Дата документу 05.11.2025 Справа № 334/5673/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/5673/24 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/514/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМУКРАЇНИ

5 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8

представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20.01.2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, має вищу освіту, одруженого, має на утриманні малолітню дитину, працює машиністом локомотиву ПАТ «Запорізькій металургійний комбінат «Запоріжсталь», який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та на підставі ст. 76 КК України покладено визначені законом обов`язки.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 у відшкодування моральної шкоди 634000 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 витрати на правову допомогу у розмірі 14500 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на проведення експертиз у розмірі 21203 грн. 84 коп.

В порядку ст.100 КПК України вирішено долю речових доказів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду першої інстанції обвинуваченого ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України за наступних обставин.

23.05.2024 року приблизно о 21 год. 30 хв. водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «JeepCherokee», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по другорядній дорозі вулиці Трансформаторників у напрямку нерегульованого перехрестя з головною дорогою вул. Братської від вул. Трипільської у напрямку вул. Пугачова.

В цей час по головній дорозі вулиці Братської від вул. Артилеристів до вул. Адмірала Макарова, керуючи автомобілем «ВАЗ 21099» реєстраційний номер НОМЕР_2 , здійснював рух водій ОСОБА_10 . В салоні його автомобіля в якості пасажира знаходилась ОСОБА_11 .

Наближаючись до перехрещення проїзних частин вищевказаних вулиць водій ОСОБА_7 , не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не надавши дорогу автомобілю «ВАЗ 21099», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі та наближався до перехрещення проїзних частин, виїхав на перехрестя, де скоїв зіткнення з автомобілем «ВАЗ 21099», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_10 .

Своїми діями водій ОСОБА_7 порушив п. 16.11 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, зі змінами та доповненнями, відповідно до яких:

- п. 16.11 «На перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху».

Відповідно до висновку судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин і механізму ДТП від 27.06.2024 за №СЕ/19108-24/11383-ІТ, порушення вимог п. 16.11 Правил дорожнього руху в дії водія ОСОБА_7 знаходяться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

В результаті зіткнення водій ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, з якими доставлений до КНП «9 міська лікарня» ЗМР, де ІНФОРМАЦІЯ_2 о 2 годині 40 хвилин помер. Пасажир ОСОБА_11 тілесних ушкоджень не отримала.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №2927 від 25.05.2024, смерть ОСОБА_10 настала внаслідок тупої травми тулуба, у вигляді переломів кісток скелету та ушкодженнями внутрішніх органів, яка ускладнилась розвитком шоку, який і став безпосередньою причиною смерті.

Невиконання водієм автомобіля «Jeep Cherokee» реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , вимог п. 16.11 Правил дорожнього руху з технічної точки зору знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди.

Своїми діями ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не погоджується з вироком суду першої інстанції, яким його визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі із встановленням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на три роки.

Не оспорюючи кваліфікацію дій та обставини, встановлені судом першої інстанції, обвинувачений апеляційній скарзі порушує питання про невідповідність додаткового покарання тяжкості вчиненого ним злочину та його особі, вказуючи на наявність пом`якшуючих обставин, позитивну характеристику з місця роботи, відсутність обтяжуючих чинників, щире каяття, часткове добровільне відшкодування шкоди та наявність на утриманні неповнолітньої дитини.

Апелянт приділяє увагу факту того, що відшкодування моральної шкоди потерпілій, розмір якої судом визначено у сумі 634 000 гривень, потребуватиме значних зусиль з його боку, а додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами унеможливить його працевлаштування як водія таксі, що розглядається ним як єдине джерело додаткового заробітку для виконання зобов`язань за цивільним позовом.

У скарзі також зазначає, що розмір відшкодування моральної шкоди, призначений судом, є необґрунтовано завищеним і не відповідає критеріям розумності, справедливості та співмірності.

Наголошує, що суд не врахував його фінансові можливості, а також той факт, що частину шкоди вже відшкодовано ним добровільно, а ще частину страховою компанією в межах ліміту відповідальності.

Таким чином, із урахуванням загальної суми, яку належить виплатити, апелянт просить зменшити розмір моральної шкоди до 200000 гривень, як більш об`єктивно обґрунтованої величини.

Посилаючись на положення статей 65 КК України, 414 КПК України, а також на правові позиції, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України щодо призначення покарання, обвинувачений вважає, що виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень можливе без застосування до нього додаткового покарання, тим більше, що такий вид покарання не був ініційований стороною обвинувачення чи представником потерпілої.

