Провадження № 1-кп/643/1076/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2025 м. Харків

Салтівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

обвинуваченої: ОСОБА_4 ,

захисника: ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові матеріали кримінального провадження, зареєстрованого у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0002236 від 25.07.2025, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , уродженки м. Харкова, громадянки України, з середньої освітою, офіційно не працевлаштована, не заміжня, зареєстрованої та проживаючої за адресою АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимої:

1. 03.12.2024 року Октябрським районним судом м. Полтави за ст. 128 КК України до покарання у вигляді 1 року обмеження волі, відповідно до ст. 75 КК України звільненої від відбуття покарання з іспитовим строком 1 рік;

2. 11.12.2024 року Московським районним судом м. Харкова за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, відповідно до ст. 75 КК України звільненої від відбуття покарання з іспитовим строком 2 роки; ухвалою Харківського апеляційного суду від 01.10.2025 вирок було змінено та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі із застосуванням ст. 70 КК України, відповідно до ст. 75 КК України звільнена від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

25.07.2025 року з 01 год. 00 хв. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходилась у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , куди прийшла у гості до своєї знайомої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка мешкає у кімнаті № 8.

Так, 25.07.2025 приблизно о 17 год. 25 хв., точний час в ході досудового розслідування встановити не надалось можливим, ОСОБА_4 , перебуваючи на сходовому майданчику за вхідними дверима до тамбурного приміщення гуртожитку по АДРЕСА_2 , де розташовані кімнати № 6, 7, 8, маючи злочинний намір, спрямований на умисне знищення або пошкодження майна, належного ОСОБА_7 , попередньо вступивши у словесний конфлікт з потерпілою, внаслідок чого остання вигнала її з помешкання, на фоні виниклих неприязних відносин, реалізуючи свій раптово виниклий злочинний намір спрямований на пошкодження майна належного ОСОБА_7 , маючи при собі джерело відкритого вогню - запальничку, підійшла до вхідних дерев?яних дверей тамбурного приміщення, які належать ОСОБА_7 , та використовуючи зазначений предмет, який привела в дію, піднесла та тримала деякий час полум?я запальнички до зазначених дверей, внаслідок чого відбулось займання вхідних дверей до тамбурного приміщення, в подальшому займання було загашено жителями будинку до приїзду поліції.

Після чого, ОСОБА_4 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на знищення чужого майна, побачила біля вхідних дверей до тамбуру крісло та усвідомлюючи, що вказане майно також належить потерпілій, продовжуючи реалізацію свого злочинного наміру, використовуючи наявну у неї запальничку підпалила вказане крісло, тримаючи деякий час біля крісла полум?я запальнички, внаслідок чого відбулось його займання, в подальшому займання було загашено жителями будинку до приїзду поліції.

В результаті злочинних дій ОСОБА_4 частково вигоріли дерев?яні вхідні двері до тамбурного приміщення, де розташоване місце мешкання ОСОБА_8 та крісло, які належні потерпілій, чим було спричинено матеріальну шкоду потерпілій ОСОБА_6 , у розмірі 1 100, 00грн.

Таким чином, ОСОБА_4 , вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 194 КК України, тобто умисне пошкодження чужого майна, вчинене шляхом підпалу.

У ході судового розгляду кримінального провадження обвинувачена ОСОБА_4 свою вину у вчиненні вказаного вище кримінального правопорушення визнала у повному обсязі. Не заперечувала фактичні обставини справи, викладені вище. Зазначила, що в обвинувальному акті правильно зазначені час, спосіб, місце та інші обставини вчинення нею кримінального правопорушення. Також обвинувачена вказала, що по закінченню досудового розслідування у повному обсязі ознайомлена з матеріалами кримінального провадження і не заперечує докази, зібрані в ході досудового розслідування. Крім того обвинувачена пояснила, що показання надає добровільно.

Враховуючи визнання обвинуваченою своєї вини, неоспорення нею фактичних обставин справи, суд за згодою обвинуваченої та інших учасників кримінального провадження, які вважають підтвердженими наявними в матеріалах кримінального провадження доказами фактичні обставини скоєного: дату, час, місце спосіб і інші обставини скоєння обвинуваченою кримінальних правопорушень, а також форму вини і спрямованість умислу; мотив кримінальних правопорушень, їх наслідки; обставини, які впливають на ступінь і характер відповідальності обвинуваченої; інші обставини, які характеризують особу обвинуваченої, визнає їх доказаними в судовому засіданні і вважає за можливе не досліджувати докази стосовно цих фактичних обставин кримінального провадження, відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України обмежившись допитом обвинуваченої та вивченням даних, які характеризують її особу. Наслідки розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, учасникам судового провадження роз`яснено.

