Дата документу 20.11.2025Справа № 554/5061/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 року м. Полтава

Шевченківський районний суд міста Полтави в складі:

слідчого судді - ОСОБА_1 ,

з участю: секретаря - ОСОБА_2 ,

представників власника майна - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції клопотання ОСОБА_5 в особі його представника ОСОБА_3 про часткове скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000405 від 02.04.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

встановив:

03.11.2025 року в провадження слідчого судді Шевченківського районного суду міста Полтави надійшло клопотання ОСОБА_5 в особі його представника ОСОБА_3 про часткове скасування арешту майна накладеного ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 16.04.2025 року по справі № 554/5061/25 (провадження 1-кс/554/5526/2025) в рамках кримінального провадження № 0000405 від 02.04.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , в частині позбавленням права користування майном.

Клопотання обґрунтовано тим, що ОСОБА_5 є власником трикімнатної квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13.08.2024 року, укладеного між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі за № 8807. Про що в Державному реєстрі речових прав цього ж дня приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 здійснено відповідний запис, індексний номер: 74562586 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

Однак, відповідно до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, державним реєстратором ОСОБА_8 23.04.2025 року внесено запис про обтяження нерухомого майна, належного ОСОБА_5 , а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийнято на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 16.04.2025 року по справі № 554/5061/25 у кримінальному провадженні № 0000405 від 02.04.2025 року з позбавленням права користування, розпорядження та відчуження.

18.06.2025 року адвокат ОСОБА_9 в інтересах власника майна ОСОБА_5 звернувся до Шевченківського районного суду м. Полтави з клопотанням про ознайомлення з матеріалами справи № 554/5061/25 та отримання копії ухвали від 16.04.2025 року про арешт майна у даній справі.

Зазначила, що 16.04.2025 року до Шевченківського районного суду м. Полтави надійшло клопотання старшого слідчого відділення розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності СВ Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_10 , погоджене прокурором Полтавської окружної прокуратури ОСОБА_11 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000405 від 02.04.2025 року, в тому числі на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_5 на праві власності. Вказане клопотання слідчий обґрунтовував тим, що невідомі особи шляхом обману заволоділи квартирами, за адресами: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 без відома власника ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та в подальшому здійснили їх продаж.

Під час досудового розслідування було встановлено, що 11.01.2022 року за реєстровим № 1, бланк НРС 108431, ОСОБА_13 , приватним нотаріусом Київського нотаріального округу, було посвідчено довіреність на представництво інтересів з питань користування та розпорядження майном від ОСОБА_12 на ОСОБА_14 . На підставі вказаної довіреності 25.07.2024 року між ОСОБА_14 , який діє на підставі довіреності, та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_15 .

В подальшому, 13.08.2024 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу про продаж квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 . Таким чином, за версією органу досудового розслідування, невстановлені особи, шляхом обману та підробки довіреності від 11.01.2022 року за реєстровим № 1 бланк НРС 108431, здійснили заволодіння нерухомим майном, що на праві власності належало ОСОБА_12 , а саме, крім іншого, квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Вказані обставини орган досудового розслідування підтверджує: показаннями ОСОБА_12 , який повідомив, що має у власності, крім іншого, квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яку придбав у 2021 році, та 12.01.2022 року виїхав за межі України і з того часу перебуває за кордоном. Про те, що його нерухомість, в тому числі квартиру за адресою: АДРЕСА_1 було перереєстровано на інших осіб, без, начебто, його відома, останньому стало відомо лише на початку 2025 року. Зазначає, що довіреності на вчинення дій від його імені не укладав, наміру продавати квартиру не мав; відомостями про те, що приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу ОСОБА_13 з 06.10.2022 року було зупинено його приватну нотаріальну діяльність та останній виїхав з межі України.

Слідчий в поданому клопотанні про арешт майна зазначав, що власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 станом на дату постановлення ухвали є ОСОБА_5 . Таким чином, на думку слідчого, невстановленими особами здійснюються заходи щодо спроб відчуження нерухомого майна, яке останні набули у власність шахрайським шляхом. Вказані дії можуть призвести до приховування слідів вчиненого злочину.

16.04.2025 року слідчим суддею Шевченківського районного суду міста Полтави у справі № 554/5061/25 постановлено ухвалу про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000405 від 02.04.2025 року, в тому числі на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_5 на праві власності, заборонивши користуватись, розпоряджатись та відчужувати вказану квартиру. Судом було вказано, що власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 станом на дату постановлення ухвали є ОСОБА_5 .