У зв`язку з викладеним в апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить апеляційний суд змінити вирок Ленінського районного суду міста Запоріжжя від 20.01.2025 року, виключивши з нього положення про призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на три роки, а також зменшити розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню за цивільним позовом потерпілої ОСОБА_8 з 634000 гривень до 200000 гривень.

До початку судового засідання представник потерпілої ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 подав заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченого, в яких заперечує проти задоволення вимог, викладених в апеляційній скарзі, вважаючи вирок суду законним, обґрунтованим та справедливим. Зазначає, що суд першої інстанції в повному обсязі врахував усі істотні обставини справи, належним чином оцінив тяжкість вчиненого злочину, особу обвинуваченого, наявні пом`якшуючі обставини, зокрема щире каяття, часткове відшкодування шкоди, відсутність судимостей, наявність на утриманні малолітньої дитини та позитивну характеристику з місця роботи.

Саме тому обвинувачений і був звільнений від відбування покарання з випробуванням, однак призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами строком на три роки є необхідним та виправданим у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України.

Представник потерпілої наголошує, що злочин безпосередньо пов`язаний із порушенням Правил дорожнього руху, керуванням транспортним засобом та спричинив смерть сина потерпілої.

Таким чином, запровадження додаткового обмеження є не лише законним, але й спрямованим на досягнення цілей покарання виправлення особи та запобігання повторному вчиненню кримінальних правопорушень, особливо пов`язаних з водінням.

Щодо доводів апелянта про надмірність суми морального відшкодування, представник потерпілої вказав, що суд першої інстанції дотримався положень статей 23, 1167 ЦК України, постанов Пленуму Верховного Суду України, а також практики Європейського суду з прав людини, визначаючи розмір шкоди. Зокрема, взято до уваги безповоротну втрату єдиної дитини потерпілої, глибину емоційних та фізичних страждань, порушення життєвих зв`язків, погіршення стану здоров`я, втрату опори в похилому віці, а також те, що пережите ОСОБА_8 матиме невідворотні наслідки для її подальшого життя. Вказує також, що позиція обвинуваченого щодо «безпідставного збагачення» потерпілої є вкрай зневажливою, суперечить заявленому ним щирому каяттю та не узгоджується із принципами справедливості. Представник потерпілої підкреслив, що таке ставлення свідчить про відсутність внутрішньої готовності обвинуваченого прийняти наслідки своїх дій, не демонструє реального усвідомлення шкоди, завданої злочином, та викликає сумнів у його виправленні без застосування додаткових заходів.

Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду у справі № 199/6365/19, щире каяття повинно проявлятися в діях, а не лише в словах.

З урахуванням вищевикладеного представник потерпілої вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а вирок Ленінського районного суду міста Запоріжжя таким, що відповідає усім критеріям законності, обґрунтованості та вмотивованості.

До початку судового засідання обвинувачений ОСОБА_7 подав клопотання, в якому просить колегію суддів врахувати, що після подання апеляційної скарги в нього змінилися обставини його життя.

Наголошує, що на території Запоріжжя ситуація безпеки погіршилась. Для забезпечення безпеки родини йому необхідно мати право на керування транспортними засобами для оперативного реагування на безпекову ситуацію.

Вказує, що у нього відсутні будь-які систематичні чи грубі порушення ПДР України. Необережний характер не свідчить про зневагу до закону чи схильність до протиправної поведінки.

Позбавлення права керування транспортними засобами є надмірно суворим.

Вказує, що він підробляє перевезенням людей (таксі), допомагає сусідам, пенсіонерам та людям під час повітряних тривог, коли громадський транспорт не працює.

Позбавлення права керування призведе до втрати додаткового джерела доходу, що унеможливить оперативне та повне відшкодування шкоди потерпілій стороні.

Сума моральної шкоди в розмірі 634 тис. грн. є непосильною сумою з матеріальним становищем, рівнем доходів і ступенем вини.

Наголошує, що зменшення моральної шкоди до 200000,00 грн. є справедливим, оскільки ця сума є реальною для компенсації й дозволить йому повністю виконати свої обов`язки перед потерпілою стороною.

Вказує, що він виховує сина, а тому позбавлення права керування ускладнить виконання батьківських обов`язків і можливості допомагати родині.

Просить апеляційний суд пом`якшити покарання, зокрема скасувати додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Також просить зменшити розмір моральної шкоди до 200000,00 грн.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечувала проти доводів апеляційної скарги обвинуваченого, зазначила, що розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції обґрунтовано, а додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами є обов`язковим, відповідає вимогам закону та характеру вчиненого кримінального правопорушення. Суд першої інстанції належним чином врахував усі обставини кримінального провадження, дані про особу обвинуваченого, у тому числі пом`якшуючі обставини та життєві умови, у зв`язку з чим обґрунтовано застосував до нього положення ст. 75 КК України.

