КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/1415/2026 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 25 листопада 2025 року про арешт майна,

за участю:

представника власника майна ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 25 листопада 2025 року задоволено клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержання законів у сфері протидії організованій злочинності Департаменту нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та захисту інвестицій Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000022 від 10.01.2025 року.

Накладено арешт на майно, вилучене 11.11.2025 під час обшуку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: мобільний телефон iPhone 17 Pro (IMEI: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 ).

Не погоджуючись із ухвалою слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, у якій просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали, скасувати ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 25 листопада 2025 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно, вилучене 11.11.2025 під час обшуку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: мобільний телефон iPhone 17 Pro (IMEI: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 ).

Також адвокат просить зобов`язати відповідних (уповноважених) посадових осіб органу досудового розслідування повернути вилучене майно - мобільний телефон iPhone 17 Pro (IMEI: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 ) власнику ОСОБА_6 .

Обгрунтовуючи скаргу, апелянт зазначає, що на початку обшуку ОСОБА_6 добровільно надав свій мобільний телефон для огляду та повідомив пароль до нього.

Однак, в ході проведення обшуку було вилучено мобільний телефон Iphone 17 pro, IMEI НОМЕР_1 , IMEI2 НОМЕР_2 з паролем НОМЕР_3 , з підстав того, що даний телефон може містити інформацію, яка може бути доказом та потребує додаткового огляду.

Проте, вилучений телефон є власністю ОСОБА_6 та набутий на законних підставах, на мобільному телефоні іншої інформації, крім особистої, немає. Протягом періоду часу, у ході проведення обшуку 11.11.2025 та аж до 09.12.2025 слідчі мали можливість переконатись у цьому.

Зазначає, що дане майно не відповідає вимогам статті 98 КПК України, тому ухвала про накладення арешту винесена без достатніх на це підстав, та з суттєвими порушеннями норм КПК України.

Як вбачається зі змісту клопотання прокурора про накладення арешту на майно, прокурор визначив метою накладення арешту на зазначене в ньому вилучене майно його збереження як речового доказу, хоча при цьому конкретно мету та правову підставу арешту майна не обґрунтував, а лише поверхово послався на положення ст. 170 КПК України, які загалом визначають поняття арешту майна, що є порушенням пункту 1 частини 2 статті 171 КПК України.

Також прокурором не надано відповідне обґрунтування необхідності арешту вилученого майна.

Даний телефон використовується у власних особистих цілях, не містить інформацію, зазначену в ухвалі, а саме: документів фінансово-господарських взаємовідносин за 2024-2025 рік між ДП «Щербанка», ДП «Причорномор`я», ДП «ДГ «ім. О.В. Суворова», ДП «ДГ Мирнопільське», ДП «ДГ «ім. М.І. Кутузова», ДП «ДГ «Богунівська еліта» із ТОВ «ЖНИВА УКРАЇНИ ХХІІІ», ТОВ «ЦІ ФЕРМЕ КОЛЕКТИВЕ», ТОВ «СП З ЦІ ПЕГАС СТ», ТОВ «АГРО-ТРЕНД БЕССАРАБІЯ», в частині надання послуг з посіву, дискування, культивації, обробки сільськогосподарських земель, купівлі добрив, насіння, палива та інших робіт та послуг, збору та реалізації сільськогосподарської продукції, документів звітності зазначених підприємств, документи щодо призначення директорів зазначених вище державних підприємств, мобільні телефони, комп`ютерна техніка, якщо на них містяться документи, виписки, листування між учасниками злочинної діяльності щодо незаконного використання сільськогосподарських земель, які перебувають у постійному користуванні зазначених вище державних підприємств.

Також апелянт вказує, що ОСОБА_6 добровільно надано телефон для огляду та вказано пароль.

Вказане свідчить й про очевидне нехтування дозволом суду (ухвала слідчого судді від 05.11.2025), у якому не зазначено про можливість вилучення будь-яких речей, які не мають відношення до обставин кримінального провадження і на яких не має відомостей про їх обставини.

З вищевикладених підстав заявник вважає, що в поданому клопотанні прокурора не дотримано вимоги статті 171, що є грубим порушенням норм чинного Кримінального процесуального кодексу України.

Майно, вилучене в ході обшуку 11.11.2025 р., що належить ОСОБА_6 , не відповідає вимогам, викладеним в ч. 1 ст. 98 КПК України, оскільки не містить жодних слідів кримінального правопорушення, не було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, не містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, не є предметом, що був об`єктом кримінально протиправних дій та не належать до предметів, набутих кримінально протиправним шляхом або отриманих юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Арешт на комп`ютерні системи чи їх частини накладається лише у випадках, якщо вони отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення або є засобом чи знаряддям його вчинення, або зберегли на собі сліди кримінального правопорушення, або у випадках, передбачених пунктами 2, 3, 4 частини другою цієї статті, або якщо їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, а також якщо доступ до комп`ютерних систем чи їх частин обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту (ч. 3 ст. 170 КПК України).

