ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2707/25 Справа № 185/4046/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора

в режимі відеоконференції ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

в режимі відеоконференції

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000621, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тернівка Дніпропетровської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2025 року затверджено угоду від 13 червня 2025 року про примирення між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_9 .

Визнано ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, та призначено покарання у вигляді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від призначеного остаточного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки, зобов`язавши його згідно з п.п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; та згідно п.2 ч. 3 ст. 76 КК України не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Згідно ч. 4 ст. 76 КК України нагляд за ОСОБА_7 на час проходження ним військової служби покладено на командира відповідної військової частини.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили щодо ОСОБА_7 у вигляді цілодобового домашнього арешту, скасовано.

Заяву про відмову від позову, подану потерпілим ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування майнової шкоди, задоволено.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні умисного заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, вчиненого за наступних обставин.

Молодший сержант ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, на посаді командира відділення збору та обробки інформації військової частини НОМЕР_1 , 29 березня 2025 року приблизно об 11 год. 30 хв. перебував на відкритій ділянці місцевості за адресою: м. Павлоград, вул. Харківська (виїзд в напрямку с. Вербки Павлоградського району) в стані алкогольному сп`яніння.

Начальник відділу реагування патрульної поліції Павлоградського районного відділу поліції майор поліції ОСОБА_9 та поліцейський відділу реагування патрульної поліції Павлоградського районного відділу поліції сержант ОСОБА_10 29 березня 2025 року приблизно об 11 год. 35 хв. в ході виконання своїх службових обов`язків, а саме по маршруту патрулювання по вулиці Харківській м. Павлограда, ними було виявлено ОСОБА_7 , який в правій руці тримав ніж та при появі працівників поліції почав поводити себе агресивно та проявляти явну неповагу до представників поліції, висловлюватись на адресу співробітників поліції нецензурною лайкою. На пред`явлення законної вимоги припинити вчиняти подібні дії та представитися, останній не реагував. В подальшому ОСОБА_7 , тримаючи ніж в правій руці, підійшов до службового автомобіля марки «Mitsubishi Outlander», номерний знак НОМЕР_2 , та тримаючи ніж в правій руці, умисно, пошкодив капот вищезазначеного автомобіля та пішов в сторону. Далі, начальник відділу реагування патрульної поліції Павлоградського районного відділу поліції майор поліції ОСОБА_9 та поліцейський відділу реагування патрульної поліції Павлоградського районного відділу поліції сержант ОСОБА_10 повідомили припинити протиправні дії та кинути ніж на землю. Однак ОСОБА_7 не відреагував та, розуміючи, що вони є працівниками поліції, оскільки були у форменому одязі з розпізнавальними знаками, і в силу своїх посадових обов`язків не допустять його протиправної поведінки, у ОСОБА_7 виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень начальнику відділу реагування патрульної поліції Павлоградського районного відділу поліції майору поліції ОСОБА_9 . Усвідомлюючи суспільно-небезпечні наслідки своїх дій, спрямованих на перешкоджання працівникам поліції у виконанні ними своїх службових обов`язків та бажаючи їх настання, діючи умисно, керуючись мотивом непідкорення законним вимогам працівників правоохоронного органу, ОСОБА_7 кулаком правої руки наніс начальнику відділу реагування патрульної поліції Павлоградського районного відділу поліції майору поліції ОСОБА_9 удар в ніс, чим спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді садна правого крила носа з переходом на щічну ділянку, що утворилося по ударному механізму від дії тупого твердого предмету (предметів) з місцем прикладання діючої сили в область носу праворуч та за своїм характером відноситься до легких тілесних ушкоджень, на що сержант поліції ОСОБА_10 в порядку, передбаченому Законом України «Про Національну поліцію», застосував до ОСОБА_7 спеціальний засіб дратівливої дії «Терен-4», повалив його на підлогу та одягнув на руки кайданки.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, просить скасувати вирок суду першої інстанції та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що судом при перевірці угоди на відповідність вимогам цього Кодексу або закону не були враховані положення п.2 ч.7 ст.474 КПК України. Вказав, що ОСОБА_7 скоїв злочин в стані алкогольного сп`яніння під час перебування у СЗЧ. Окрім того, відповідно до службової характеристики, яка надана командиром військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_7 характеризується негативно, неналежно виконує свої службові обов`язки та відноситься до них не сумлінно, без почуття високої відповідальності.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просив скасувати вирок і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Потерпілий ОСОБА_9 просив вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, та правова кваліфікація його дій ніким з учасників судового провадження не оспорюються.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, то вони є безпідставними.

Згідно з ч.3 ст.469 КПК України угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Укладення угоди про примирення у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, не допускається.

Частиною 1 ст. 55 КПК України визначено, що потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Згідно з ст.471 КПК України в угоді про примирення зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, строк її відшкодування чи перелік дій, не пов`язаних з відшкодуванням шкоди, які підозрюваний чи обвинувачений зобов`язані вчинити на користь потерпілого, строк їх вчинення, узгоджене покарання та згода сторін на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.

