудова доповідь долучається до матеріалів кримінального провадження.

Системний аналіз чинного законодавства свідчить про те, що суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (частини статті), що передбачає відповідальність за вчинений злочин, але із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу обвинуваченого.

При призначенні виду та розміру покарання ОСОБА_3 суд враховує тяжкість та суспільну небезпеку вчиненого необережного злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, де виключно позитивно характеризується, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, одружений, має на утриманні матір та вітчима похилого віку, є військовослужбовцем, за місцем несення служби також характеризується виключно позитивно.

Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого необережного злочину, суспільну небезпеку діяння, а також наслідки, що настали, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, без позбавлення права керування транспортними засобами.

Однак, враховуючи, конкретні обставини справи, думку потерпілих, яка викладена у їх письмових заявах, які подані до суду, які просили не призначати обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі та вважали за можливе виправлення ОСОБА_3 без ізоляції від суспільства. Також просили не позбавляти ОСОБА_3 права керування транспортними засобами, а тому призначення ОСОБА_3 покарання у виді реального позбавлення волі, в даній справі, буде становити «особистий надмірний тягар для особи».

Враховуючи зазначені конкретні обставини справи, дані про особу обвинуваченого, думки потерпілих, викладені у заявах, думки прокурорів, висловлені в судових дебатах щодо можливості застосування ст. 75 КК України, суд дійшов висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_3 без ізоляції від суспільства, але в умовах контролю за його поведінкою уповноваженим органом з питань пробації, та вважає за можливе звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням згідно ст. 75 КК України, з покладанням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Правилами дорожнього руху України регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки. Закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є зокрема джерелом доходу чи використання автомобіля в службових цілях. Існування цих обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Примус, що забезпечується силою державної влади в межах закону, є ефективним засобом забезпечення виконання кожною особою конституційного обов`язку неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незважаючи на великі потенційні можливості, примус є не головним, а крайнім засобом боротьби зі злочинністю. Сила примусу, що міститься в санкції кримінально-правової норми Особливої частини КК України, має бути необхідною і достатньою для реалізації завдань, визначених у ст. 1 КК України.

Ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми.

Також не слід залишати поза увагою такий елемент верховенства права як справедливість. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Приймаючи рішення про можливість не застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами суд враховує зазначені вимоги закону та бере до уваги те, що ОСОБА_3 є діючим військовослужбовцем. Автомобіль йому необхідний для виконання службових обов`язків, про що він зазначив в судовому засіданні та вказане підтверджується зверненням заступника начальника Кінологічного центру ОСОБА_9 , з якого, крім іншого, убачається, що під час виконання службових обов`язків лейтенант ОСОБА_3 регулярно використовує своє власне авто для перевезення собак, що значно поліпшує виконання своїх службових обов`язків та допомогу Кінологічному центру в разі екстреної ситуації, також враховується відношення обвинуваченого до вчиненого, його дії після настання дорожньо-транспортної пригоди, намагання надати медичну допомогу, виправити наслідки вчиненого, особливу увагу суд приділяє і думці потерпілих, які просили не застосовувати відносно ОСОБА_3 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом.

На думку суду, призначене основне покарання та звільнення від його відбування, без позбавлення права керувати транспортними засобами, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_3 та попередження вчинення нових злочинів і не буде становити особистий надмірний тягар для особи. Таке покарання та звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК України, буде перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства і потерпілих та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

Установлено, що підстав для вирішення питань пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченого немає з огляду на відсутність таких клопотань в учасників кримінального провадження та враховуючи, що відповідно до статей 22, 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.

Процесуальні витрати слід стягнути з обвинуваченого на користь держави в розмірі 11206,20 грн.

Цивільний позов у справі не заявлено.

Долю речових доказів суд вирішує згідно ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 7, 349, 368, 370, 373, 374, 394 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України - 4 роки позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановити іспитовий строк 1 рік та покласти обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Цивільний позов у справі не заявлено.

Речові докази:

- автомобіль «FORD FOCUS» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який повернутий на відповідальне зберігання ОСОБА_3 залишити у останнього, як у власника майна.

- DVD-R диск з відеозаписом з камер відеоспостереження, який міститься в матеріалах кримінального провадження зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати на проведення судових експертиз в розмірі 11206 (одинадцять тисяч двісті шість) грн. 20 коп.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирати.

Вирок суду може бути оскаржений до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляції через Білоцерківський міськрайонний суд. Вирок суду з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України, не може бути оскарженим в апеляційному порядку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, якщо його не буде скасовано.

Суддя: ОСОБА_10