Представник потерпілої адвокат ОСОБА_9 заперечував проти доводів апеляційної скарги обвинуваченого та наголосив, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив матеріали кримінального провадження, належним чином врахував як характер і ступінь тяжкості заподіяної шкоди, так і дані про особу обвинуваченого. Додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами є справедливим, співмірним та законним, а застосування до обвинуваченого ст. 75 КК України відповідає вимогам кримінального закону.

Потерпіла ОСОБА_8 заперечувала проти доводів апеляційної скарги обвинуваченого та повністю підтримала позицію свого представника.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого, прокурора, потерпілу та її представника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження.

Обвинувачений у апеляційній скарзі не заперечує ані фактичних обставин, ані правильної кваліфікації його дій за частиною другою статті 286 КК України, що свідчить про відсутність спору щодо встановленого фактичного та правового підґрунтя вироку.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що апелянт фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями) та щодо розміру шкоди, яка за рішенням суду була стягнута на користь потерпілої.

Колегія суддів наголошує, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як убачається зі змісту вироку, суд першої інстанції встановив усі істотні обставини кримінального провадження, дав належну оцінку зібраним і дослідженим у судовому засіданні доказам, які у своїй сукупності підтвердили, що саме порушення ОСОБА_7 вимог пункту 16.11 Правил дорожнього руху - ненадання переваги в русі транспортному засобу, який рухався головною дорогою, - перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та смертю водія автомобіля «ВАЗ 21099» ОСОБА_10 .

Цей висновок ґрунтується, зокрема, на даних протоколів огляду місця події, схемі ДТП, комплексних інженерно-транспортних та судово-медичних експертиз, показаннях обвинуваченого, потерпілої та інших доказах, які суд визнав допустимими, належними та взаємоузгодженими.

В противагу доводам апелянта, колегія суддів вказує, що із мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, відсутність обтяжуючих обставин, наявність пом`якшуючої обставини у вигляді щирого каяття, добровільне часткове відшкодування завданої моральної шкоди, позитивну характеристику з місця роботи, сімейний стан, наявність на утриманні малолітнього сина, відсутність судимостей та перебування обвинуваченого поза обліками в психіатра і нарколога.

З огляду на наведені дані про особу обвинуваченого та інші релевантні для призначення покарання обставини, суд першої інстанції визначив йому покарання у виді позбавлення волі в межах нижнього діапазону санкції ч. 2 ст. 286 КК України та, застосувавши положення ст. 75 КК України, звільнив від відбування призначеного покарання з випробуванням, що свідчить про максимально м`який, сприятливий для обвинуваченого підхід суду при реалізації своєї дискреції.

Разом із тим суд цілком обґрунтовано виходив з того, що вчинений злочин належить до злочинів проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а протиправні дії обвинуваченого безпосередньо пов`язані з керуванням транспортним засобом та грубим порушенням Правил дорожнього руху, результатом чого стала смерть потерпілого. У вироку прямо зазначено, що невиконання ОСОБА_7 вимог пункту 16.11 Правил дорожнього руху перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками, а водій автомобіля «ВАЗ 21099» технічної можливості запобігти зіткненню не мав.

Таким чином, в противагу доводів апелянта, злочин не може бути охарактеризований як «формальний» або таким, що не потребує запровадження будь-яких обмежень у сфері керування транспортними засобами.

Навпаки, підвищений рівень небезпеки використання автомобіля у поєднанні з доведеним грубим порушенням Правил дорожнього руху та невідворотними наслідками у вигляді смерті людини об`єктивно зумовлює необхідність застосування до обвинуваченого додаткового покарання саме у сфері, в якій було вчинено злочин.

Колегія суддів також окремо звертає увагу, що відповідно до позиції, яка викладена у висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постанові від 4 вересня 2023 року у справі № 702/301/20, що додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є самостійним видом кримінально-правового впливу, спрямованим на досягнення загальної мети покарання, визначеної частиною другою статті 50 КК України, насамперед на запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, із дотриманням засади справедливості та принципу рівності всіх перед законом.

З огляду на підвищений ступінь суспільної небезпечності порушень правил безпеки дорожнього руху, що об`єктивно створюють реальну загрозу життю та здоров`ю інших осіб і нерідко призводять до тяжких наслідків, позбавлення права керування транспортними засобами у певних категоріях справ є необхідним і виправданим засобом превенції, покликаним не лише усунути ризики повторного заподіяння шкоди з боку конкретного засудженого, а й забезпечити належний стримуючий вплив на інших учасників дорожнього руху.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є обґрунтованим та відповідає вимогам закону.