Користуючись своїм процесуальним правом, представник власника майна ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_3 вважає, що накладений ухвалою Шевченківського районного суду м. Полтави у справі № 554/5061/25 арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_5 на праві власності, підлягає скасуванню з наступних підстав.

Клопотання про арешт було складено та направлено до суду слідчим, а не прокурором всупереч приписам КПК України, а саме ст. 64-2. Тому, в даному випадку є істотне порушення норм кримінального процесуального законодавства, а саме ініціювання питання арешту третьої особи перед судом неналежним суб`єктом. Суд в даному випадку не звернув увагу на таке істотне порушення, та розглянув клопотання слідчого.

Також вказала, що арешт накладено необґрунтовано, з порушенням положень ст. 170 КПК України, без перевірки обставин та підстав накладання такого арешту. Також, на переконання представника власника майна ОСОБА_5 накладений арешт порушує право на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, а також під час накладання арешту на майно не було враховано відсутність правової підстави для арешту майна.

Крім того, матеріали кримінального провадження не містять інформації про те, що ОСОБА_5 має будь-яке відношення до обставин, які розслідуються у вказаному кримінальному провадженні, а також, ОСОБА_5 не є підозрюваним у вказаному кримінальному провадженні, а тому належне йому майно не може бути джерелом забезпечення можливої конфіскації майна.

За увесь період розслідування кримінального провадження, та станом на дату звернення з даним клопотанням про скасування арешту майна, належного на праві власності ОСОБА_5 , останній жодного разу не викликався до органу досудового розслідування для дачі показів навіть в якості свідка.

В матеріалах, що були поданні до суду органом досудового розслідування відсутня постанова про визнання квартири за адресою: АДРЕСА_1 речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

Крім того, слідчий в поданому клопотанні в порушення п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України взагалі не вказує мету та необхідність такого арешту, обмежившись лише копіюванням ч. 2 ст. 170 КПК України.

Шевченківський районний суд міста Полтави наклав арешт на вказану вище квартиру, що належить на праві власності ОСОБА_5 з метою збереження речових доказів (п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України), самостійно визначивши, що майно має ознаки речового доказу посилаючись на ст. 98 КПК України.

Тобто, в даному випадку, суд вийшов за межі клопотання, що є порушенням кримінального процесуального законодавства. Тож представник власника майна ставить під сумнів неупередженість суду у вирішенні даного питання.

Слідчий у клопотанні посилається на ч. 5 ст. 170 КПК України, відповідно до якої, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна. Враховуючи те, що слідчий посилається на вищевказану норму, представник власника майна робить висновок, що мета арешту квартири є п. 3 ч. 2 ст. 170 КК України, а саме конфіскація майна як виду покарання або заходу кримінально правового характеру щодо юридичної особи. Однак, санкція ч. 4 ст. 190 КК України, за фактом якої внесено відомості до ЄРДР, не містить в собі покарання у вигляді конфіскації майна. Вищевикладене ще раз вказує на те, що слідчим суддя вийшов за межі клопотання, оскільки в оскаржуваному рішенні жодним чином не було відреаговано на вказане правове обґрунтування сторони обвинувачення. Більш того, судом було вказано, що слідчим було доведено необхідність арешту, а також наявність ризиків.

Наголошує, що орган досудового розслідування під час звернення до суду з клопотанням про арешт майна не зазначив, належним чином не обґрунтував та не підтвердив будь-якими доказами, які свідчили б про те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 була відчужена злочинним шляхом.

Судове засідання 16.04.2025 року, на якому вирішувалось питання про арешт вказаної вище квартири здійснювалось без виклику осіб, у володінні яких знаходиться об`єкт, на який накладається арешт майна, а також без участі слідчого, який подав заяву про здійснення розгляду справи за його відсутності. Натомість, представник власника майна ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_3 , зазначає, що органом досудового розслідування не надано взагалі жодного доказу, які підтверджують обставини викладені в клопотанні про арешт майна, зокрема, квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, органом досудового розслідування до матеріалів клопотання не долучено документів, які підтверджують право власності ОСОБА_12 на вказане вище нерухоме майно враховуючи те, що в своїх показаннях останній повідомив, що документи, які підтверджують право власності його на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 знаходяться в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , на яку також накладено арешт ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 16.04.2025 року у справі № 554/5061/25, а також доказів того факту, що довіреність від 11.01.2022 року за реєстровим № 1, бланк НРС 108431, посвідчена приватним нотаріусом Київського нотаріального округу ОСОБА_13 , є такою, що не підписувалась ОСОБА_12 для представництва його інтересів з питань користування та розпорядження майном на ОСОБА_14 , тобто є підробленою.