Перед встановленням такого порядку дослідження доказів, судом було з`ясовано, що сторони кримінального провадження правильно розуміють зміст цих обставин, а процесуальні наслідки встановлення такого порядку дослідження доказів, в частині обмеження права апеляційного оскарження вказаних обставин, їм роз`яснені та зрозумілі. У суду не виникло сумнівів у добровільності позицій сторін.

Зазначене повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Таким чином, допитавши обвинувачену та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченої, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Показання обвинуваченої є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченою змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності її позиції.

Обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 відповідно до ст. 66 КК України не встановлено.

Обставинами, які обтяжують покарання ОСОБА_4 відповідно до ст. 67 КК України є рецидив злочинів та вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченій покарання за вчинене кримінальне правопорушення, суд враховує наступне.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винної, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо розміру призначеного покарання, завданням якого є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки вищезазначених обставин, що впливають на покарання, а її реалізація становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженої.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання для досягнення його цілей, визначених у статті 50 КК України.

Призначаючи обвинуваченій ОСОБА_4 покарання суд враховує тяжкість вчиненого нею кримінального правопорушення, відсутність обставин, що пом`якшує покарання та наявність обтяжуючих обставин (рецидив злочинів, вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння).

Надаючи оцінку особі обвинуваченої суд також зазначає, що остання офіційно не працевлаштована, суспільно-корисною працею не займається, не заміжня, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, однак у період з 23.11.2023 по 25.11.2023 року перебувала у лікаря-нарколога на стаціонарному лікуванні, раніше неодноразово судима.

Під час судових дебатів прокурор просила суд призначити обвинуваченій покарання за ч. 2 ст. 194 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України приєднати частково до призначеного покарання частину невідбутого покарання за вироком Московського районного суду м. Харкова від 11.12.2024, зміненого ухвалою Харківського апеляційного суду від 01.10.2025 року, та призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у вигляді 6 років позбавлення волі.

Захисник обвинуваченої просила суд при призначенні покарання застосувати положення ст. 69 КК України та призначити обвинуваченій покарання у меншому розмірі, ніж зазначив прокурор, посилаючись на те, що обвинувачена свою вину у вчиненні кримінального правопорушення та заявлений потерпілою цивільний позов визнала у повному обсязі та щиро розкаялася. При цьому вказала, що потерпіла не висловлювала своєї позиції про призначення обвинуваченій суворого покарання.

Надаючи оцінку вказаним доводам захисника, суд зазначає наступне.

Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини КК України за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст. 69 цього Кодексу, відповідно до якої за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу. На підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, у виключних випадках кримінальний закон передбачає можливість застосування положень ст. 69 КК України, але лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто, призначення покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції відповідної норми, можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до ч. 1 та/або ч. 2 ст. 66 КК України, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд виходить з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час та після його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного.

У даному випадку судом не встановлено наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання, які б були підставами для застосування положень ст. 69 КК України.

Факт визнання обвинуваченою своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого як обставину, що пом`якшує покарання.

Щире каяття передбачає, крім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому правопорушенні, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані кримінальним правопорушенням збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.

Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею кримінального правопорушення, добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Тож можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти кримінальних правопорушень, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю кримінального правопорушення або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Повертаючись до обставин цієї справи суд зазначає, що визнання обвинуваченою своєї вини ще не означає, що вона стала на шлях виправлення, і що її зізнання свідчать про рішучість стати на такий шлях, самосуд свого вчинку.

Під час судового розгляду не знайшов свого підтвердження той факт, що обвинувачена надала критичну оцінку своїй протиправній поведінці та вчиняла дії, які свідчать про її бажання виправити наслідки вчиненого.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для застосування положень ст. 69 КК України при призначенні обвинуваченій покарання.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченій покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції, визначеної ч. 2 ст. 194 КК України.

При цьому судом встановлено, що вироком Московського районного суду м. Харкова від 11.12.2024 у справі № 643/10985/24 обвинувачена була засуджена за ч. 4 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнена від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 01.10.2025 вищевказаний вирок суду було змінено та призначено ОСОБА_4 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 років позбавлення волі із застосуванням ст. 70 КК України, на підставі ст. 75 КК України звільнена від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки.

За таких обставин, враховуючи положення ст. 71 КК України суд остаточно призначає обвинуваченій покарання у вигляді позбавлення волі за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутного покарання за попереднім вироком Московського районного суду м. Харкова від 11.12.2024 у справі № 643/10985/24, який змінено ухвалою Харківського апеляційного суду від 01.10.2025.

На переконання суду, призначена міра покарання надасть можливість обвинуваченій сформувати у своїй свідомості уявлення про неминучість настання відповідальності за можливі вчинені нею протиправні діяння у майбутньому, що буде в свою чергу достатньою превентивною мірою. Саме таке покарання є справедливим і достатнім для виправлення обвинуваченої, попередження вчинення нею кримінальних правопорушень та відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Згідно з ухвалою слідчого судді Салтівського районного суду міста Харкова від 27.07.2025, обвинувачена взята під варту, строк тримання під вартою рахувати з моменту фактичного затримання, тобто з 20:00 год. 25.07.2025 року.