Посилання апелянта на те, що додаткове покарання не ініціювалось стороною обвинувачення або представником потерпілої, не може бути прийняте колегією суддів як підстава для виключення такого виду покарання.

Відповідно до статті 65 КК України, вид і розмір покарання визначаються судом самостійно в межах санкції відповідної статті Особливої частини КК, виходячи зі ступеня тяжкості злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Суд не пов`язаний будь-якими «межами» позиції сторін щодо пропонованого виду покарання та має право обирати будь-яку із передбачених законом форм кримінально-правового впливу, якщо вона відповідає цілям покарання, визначеним статтею 50 КК України.

Отже, відсутність прямої ініціативи з боку прокурора чи представника потерпілої не свідчить про незаконність чи надмірність призначеного ОСОБА_7 за вироком додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на три роки.

Аргументи апелянта про те, що позбавлення права керування транспортними засобами позбавить його можливості підробляти перевезенням людей (таксі) та допомагати сусідам і літнім людям під час повітряних тривог, колегія суддів оцінює критично.

Як вбачається з вироку, основним місцем роботи обвинуваченого є посада машиніста локомотиву на ПАТ «Запорізький металургійний комбінат «Запоріжсталь», тобто його основне джерело доходу не пов`язане з керуванням автомобілем і, відповідно, не залежить від наявності чи відсутності у нього права керування транспортними засобами.

Посилання ж апелянта на «додатковий заробіток» у вигляді перевезення пасажирів автомобілем мають суто формальний характер, оскільки матеріали кримінального провадження не містять жодних належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_7 здійснює таку діяльність на постійній та легальній основі.

Матеріалах справи відсутні будь-які документи щодо державної реєстрації відповідного виду діяльності, ліцензії на перевезення пасажирів, цивільно-правові договори, бухгалтерські чи податкові документи, що підтверджували б отримання ним доходу від надання послуг таксі.

За таких умов посилання обвинуваченого на неофіційний, документально не підтверджений вид заробітку не може бути сприйняте судом як переконливий аргумент на користь пом`якшення покарання чи скасування додаткового покарання та не здатне переважити завдання кримінального покарання забезпечення безпеки дорожнього руху, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень і захисту життя та здоров`я інших осіб.

Що стосується посилань ОСОБА_7 на погіршення безпекової ситуації в місті Запоріжжі та необхідність мати автомобіль як засіб оперативної евакуації родини, колегія суддів зазначає, що такі обставини є загальними для значної кількості громадян України в умовах воєнної агресії та жодним чином не виправдовують і не нівелюють факт допущеного ним грубого порушення Правил дорожнього руху, яке призвело до загибелі людини.

Наявність у державі воєнного стану, підвищеного ракетного та іншого небезпечного ураження територій не може перетворюватися на універсальну підставу для звільнення осіб, які вчинили тяжкі злочини у сфері безпеки дорожнього руху, від спеціальних заходів впливу, спрямованих на запобігання новим трагічним наслідкам.

Крім того, навіть за умови позбавлення права керування транспортними засобами у ОСОБА_7 не позбавляється можливість забезпечувати безпеку родини іншими способами, як це вимушено роблять тисячі осіб, котрі не мають водійського посвідчення або доступу до автомобіля.

Тому зазначені доводи не свідчать про невідповідність додаткового покарання цілям виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Посилаючись на статтю 414 КПК України, апелянт стверджує, що призначене йому покарання є явно несправедливим через суворість.

Водночас він залишає поза увагою, що як убачається з вироку, основне покарання йому призначено у безпосередній близькості до мінімальної межі санкції, а від його реального відбування він звільнений з випробуванням, на підставі статті 75 КК України.

Отже, реальним для ОСОБА_7 покаранням, яке він фактично повинен відбувати, є саме додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, що в умовах спричинення смертельних наслідків у результаті допущених ним порушень ПДР не може бути визнано ні надмірним, ні таким, що виходить за межі розумної судової дискреції.

Навпаки, скасування єдиного реального обмеження, запровадженого вироком у зв`язку із вчиненням злочину саме у сфері дорожнього руху, призвело б до фактичного уникнення обвинуваченим будь-яких дієвих запобіжних заходів, спрямованих на недопущення аналогічних порушень у майбутньому, і суперечило б принципам невідворотності та справедливості покарання.