Задоволення клопотання сторони обвинувачення, враховуючи те, що мобільний телефон не було отримано внаслідок вчинення кримінального правопорушення, не був засобом чи знаряддям його вчинення, враховуючи те, що доступ до мобільного телефону не обмежувався володільцем - у протоколі обшуку вказаний пароль від мобільного телефону, тобто доступ до телефону надано добровільно - призвело до порушення вимог ч. 3 ст. 170 КПК України.

Слідству нічого не заважало протягом періоду перебування телефону провести його огляд та зберегти наявну інформацію.

В поданому клопотанні прокурор лише поверхово послався на положення ст. 98 КПК України без обґрунтування жодних підстав, що дане майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Тому в поданому клопотанні не дотримано вимоги ч. 1 ст. 98, статті 170 КПК України, що є грубим порушенням норм чинного Кримінального процесуального кодексу України.

Відтак, маючи підстави для відмови у задоволенні клопотання сторони обвинувачення, слідчим суддею замість відмови постановлено судове рішення, яким задоволено клопотання.

Також, представник власника майна звертає увагу суду на те, що арешт відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України може застосовуватись лише до визначеного цією статтею кола суб`єктів, а саме: до підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, юридичної особи.

ОСОБА_9 не має жодного із переліченого статусу, даній особі не вручалося повідомлення про підозру, останній не є обвинуваченим, тому право володіння, користування та розпорядження належним майном обмежується без передбачених законних підстав.

В судове засідання прокурор та власник майна не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання їх повідомлено у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності прокурора та власника майна, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника власника майна - адвоката ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно статей 7, 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02 червня 2016 року кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України.

Учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до вимог пункту 3 частини другої статті 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 частини третьої статті 395 КПК України якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

За змістом частини першої статті 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Відповідно до вимог частини другої статті 113 КПК України, будь-яка процесуальна дія під час кримінального провадження має бути виконана без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

Строк апеляційного оскарження може бути поновлений, якщо причини його пропуску є поважними.

До поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження належать об`єктивні обставини, що перешкодили поданню апеляційної скарги у визначені законом строки.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що розгляд клопотання прокурора про арешт майна відбувся 25.11.2025 за відсутності сторін.

Копію ухвали представником власника майна було отримано 04.12.2025 року, а апеляційну скаргу було подано 09.12.2025 року.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи представника власника майна про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, а відтак пропущений апелянтом процесуальний строк підлягає поновленню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, 2 відділом 4 управління досудового розслідування Головного слідчого управління Служби безпеки України, за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000022 від 10.01.2025 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111-2, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 364 КК України.

Від співробітників Головного управління контр розвідувального забезпечення об`єктів критичної інфраструктури та протидії фінансуванню тероризму Департамент захисту національної державності СБ України отримано дані, які свідчать про вчинення умисних дій групою осіб, направлених на використання земельних ресурсів державних підприємств ДП «Щербанка» (код ЄДРГІОУ 00449131), ДП «ДГ «Мирнопільске» (), ДП «ДГ «Богунівська еліта» (), ДП «Причорномор`я» (0), які входять до сфери управління ФДМУ та Національної академії аграрних наук України (далі - НААНУ), в своїх інтересах з метою одержання неправомірної вигоди.

Так, в ході досудового розслідування отримано дані, які свідчать про те, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_4 ) за попередньою змовою з ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) залучили до злочинної діяльності ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_6 ), директора ДП «Щербанка» (код ЄДРГІОУ 00449131), ДП «ДГ «Мирнопільске» (код ЄДРГІОУ 00494597), ДП «ДГ «Богунівська еліта» () ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНОКПП НОМЕР_7 ), директора ДП «Причорномор`я» (0) ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_8 ) та інших осіб, які керуючись спільними корисливими мотивами, з метою привласнення активів державних підприємств та отримання прибутків злочинним шляхом, встановили контроль над землями сільськогосподарського призначення, які належать державі та перебувають у постійному користуванні ДП «Щербанка», ДП «Причорномор`я», ДП «ДГ «Мирнопільське», ДП «ДГ «Богунівська еліта».

ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за сприяння керівника регіонального відділення Фонду державного майна України (далі - ФДМУ) по Одеській та Миколаївський областях ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , використовуючи службові повноваження та зв`язки останнього у центральному апараті ФДМУ, пролобіювали призначення ОСОБА_12 на посаду директора ДП «Щербанка», ДП «ДГ «Богунівська еліта» та ОСОБА_13 на посаду директора ДП «Причорномор`я».

