Провадження № 1-кп/638/889/26
УХВАЛА

Іменем України

29 січня 2026 року м. Харків

Колегія суддів Шевченківського районного суду м. Харкова у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1

Суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_9

законного представника ОСОБА_9 ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні зали судових засідань Шевченківського районного суду м. Харкова в режимі відеоконференції клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_5 про продовження строку запобіжного заходу у кримінальному провадженні №0002325 від 04.11.2024 року про застосування примусових заходів медичного характеру щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, українця, громадянина України, з неповною вищою освітою, офіційно не працевлаштований, не одружений, малолітніх дітей на утриманні не має, зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за ознаками кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 п. 1 ст. 115 Кримінального Кодексу України,-

В С Т А Н О В И Л А:

У провадженні Шевченківського районного суду м. Харкова перебуває кримінальне провадження №0002325 від 04.11.2024 за клопотанням прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_5 про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_9 у зв`язку із вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 п. 1 ст. 115 Кримінального Кодексу України.

В судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання у психіатричному закладі в умовах, що виключають небезпечну поведінку особи, обраного щодо ОСОБА_9 .

Клопотання обґрунтоване тим, що на підставі висновку судово-психіатричного експерта Харківській Філії судових експертиз Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров?я України» № 828 від 02.12.2024, встановлено, що ОСОБА_9 на теперішній час страждає на хронічне захворювання у формі шизофренії, параноїдної. Відповідно до свого психічного стану не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, якому відповідає правопорушення, ОСОБА_9 перебував у стані вищевказаного хронічного психічного захворювання. Не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_9 на теперішній час, відповідно до свого психічного стану, потребує застосування примусових заходів медичного характеру - госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Відповідно до ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 11.12.2024, ОСОБА_9 змінено запобіжний захід з тримання під вартою на поміщення до закладу з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають його небезпечну поведінку, строком до 02.01.2025 року включно. Цією ж ухвалою суд постановив помістити ОСОБА_9 у порядку застосування запобіжного заходу до Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» Державної установи «Інститут судової психіатрії міністерства охорони здоров`я України» на зазначений вище термін, та в подальшому відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Харкова від 03.12.2025 продовжено запобіжний захід відносно ОСОБА_9 строком до 30.01.2026.

На даний час у вказаній кримінальній справі, наявні ті самі ризики, передбачені п.п.1, 3, 4 ст.177 КПК України, які існували й на час застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Зокрема, згідно вимог ч.5 ст.12 КПК України суспільно небезпечне діяння, яке інкримінуються ОСОБА_9 відноситься до категорії особливо тяжких злочинів та в якості максимальної міри покарання передбачає покарання у виді п`ятнадцять років позбавлення волі, що є вагомим психологічним фактором, який може сприяти переховуванню підозрюваного від органу досудового розслідування та суду, а отже наведене дає підстави вважати, що підозрюваний в разі непродовження стосовно нього запобіжного заходу може переховуватись від органу досудового розслідування та суду з метою уникнути його притягнення до кримінальної відповідальності.

Виходячи із вище викладеного сторона обвинувачення вважає, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, обраних щодо ОСОБА_9 буде недостатнім для запобігання наведених ризиків, забезпечення своєчасного проведення необхідних процесуальних дій та контролю за місцем перебування підозрюваного.

Захисник ОСОБА_9 щодо задоволення клопотання прокурора заперечував, просив змінити запобіжний захід на амбулаторне лікування під наглядом лікарів у м. Харкові та мешкання разом із матір`ю. Свої заперечення обґрунтовував тим, що відповідно до листа Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України» №1.1/3-2331 від 16.12.2025 ОСОБА_9 перебуває у закладі з 23.12.2024, індивідуальна програма медичної, соціальної та психологічної реабілітації у відношенні нього виконується, провідною на теперішній час є медична реабілітація, що дозволяє зробити висновок о наявне у ОСОБА_9 захворювання перейшло в стадію ремісії, що виключає його суспільну небезпеку, а отже і необхідність подальшої госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом. Відповідно доказів того, що станом на 29.01.2026 ОСОБА_9 з огляду на стан його здоров`я потребує подальшої госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом прокурором не надано, що свідчить про необґрунтованість клопотання та неможливість його задоволення. також посилався на невідповідність кваліфікації кримінального правопорушення фактичним обставинам справи.

Представник особи, відносно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру в судовому засіданні відносно задоволення клопотання прокурора заперечувала.

Особа відносно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру- ОСОБА_9 в судовому засіданні підтримав свого захисника, проти задоволення клопотання прокурора заперечував.

Заслухавши думку прокурора та інших учасників судового провадження, суд прийшов до висновку, що клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до ст.503 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що особа вчинила суспільно небезпечне правопорушення у стані неосудності.

У відповідності до ч.1 ст. 508 КПК України, до особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, можуть бути застосовані судом такі запобіжні заходи:

1) передання на піклування опікунам, близьким родичам чи членам сім`ї з обов`язковим лікарським наглядом;

2) поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають її небезпечну поведінку.

Відповідно до ч.2 ст. 508 КПК України ,передбачені частиною першою цієї статті запобіжні заходи застосовуються судом до особи з моменту встановлення факту розладу психічної діяльності чи психічної хвороби.

Згідно ч. 2 ст. 513 КПК України визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

Частина 1 ст. 514 КПК України визначає, що продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється на підставі ухвали суду, в межах територіальної юрисдикції якого застосовується цей захід чи відбувається лікування.