Стосовно доводів апелянта про завищений, на його думку, розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з нього на користь потерпілої ОСОБА_8 , колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Як прямо відображено у вироку, суд першої інстанції виходив з положень ст. 23, ст.1167 ЦК України, а також з конкретних обставин справи, пов`язаних із безповоротною втратою потерпілою єдиного сина, значним погіршенням її психоемоційного стану та стану здоров`я, порушенням звичних життєвих зв`язків, втратою підтримки у похилому віці тощо.

Суд докладно виклав, у чому саме проявляється моральна шкода, зокрема тривалі гострі душевні переживання, постійне відчуття болю та втрати, неможливість відновлення попереднього рівня життя, погіршення стану здоров`я у вигляді підвищеного артеріального тиску, головних болів, серцевих нападів.

З урахуванням цих обставин потерпіла оцінила завдану їй моральну шкоду у 800000 грн., при цьому суд, на відміну від тверджень апелянта, не безпідставно погодився з заявленою сумою, а врахував здійснені виплати страховою компанією 96000 грн., а також добровільні виплати самого ОСОБА_7 у загальному розмірі 70000 грн., унаслідок чого саме невідшкодована частина моральної шкоди була визначена у сумі 634 000 грн.

Тобто суд першої інстанції не лише врахував факт часткового добровільного відшкодування шкоди обвинуваченим, а й прямо поклав його у основу зменшення тієї суми, яка реально підлягає стягненню з останнього.

Посилання апелянта на його скрутний матеріальний стан, потребу утримувати малолітню дитину, а також твердження про «непосильність» суми 634000 грн. для нього не можуть бути підставою для зменшення розміру моральної шкоди за наслідками апеляційного перегляду.

Законодавець, визначаючи підходи до відшкодування моральної шкоди, передусім пов`язує її розмір із характером і обсягом страждань потерпілого, а не з фінансовими можливостями заподіювача шкоди.

Майновий стан особи, яка завдала шкоди, може враховуватись, але не є визначальним та не може нівелювати об`єктивні наслідки злочину.

У даній справі йдеться про втрату потерпілою єдиної дитини, що за своїм змістом та масштабом страждань не може бути адекватно компенсована жодною сумою грошових коштів.

Визначена судом сума 634000 грн. є результатом зваженого врахування усіх конкретних обставин справи та вже зменшена на розмір здійснених страхових і добровільних виплат.

Сама по собі незгода обвинуваченого з визначеним розміром компенсації, підкріплена лише посиланнями на його доходи та сімейні обставини, не свідчить про порушення судом критеріїв розумності, справедливості та співмірності.

Колегія суддів також бере до уваги наведені у запереченнях представника потерпілої доводи про те, що позиція ОСОБА_7 , який фактично ототожнює визначений розмір моральної шкоди із «безпідставним збагаченням» потерпілої, суперечить заявленому ним щирому каяттю та не свідчить про реальне усвідомлення тяжкості наслідків власних дій.

Таке ставлення до вимог потерпілої, яка втратила єдиного сина, засвідчує радше прагнення мінімізувати власну відповідальність, ніж готовність у повному обсязі компенсувати завдану шкоду.

За таких обставин, на чому слушно наголошено у запереченнях представника потерпілої, відсутні підстави вважати, що подальше «пом`якшення» цивільно-правових наслідків вироку сприятиме виправленню обвинуваченого чи утвердженню почуття справедливості як у потерпілої, так і в суспільстві.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів виходить із того, що обставини, на які посилається ОСОБА_7 : наявність малолітньої дитини, позитивна характеристика, відсутність попередніх притягнень, часткове добровільне відшкодування шкоди, погіршення безпекової ситуації в місті, потреба у додатковому заробітку, не є новими і в переважній більшості були вже враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та вирішенні цивільного позову.

Суд першої інстанції, належним чином застосувавши положення статті 65 КК України, визначив обвинуваченому покарання у межах санкції частини другої статті 286 КК України, обґрунтував необхідність і доцільність застосування статті 75 КК України та додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на три роки, а також навів переконливі мотиви визначення розміру моральної шкоди.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до статті 409 КПК України могли б бути підставою для зміни або скасування вироку в оскарженій частині, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Призначене ОСОБА_7 покарання, з урахуванням його реального змісту і співвідношення між основним та додатковим видами, не є явно несправедливим через м`якість чи суворість, а визначений судом розмір моральної шкоди відповідає характеру завданих потерпілій страждань, принципам розумності та справедливості.

За таких обставин доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для зміни вироку в частині призначення додаткового покарання та визначення розміру моральної шкоди.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 20.01.2025 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3