Зокрема, у жовтні 2024 року здійснено посів озимої пшениці загальною площею 2789 га, озимого ячменю загальною площею 648 га, гороху зимуючого 706 га на державних землях сільськогосподарського призначення, які на праві постійного користування перебувають у ДП «Щербанка».

Крім цього, наявні дані свідчать, що ОСОБА_12 за вказівкою ОСОБА_6 та ОСОБА_10 здійснено необлікований посів озимої пшениці загальною площею 343 га на полях ДП «Щербанка» та подальшу її реалізацію, що не відображено в звітності ДП «Щербанка», що могло завдати збитки державному підприємству в особливо великих розмірах.

Також, директором ДП «Щербанка» ОСОБА_12 в порушення п. 11.1 статуту ДП «Щербанка» (значним господарським зобов`язанням (правочином) Підприємства визнається зобов`язання (правочин), що вчиняється Підприємством, якщо ринкова вартість майна, робіт, послуг, чи сума коштів, становить 10 і більше відсотків вартості активів Підприємства, за даними останньої річної фінансової звітності, що за 2024-й склала 37 млн. грн.) та всупереч п. 11.2 статуту ДП «Щербанка» (рішення про надання згоди на вчинення значного господарського зобов`язання (правочину) приймається суб`єктом управління Підприємства. Забороняється ділити предмет господарського зобов`язання (правочину) з метою ухилення від передбаченого цією статтею порядку прийняття рішень про вчинення значного господарського зобов`язання) 10.01.2025 укладено форвардний контракт без погодження з суб`єктом управління - ФДМУ на поставку 7000 тон (+/- 10%) пшениці 2 класу за ціною 8,5 тис грн за 1 тону на загальну суму 59,5 млн грн з ТОВ «ЦІ ФЕРМЕ КОЛЕКТЕВЕ» (, юридична адреса: м. Одеса, вул. Отамана Чепіги, буд. 29/1, корп. А, оф. 102), яке також підконтрольне ОСОБА_6 та ОСОБА_10 .

Крім цього, з порушенням вказаного статуту ОСОБА_12 протягом 2024-2025 років укладено 4 договори з суб`єктами господарської діяльності (далі - СГД), які підконтрольні ОСОБА_6 та ОСОБА_10 без погодження з суб`єктом управління - ФДМУ, а саме: договір з купівлі добрив з ТОВ «ЦІ ФЕРМЕ КОЛЕКТИВЕ» на загальну суму 11,3 млн грн., договір з надання послуг посіву з ТОВ «СП З ЦІ ПЕГАС СТ» на загальну суму 5,6 млн грн, договір з купівлі насіння пшениці, ячменю, гороху з ТОВ «СП З ЦІ ПЕГАС СТ» на загальну суму 8,3 млн грн, договір купівлі добрив з ТОВ «ЖНИВА УКРАЇНИ XXIII» на загальну суму 7,2 млн грн.

Також, ДП «Щербанка» протягом 2024-2025 років закупило послуг з обробітку земель на загальну суму 16 млн. грн.. у ТОВ «АГРО-ТРЕНД БЕССАРАБІЯ» (), керівником якого є ОСОБА_15 - син ОСОБА_12 .

Крім цього, ОСОБА_6 та ОСОБА_10 за сприяння ОСОБА_14 здійснили відчуження на свою користь 350 га озимої пшениці, посіяної на землях ДП «Причорномор`я» восени 2024 року та яка в подальшому реалізована на адресу підконтрольного ОСОБА_10 ТОВ «ЦІ ФЕРМЕ КОЛЕКТИВЕ», що призвело до збитків в особливо великих розмірах.

За сприяння заступника начальника відділу головного управління статистики в Одеській області ОСОБА_16 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_9 ) прийнято звітність, до якої було внесено недостовірні відомості, яка подана ОСОБА_12 з метою заниження врожайності та не відображення реальних площ посіву сільськогосподарської продукції, а саме: звіт про посівні площі сільськогосподарських культур (форма №4-сг), звіт про збирання врожаю сільськогосподарських культур (форма №37-сг), звіт про площі та валові збори сільськогосподарських культур (форма №9-сг), звіт про основні економічні показники роботи сільськогосподарських підприємств (форма №50-сг).

11.11.2025 року на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва проведено обшук квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в ході якого виявлено та вилучено мобільний телефон ОСОБА_6 - iPhone 17 Pro (IMEI: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 ), на якому міститься листування, що має значення у кримінальному провадженні.

12.11.2025 року постановою слідчого предмети, речі та документи, відповідно вищевказаного переліку визнано речовими доказами у кримінальному провадженні, оскільки вони відповідають критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України.