Разом з цим, матеріали клопотання про арешт майна не містять інформації про те, що будь-яку з квартир, на яку накладено арешт оскаржуваною ухвалою суду визнано речовим доказом у даному кримінальному провадження. Зокрема, відсутні постанови слідчого при визнання речовим доказом, крім іншого, квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Так, з огляду на долучені до матеріалів клопотання документи, вони не підтверджують обставин, про які зазначено слідчим у поданому клопотанні про арешт майна, зокрема того факту, що квартиру за адресою: АДРЕСА_1 відчужено шахрайським шляхом та вказана квартира є речовим доказом у даному кримінальному провадженні, оскільки навіть в тексті клопотання органу досудового розслідування про арешт майна, не приведено жодного обґрунтування, якому чи яким із критеріїв ч. 1 ст. 98 КПК України відповідає це майно.

У зв`язку з тим, що квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_5 , яку органом досудового розслідування не визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, в даному випадку не може ставитися питання про накладення арешту на майно, з метою забезпечення збереження речових доказів, як це дозволяє ч. 10 ст.170 КПК України.

Як вже було зазначено вище, ОСОБА_5 є власником трикімнатної квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 13.08.2024, укладеного між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі за № 8807 та про що в Державному реєстрі речових прав в цей же день 13.08.2024 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 здійснено відповідний запис, індексний номер: 74562586 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000). Відповідно до п. 2 вказаного договору, продаж квартири вчинено за 4 111 900, 00 грн (чотири мільйони сто одинадцять тисяч дев`ятсот) гривень 00 копійок, які покупець повністю сплатив продавцю до підписання цього договору. Продавець своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку та відсутність будь-яких претензій до покупця. У п. 6 вказаного договору зазначено, що квартира, яка є об`єктом договору, на момент укладення цього договору нікому іншому не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, під забороною, арештом, в заставі, в тому числі податковій, не перебуває, про що свідчать Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно , Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна та суб`єкта від 13.08.2024, Витяги з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 13.08.2024, судові спори щодо неї не ведуться, відносно квартири не укладено з іншими особами будь-яких договорів щодо користування нею, як юридчна адреса вона не використовується, прав щодо неї у третіх осіб, як в межах, так і за межами України немає. Таким чином, квартира за адресою: АДРЕСА_1 набута у власність ОСОБА_5 законним шляхом. Тож, представник власника майна звертає увагу на наступну норму, на яку посилається слідчий, а саме ч. 10 ст. 170 КПК України, відповідно до якої арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

При цьому у даній статті є продовження в абз. 2 ч. 10 ст. 170 КПК України «не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів».

В даному випадку, як слідує з мотивів клопотання, ОСОБА_5 є добросовісним набувачем вищевказаної квартири в м. Києві, оскільки правочин був посвідченим нотаріусом, проведені офіційні платежі, що передбачені законодавством України при покупці квартири у власність. Натомість, клопотання містить перелік норм кримінального процесуального законодавства без логічної конструкції, яка б стосувалась саме даного індивідуального кримінального провадження. А суд самостійно прийшов до висновку про те, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 є речовим доказом, але також не вказує мету такого арешту, але лише прописує завдання арешту, а саме «… запобіганню можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчужування». Підсумовуючи все вищевикладене, на переконання представника власника майна, слідчий суддя з урахуванням очевидних численних недоліків клопотання слідчого прийняв рішення, яке в свою чергу порушило право мирно володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном законного власника ОСОБА_5 , який набув таке майно добросовісно та у відповідності до закону.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Представник власника майна вказує на те, що накладений арешт суперечить завданням такого заходу забезпечення, оскільки порушує право третьої особи мирно володіти своїм майном.

Таким чином, накладання арешту на майно, а саме на квартиру адресою: АДРЕСА_1 , призведе до позбавлення власника цього майна ОСОБА_5 можливості користуватися та розпоряджатися своєю власністю, як захід забезпечення кримінального провадження, суперечить змісту ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та підлягає скасуванню.

Окрім того, вказує, що станом на дату звернення органу досудового розслідування до суду з клопотанням про арешт майна, а також станом на теперішній час відсутні підстави, які б виправдовували втручання держави у право ОСОБА_5 мирно володіти своїм майном у контексті забезпечення «справедливого балансу» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту прав конкретної особи.

Слідчий у судове засідання неодноразово не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду заяви.

Представники заявника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у судовому засіданні клопотання підтримали, прохали його задовольнити з підстав у ньому наведених.

Згідно з ч. 1 ст. 107 КПК України, під час розгляду клопотання здійснювалась фіксація за допомогою технічних засобів.