Відповідно до положень ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганням спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити злочинну діяльність.

Так, ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, обгрунтовується тим, що ОСОБА_9 може переховуватися від органу досудового розслідування та/або суду, так як останньому інкримінується вчинення особливо тяжкого кримінального правопорушення і останній, усвідомлюючи факт застосування щодо нього примусових заходів медичного характеру - госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом, може зникнути зі свого постійного місця проживання або реєстрації та переховуватися від суду, що можетнегативно вплинути на прийняття кінцевого рішення у справі.

Ризик, передбачений п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, обґрунтовується тим, що ОСОБА_9 з метою уникнення відповідальності за вчинення особливо тяжкого злочину може одноосібно або за допомогою інших осіб, незаконно впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні шляхом умовляння, залякування чи іншим чином змусити потерпілого, свідків, змінити свої покази.

Ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, обгрунтовується тим, що на теперішній час ОСОБА_9 страждає на хронічне захворювання у формі шизофренії, параноїдної та відповідно до свого психічного стану не може усвідомлювати свої дії та керувати ними, у зв?язку з чим останній може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

З огляду на вказане, суд вважає, що ризики передбачені статтею 177 КПК України, які були підставою для обрання ОСОБА_9 запобіжного заходу, продовжують існувати.

Вивченням особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру, встановлено, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Харкова, українець, громадянин України, з неповною вищою освітою, офіційно не працевлаштований, не одружений, малолітніх дітей на утриманні не має, зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий.

Згідно із ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: е) законне затримання психічнохворих.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про психіатричну допомогу», виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного розладу, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку.

У суду відсутні підстави ставити під сумнів кваліфікацію лікарів-психіатрів та їх висновки.

Крім того, ОСОБА_9 інкримінується вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст.15 ч.2 п.1 ст.115 КК України.

Однак, тяжкість інкримінованого суспільно небезпечного діяння не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_9 інкримінується суспільно небезпечне діяння проти життя та здоров`я особи, а саме закінченого замаху на вбивство двох осіб, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що особа, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру, може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також до належного дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Ураховуючи наведене та дані про особу ОСОБА_9 , обставини кримінального правопорушення, зазначені в клопотанні, яке згідно доводів клопотання є насильницьким та небезпечним для життя чи здоров`я потерпілих, суд приходить до висновку, що на даній стадії кримінального провадження ризики здійснення ОСОБА_9 дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які були підставою для обрання відносно нього запобіжного заходу та на які посилався прокурор в клопотанні про продовження застосування запобіжного заходу, не зменшились настільки, що вже не могли би виправдовувати подальше тримання ОСОБА_9 в закладі з надання психіатричної допомоги, та жодний з інших, більш м`яких запобіжних заходів, не здатний запобігти вказаним ризикам.

Щодо клопотання сторони захисту щодо обрання більш м`якого запобіжного заходу суд зазначає, що з урахуванням висновків висновку судово-психіатричного експерта Харківській Філії судових експертиз Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров?я України» № 828 від 02.12.2024, встановленого ОСОБА_9 діагнозу, який страждає на хронічне захворювання у формі шизофренії, параноїдної, стану ОСОБА_9 на час розгляду клопотання, застосування іншого запобіжного заходу є неможливим з урахуванням можливої небезпечної поведінки, про що вказує характер вчинених ОСОБА_9 дій, викладених у клопотанні.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у своїй практиці акцентує увагу на тому, що осіб, які мають психічні розлади, може бути позбавлено волі або з метою проведення медичного лікування, або у зв`язку з потребами суспільства. Основна причина, чому Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (п. п. «е» п. 1 ст. 5) дозволяє позбавляти їх волі, полягає не лише у тому, що ці особи можуть бути небезпечними для суспільства, а ще і у тому, що їх власні інтереси можуть вимагати утримання у спеціалізованих закладах (рішення у справах: «Горшков проти України» від 08.11.2005 р., заява № 67531/01, п. 37; «Литва проти Польщі («Litwa v. Poland), заява № 26629/95, параграф 60).

Посилання захисника на невірну кваліфікацію дій ОСОБА_9 , є передчасним, оскільки зазначені обставини, повинні бути оцінені судом при ухвалені остаточного рішення у цьому кримінальному провадженні. Щодо посилань на ненадання прокурором відомостей, які б підтверджували факт, що станом на 03.12.2025 року ОСОБА_9 , з огляду на стан його здоров`я, потребує подальшої госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом, а також того, що захворювання могло перейти в стадію ремісії, що виключає суспільну небезпеку особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру, а отже і необхідність його подальшої госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом, то підтвердження зазначених захисником обставин матеріали справи не містять. .

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_9 необхідно продовжити строк тримання у закладі з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають його небезпечну поведінку - на 60 діб.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 177, 178, 314, 315, 336, 508 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання у психіатричному закладі в умовах, що виключають небезпечну поведінку особи, підозрюваного ОСОБА_9 , задовольнити.

Продовжити строк тримання у психіатричному закладі у Дніпровській філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України», яка знаходиться за адресою: 49006, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Надії Алексєєнко, буд. 84 , підозрюваного ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєтрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 на 60 (шістдесят) діб, а саме: до 29 березня 2026 року.

Копію ухвали вручити сторонам кримінального провадження та направити у психіатричний заклад Дніпровську філію «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України», для відома.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом семи днів з дня її оголошення. Подання апеляційної скарги на ухвалу зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання, крім випадків, встановлених КПК України.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Повний текст складено 29.01.2026.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3