14.11.2025 року прокурор першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у сфері протидії організованій злочинності Департаменту нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та захисту інвестицій Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на майно, вилучене під час обшуку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: мобільний телефон iPhone 17 Pro (IMEI: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 ).

В обґрунтування клопотання прокурор посилався на те, що у кримінальному провадженні виникла необхідність у накладенні арешту на вказані речі, як на речові докази.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, використання, перетворення, передачі, відчуження.

Метою арешту майна є забезпечення збереження речових доказів.

Необхідність арешту майна, в даному випадку, зумовлюється обгрунтованою підозрою вважати, що незастосування цього заходу зумовить труднощі, чи перешкоджатиме встановленню істини та всіх обставин кримінального правопорушення, що відповідно до ст. 91 КПК України є обов`язком слідчого та прокурора, внаслідок того, що таке майно може бути приховане, відчужене, чи реалізоване, а також зумовить втрату його економічного потенціалу у випадку його відчуження.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 25 листопада 2025 рокузадоволено клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержання законів у сфері протидії організованій злочинності Департаменту нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, та захисту інвестицій Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000022 від 10.01.2025

Накладено арешт на майно, вилучене 11.11.2025 під час обшуку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: мобільний телефон iPhone 17 Pro (IMEI: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 ).

Задовольняючи дане клопотання, подане в межах кримінального провадження №0000022 від 10.01.2025 року, слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою збереження речового доказу та запобігання його приховуванню, пошкодженню, знищенню, перетворенню, відчуженню.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено у встановленому цим КПК порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Згідно з ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

На переконання колегії суддів, задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на вилучене майно, оскільки вказане майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України та визнане речовим доказом у даному кримінальному провадженні постановою слідчого від 12.11.2025 року.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні слідчого правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, та обґрунтовано задоволено клопотання слідчого про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Тобто, слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводам представника, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Беззаперечних доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

При цьому, незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Слід зауважити і на тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Отже, сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що вилучене майно не відповідає критеріям речових доказів, та сам мобільний телефон не може бути доказом у даному кримінальному провадженні є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінальних правопорушень у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що мобільний телефон міг зберегти на собі сліди вчинення злочинів, або містити інші відомості, які мають значення для встановлення обставин кримінальних правопорушень, а отже, відповідає ознакам речових доказів, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

З огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

При цьому, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження, при вирішенні питання щодо арешту майна, з підстав визначених ст. 170 КПК України, потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження та збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Посилання представника в апеляційній скарзі на ту обставину, що ухвалою слідчого судді не було надано дозвіл на вилучення мобільного телефону, не є визначеною законом підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна з нвступних підстав.

Як убачається з положень ч. 7 ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

У відповідності до ч. 5 ст. 171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

З урахуванням наведеного, відсутність мобільного телефону у переліку, щодо якого прямо було надано дозвіл на відшукання та вилучення в ухвалі слідчого судді про дозвіл на обшук за місцем мешкання ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , не є перешкодою для тимчасового вилучення такого майна та звернення у подальшому з клопотанням про його арешт, тому доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними.

Посилання представника власника майна на порушення органом досудового розслідування вимог ст. 168 КПК України, так як орган досудового розслідування мав можливість зняти копії інформації з мобільного телефона, до уваги колегією суддів не приймаються, враховуючи наступне.

Так, як убачається із клопотання прокурора, у органу досудового розслідування є достатні підстави вважати, що вилучене майно могло зберегти на собі сліди кримінального правопорушення або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому, за умови доведеності прокурором наявності беззаперечних підстав для накладення арешту на вилучене майно, порушення органами слідства вимог ст. 168 КПК України не можуть бути безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді та відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Не спростовують висновків слідчого судді і доводи апеляційної скарги про неспівмірність обмеження прав власника майна завданням кримінального провадження, оскільки на переконання колегії суддів, слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту на майно, дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співмірним завданням кримінального провадження, з огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження, зважаючи на те, що на час прийняття рішення вони вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту на вищезазначене майно.

Твердження апелянта про те, що арештоване майно, а саме: мобільний телефон iPhone 17 Pro (IMEI: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 ), не відповідає критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали, так як встановлені прокурором фактичні обставини кримінальних правопорушень у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що інформація на мобільному телефоні може мати доказове значення в даному кримінальному провадженні, а також містити відомості, які можуть бути використані, як доказ факту та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідає ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Твердження апелянта про непричетність ОСОБА_6 до кримінального правопорушення, а також те, що останньому не вручалась підозра, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Інші доводи апеляційної скарги, з урахуванням наведеного, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не встановлено.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст.170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Поновити представнику власника майна ОСОБА_6 - адвокату ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 25 листопада 2025 року.

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 25 листопада 2025 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3