Вивчивши клопотання, заслухавши обґрунтування учасників процесу, слідчий суддя приходить до такого висновку.

Ухвалою Октябрського (наразі - Шевченківського) районного суду міста Полтави від 16.04.2025 року по справі № 554/5061/25 (провадження 1-кс/554/5526/2025) в рамках кримінального провадження № 0000405 від 02.04.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, накладено арешт, зокрема на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , з позбавленням права користування, розпоряджання та відчуження.

Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 13.08.2024 року, укладеного між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі за № 8807 та про що в Державному реєстрі речових прав в цей же день, 13.08.2024 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 здійснено відповідний запис, індексний номер: 74562586 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), ОСОБА_5 є власником трикімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Представники заявника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у судовому засіданні підтвердили, що ОСОБА_5 із сім`єю, в тому числі малолітньою дитиною там до цього часу проживає і позбавлення добросовісного набувача майна та його сім`ї права користування майном буде непропорційним втручанням у їх право на мирне володіння майном, позаяк ніхто з них не є підозрюваним та його провина у яких небудь протиправних діях не доведена у встановленому законом порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається у т. ч. з метою забезпечення збереження речових доказів. У випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Враховуючи, що відсутні заперечення органу досудового розслідування щодо часткового скасування арешту з квартири за адресою АДРЕСА_1 , в частині позбавленням права користування майном, а також переконливі доводи щодо неможливості задоволення цього клопотання слідчий суддя приходить до висновку, що в подальшому застосуванні цього заходу в частині позбавленням права користування майном наразі немає нагальної потреби.

Суд враховує, що у Рішенні від 25 січня 2012 р. № 3-рп/2012 (справа № 1-11/2012) Конституційний Суд України зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними з нею.

Конституційний Суд України визначає принцип пропорційності, в першу чергу, як процесуальну справедливість: «Обмеження конституційних прав повинно відповідати принципу пропорційності: інтереси забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та безпеки тощо можуть виправдати правові обмеження прав і свобод тільки в разі адекватності соціально обумовленим цілям».

Принцип пропорційності закріплений у міжнародних нормативних актах, рішеннях Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини, принцип права, згідно концептуального змісту якого мета юридичних дій має бути суспільно вагомою, а засіб її досягнення найменш обтяжливим у конкретних умовах, втручання у сферу прав і свобод людини може допускатись лише в випадках крайньої необхідності, з метою забезпечення правосуддя чи іншої суспільно корисної мети, якщо цього неможливо досягти іншими засобами, а заподіяна примусовими заходами шкода буде меншою, ніж відвернута.

Добросовісний набувач, на що неодноразово звертав увагу Верховний Суд, не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам ст. 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) застосовується з огляду на такі принципи: 1) у першому реченні першого абзацу закладається принцип мирного володіння майном, який має загальний характер; 2) принцип, викладений у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплений у другому абзаці принцип визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див.: mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).

Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див.: рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року(Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження №14-208цс18, пункт 100). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України).

Якщо законом установлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (частина п`ята статті 12 ЦК України).

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

Клопотання та приєднані до нього матеріали вочевидь свідчать про те, що добросовісність набуття ОСОБА_5 права власності (включає право володіння, користування та розпорядження) на житло квартиру АДРЕСА_2 наразі не спростована, останній у справі не має статусу підозрюваного чи обвинуваченого, суду не надано доказів наявності цивільного позову щодо цієї квартири від потерпілого ОСОБА_12 , а також переконливих відомостей (судових експертиз, тощо) щодо встановлення факту підроблення яких-небудь документів у «ланцюгу» переходу права власності від ОСОБА_12 до ОСОБА_5 . А також того, що останній якимось чином перешкоджав досудовому розслідуванню, чи є які-небудь побоювання, що він може пошкодити (знищити) це майно.

Таким чином, позбавлення ОСОБА_5 права користування означеним майном за цих конкретних обставин, на думку суду, не буде пропорційним (співмірним) легітимній меті досудового розслідування та у розумінні ст. 1 Першого протоколу Конвенції становитиме для нього надмірний тягар, що є неприпустимим. Цілком достатнім наразі є заборона розпорядження цим майном.

Керуючись ст. ст. 98, 167, 170-173,174 КПК України, слідчий суддя,

постановив:

Клопотання задовольнити.

Скасувати арешт накладений ухвалою Шевченківського (раніше - Октябрського) районного суду міста Полтави від 16.04.2025 року по справі № 554/5061/25 (провадження 1-кс/554/5526/2025) в рамках кримінального провадження № 0000405 від 02.04.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , в частині позбавленням права користування майном.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_16