В угоді зазначається дата її укладення та вона скріплюється підписами сторін.

Таким чином закон пов`язує можливість укладення угоди, серед іншого, з тяжкістю кримінального правопорушення, і не містить прямої заборони на укладення угоди у цьому кримінальному провадженні.

Апеляційний суд приймає до уваги висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 31 березня 2016 року (справа № 5-27кс16), згідно з якими примирення є комплексним міжгалузевим інститутом кримінального та кримінального процесуального законодавства, спрямованого на задоволення/відновлення прав потерпілого та заохочення позитивної посткримінальної поведінки суб`єкта злочину. На забезпечення дієвості правових механізмів інституту примирення, його цілей і мети впливають складні зв`язки між принципами публічності і диспозитивності.

Також, як зазначено в цьому рішенні, суд надає особливого значення існуванню в інституті примирення конкуренції принципів публічності і диспозитивності, яка визначає пріоритети публічного і приватного інтересів та їх взаємозв`язок, і вважає, що для встановлення співвідношення публічних і приватних пріоритетів в інституті примирення сторін визначальною є категорія інтерес.

Під час примирення сторін у кримінальному судочинстві кожна зі сторін кримінально-правового конфлікту переслідує свої інтереси. Для потерпілого це відновлення порушених прав шляхом відшкодування заподіяної злочином шкоди, для захисту якої він у кримінальному процесі наділений відповідними правами. Для обвинуваченого (підозрюваного) це уникнення кримінальної відповідальності або призначення мінімального покарання. Держава, у свою чергу, будучи носієм публічного інтересу, регулює суспільні відносини, які є предметом кримінального процесуального права. І під час вирішення кримінально-правових конфліктів Європейський суд з прав людини зобов`язує національні суди дотримуватись балансу між приватними і публічними інтересами.

Угода про примирення являє собою ключовий інструмент узгодження інтересів учасників кримінально-правового конфлікту та забезпечення їх балансу. Адже сторони шляхом компромісних і взаємовигідних рішень між собою адаптують норму права про примирення щодо конкретного (їх) випадку, чим задовольняють свої інтереси, а в результаті і суспільні (публічні) інтереси.

Тобто існує така група суспільних відносин, охоронюваних кримінальним правом, у яких приватні інтереси їх учасників можуть переважати над суспільними (публічними) інтересами настільки, що волевиявлення потерпілого може мати вирішальне значення для кримінальної відповідальності винної особи. Без наявності приватних інтересів і вираження волевиявлення до їх реалізації ніякі публічні інтереси не можуть бути досягнуті.

Апеляційний суд погоджується з доводами прокурора про те, що основним безпосереднім об`єктом вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення є нормальна діяльність правоохоронних органів, їх авторитет, а додатковим об`єктом здоров`я працівників правоохоронних органів.

Однак діями обвинуваченого ОСОБА_7 у цьому кримінальному провадженні було завдано фізичної шкоди і конкретній особі потерпілому ОСОБА_9 , який виразив своє волевиявлення на укладення угоди про примирення з підозрюваним.

При цьому апеляційний суд зауважує, що апеляційна скарга лише містить посилання на загальнотеоретичні поняття, і в ній прокурор не навів жодних доводів на обґрунтування того, чому у цьому кримінальному провадженні приватні інтереси обвинуваченого ОСОБА_7 і потерпілого ОСОБА_9 не можуть мати перевагу над публічними інтересами.

Перед ухваленням рішення про затвердження угоди суд з`ясував у обвинуваченого, що він цілком розуміє права, передбачені п.1 ч.4 ст.474 КПК України, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст.473 КПК України, характер обвинувачення та вид покарання із звільненням від його відбування з випробуванням, а так само з`ясував у потерпілого що він цілком розуміє наслідки затвердження угоди, передбачені ст.473 КПК України. Також суд перевірив угоду на відповідність вимогам закону, встановивши, що її укладення є добровільним і умови угоди не суперечать вимогам кримінального процесуального закону та закону України про кримінальну відповідальність.

Узгоджене сторонами угоди покарання за видом та розміром відповідає вимогам ст.65 КК України і не виходить за межі загальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність. Крім іншого, обвинувачений і потерпілий дійшли згоди і про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

На переконання апеляційного суду, угода про примирення між обвинуваченим ОСОБА_7 і потерпілим ОСОБА_9 не суперечить інтересам суспільства, у ній повною мірою забезпечено баланс інтересів учасників примирення для цілей норм ч.3 ст.469 і п.7 ст.474 КПК України, що спростовує доводи прокурора про протилежне.

Доводи прокурора щодо характеристики особи обвинуваченого ОСОБА_7 , на думку апеляційного суду, не стосуються підстав, з якими закон пов`язує можливість укладення угод про примирення.

Тому доводи апеляційної скарги прокурора про суттєві порушення вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції є не обґрунтованими.

Отже, судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, залишити без задоволення.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4