Ураховуючи наведене, початок строку відбування покарання обвинуваченій суд обчислює з 25.07.2025, зарахувавши відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в строк покарання строк попереднього ув`язнення, виходячи із співвідношення, згідно якого одному дню тримання під вартою (попереднього ув`язнення) відповідає один день позбавлення волі.

Вказаний запобіжний захід у подальшому продовжувався Салтівським районним судом міста Харкова.

Відповідно до ст. 374 КПК України суд у вироку в тому числі зазначає рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Обвинувачена згідно даного вироку визнана винуватою у вчиненні злочину та їй призначено покарання у виді позбавлення волі, яке виконується реально.

Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне до набрання вироком законної сили запобіжний захід щодо обвинуваченої залишити обраний раніше, а саме тримання під вартою.

Вирішуючи питання щодо заявленого потерпілою ОСОБА_6 цивільного позову про стягнення матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, суд зазначає наступне.

Обвинувачена заявлений цивільний позов визнала у повному обсязі.

Згідно з ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право відповідача, передбачене нормами Цивільного процесуального кодексу України.

Частиною 2 ст. 206 ЦПК України унормовано, що до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

При цьому, суд зазначає, що визнання обвинуваченою цивільного позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Наслідки визнання цивільного позову обвинуваченій в ході судового розгляду були роз`яснені.

За таких обставин, оскільки заява обвинуваченої не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приймає заяву обвинуваченого про визнання цивільного позову.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 4 ст. 206 ЦПК України).

За таких обставин, цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 в сумі 1 100, 00 грн. підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 174 КПК України арешт майна, накладений ухвалами слідчих суддів Салтівського районного суду міста Харкова від 29.07.2025 року у справі № 643/12387/25, від 30.07.2025 у справі № 643/12385/25 підлягає скасуванню.

Долю речових доказів суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.

Витрати на проведення експертизи № 12265 від 19.09.2025 у розмірі 3 392, 64 грн., експертизи № СЕ-19/121-25/20025-ФХД від 05.09.2025 у розмірі 6 239, 80 грн., експертизи № СЕ-19/121-25/20068-ПТ від 15.09.2025 у розмірі 7 131, 20 грн. суд стягує з обвинуваченої на користь держави відповідно до вимог ч. 2 ст. 124 КПК України.

Згідно з ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст. ст. 349, 368, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. ОСОБА_4 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України та призначити їй покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

2. На підставі ст. 71 КК України приєднати частково до призначеного покарання частину невідбутого покарання за вироком Московського районного суду м. Харкова від 11.12.2024, зміненого ухвалою Харківського апеляційного суду від 01.10.2025 року, та призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у вигляді 6 (шести) років позбавлення волі.

3. Початок строку відбування покарання обчислювати з 25.07.2025 року.

4. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати у строк покарання строк тримання ОСОБА_4 під вартою з 25.07.2025 року до набрання даним вироком законної сили виходячи із співвідношення, згідно якого одному дню тримання під вартою (попереднього ув`язнення) відповідає один день позбавлення волі.

5. Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили, залишити раніше обраний - у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор».

6. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задовольнити.

7 Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням у розмірі 1 100 (одну тисячу сто) грн. 00 коп.

8. Арешт на майно, який накладений ухвалою слідчого судді Салтівського районного суду міста Харкова від 29.07.2025 року у справі № 643/12387/25 (провадження 1-кс/643/4193/25), ухвалою слідчого судді Салтівського районного суду міста Харкова від 30.07.2025 року у справі 643/12385/25 (провадження 1-кс/643/4192/25) - після набрання вироком законної сили скасувати.

9. Речові докази:

- запальничку жовтого кольору та пожежне сміття - після набрання вироком законної сили знищити;

- мобільний телефон ТМ «Nokia» з ІМЕІ: НОМЕР_2 із сім-картою НОМЕР_3 , штани спортивні чорного кольору із слідами бруду, футболку синього кольору із слідами бруду, капці гумові синього кольору після набрання вироком законної сили повернути законному володільцю.

10. Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати за проведення:

- експертизи № 12265 від 19.09.2025 у розмірі 3 392 (три тисячі триста дев`яносто дві) грн. 64 коп.;

- експертизи № СЕ-19/121-25/20025-ФХД від 05.09.2025 у розмірі 6 239 (шість тисяч двісті тридцять дев`ять) грн. 80 коп.;

- експертизи № СЕ-19/121-25/20068-ПТ від 15.09.2025 у розмірі 7 131 (сім тисяч сто тридцять одну) грн. 20 коп.

11. Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Салтівський районний суд міста Харкова шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку.

12. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

13. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.

Суддя ОСОБА_1