ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадженні внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0003947 від 28 червня 2019 року відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_6 , -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 , 27.06.2019, близько 23 год 30 хв, перебуваючи в дворі будинку АДРЕСА_2 , під час словесного конфлікту, який виник на грунті особистих неприязних відносин між ним та потерпілим ОСОБА_5 , маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, діючи умисно, в результаті боротьби та шарпанини, спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді садна в лівій надбровній ділянці та в ділянці носогубного трикутника зліва, на правому передпліччі, синців, осаднення тулуба та верхніх кінцівок, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, а також розкладним ножем наніс два удари по обличчю та шиї потерпілого, чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді різаної рани передньої поверхні шиї та різаної рани лобної ділянки зліва, ускладнені венозною кровотечою, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

Таким чином, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, яке передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, а саме: своїми умисними діями, які виразилися в нанесенні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Встановлені судом обставини підтверджуються дослідженими в суді доказами, обсяг який визначений судом за погодженням з учасниками судового провадження.

Так, допитаний в судовому засіданні ОСОБА_3 , свою вину у вчиненні інкримінованого правопорушення не визнав, однак не заперечив факт подій, що відбулись 27.06.2019 року, близько 23 год 30 хв, в дворі будинку АДРЕСА_2 . Вказав, що у нього ситуативно виникли неприязні стосунки з потерпілим ОСОБА_5 через паркування автомобіля. Обвинувачений також вказав, що ОСОБА_5 після словесного конфлікту підійшов до нього схопив за горло та іншою рукою почав шарпати за одяг. Тоді він, маючи при собі пірочинний ніж, яким ремонтував свої окуляри та використовував його для інших господарських потреб та під час шарпанини дістав його з карману, оскільки боявся, що ОСОБА_5 може також мати ножа та нанести удар першим. ОСОБА_3 пояснив, що намагався відштовхнути ОСОБА_5 від себе тримаючи ніж в руці в результаті чого завдав йому поранень, однак наміру серйозно поранити потерпілого він не мав. На наступний день після подій ОСОБА_3 прийшов у поліції та зізнався ускоєному. Вважає, що порушень громадського порядку не було, конфлікт виник на грунті особистих неприязних відносин, через неправильне припаркування автомобілів.

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_5 показав, що 27.06.2019 близько 23 год 20 хв у дворі свого будинку АДРЕСА_2 він перебував із своєю рідною сестрою, її хлопцем та своєю дівчиною. В цей час він почув, як хлопці сварилися із сусідом ОСОБА_7 , тому, ОСОБА_5 вирішив заступитися за нього, підійшов та попросив хлопців переставити свої автомобілі. У відповідь одразу він отримав від обвинуваченого удар ножем в горло, потім в брову, обличчя та шию, і по руках. Потерпілий тримав обвинуваченого за рукава футболки, і коли їх розборонили, то у потерпілого залишилася в руках футболка обвинуваченого. Одразу після події обвинувачений просив не викликати поліцію та пропонував за це гроші. Отримавши відмову, обвинувачений сів в автомобіль та намагався виїхати з двору, проте ОСОБА_8 перекрив йому дорогу, однак це не допомогло і він втік. Відразу після цього приїхали працівники поліції та карета швидкої допомоги. Цивільний позов підтримує в повному обсязі.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показав, що 27.06.2019 за адресою АДРЕСА_2 , (біля 2 під`їзду) побачив, що проїзд до під`їзду був заблокований двома автомобілями «ВАЗ 2106» світлого кольору яка належить його сусіду ОСОБА_9 та «VW GOLF» темного кольору з номерним знаком НОМЕР_1 . Зупинившись за метрів пять від автомобілів, побачив з правої сторони групу з трьох чоловіків, серед яких був і обвинувачений. Тоді він попросив хлопців від`їхати та надати проїзд до будинку, на що почув відмову в нецензурній формі від обвинуваченого, який раніше тут не з`являвся. У зв`язку із цим, він відігнав свій автомобіль в сторону та поставив біля сусіднього будинку. Поблизу під`їзду він зустрів потерпілого ОСОБА_5 і розповів про вищевказану подію. Потерпілий у свою чергу, також попросив групу осіб прибрати автомобілі, на що теж почув відмову у нецензурній формі. У цей же момент між обвинуваченим і потерпілим почалася шарпанина, під час якої ОСОБА_3 здійснив в сторону ОСОБА_5 три різких рухи руками. Після чого потерпілого з обвинуваченим розборонили, а на шиї у останнього були порізи та йшла кров. Обвинувачений одразу почав пропонувати кошти потерпілому та просив не викликати швидку допомогу. Отримавши відмову, обвинувачений сів в автомобіль та намагався виїхати зі двору, проте він перекрив йому дорогу, однак це не допомогло і він втік. Відразу після цього приїхали працівники поліції та карета швидкої допомоги. Вважає, що конфлікт між обвинуваченим та потерпілим виник раптово, на грунті особистих неприязних відносин, із-за автомобілів, якими було перегороджено дорогу до будинку. Громадський порядок та спокій мешканців будинків порушений не був.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показала, що 27.06.2019, близько півночі вона зі своїм хлопцем ОСОБА_11 повертались додому. В цей час їй зателефонував ОСОБА_5 і сказав, що він з дружиною будуть ночувати в неї, так як запізнились на маршрутку. У дворі їх будинку посеред дороги стояли два автомобіля, які перекрили виїзд. Поблизу цих автомобілів стояла група чоловіків, які курили і голосно сміялись. В цей момент під`їхав ОСОБА_8 , та не зміг проїхати. У зв`язку із цим, відразу підійшов ОСОБА_5 і попросив хлопців перепаркувати свої автомобілі, на що у відповідь отримав лайку, відмову та погрозу. Коли потерпілий підійшов до ОСОБА_3 , то останній замахнувся, вдарив потерпілого і той впав. Підійшовши до потерпілого, вони побачили, що в нього іде кров. Після цього вони почали відтягувати хлопців та побачили, шо обвинувачений викинув ніж під лавку, а другою рукою схопився за потерпілого. Коли їх розборонили, то побачили поріз біля шиї у потерпілого, та викликали швидку допомогу і поліцію. Після чого, обвинувачений почав пропонувати гроші і просив не викликати нікого, тому що в нього і так проблеми з поліцією. У подальшому, обвинувачений сів у машину, та втік. Вказаний конфлікт виник раптово, із-за неприязних відносин між обвинуваченим та потерпілим із-за автомобілів, які перегородили дорогу до будинку. Спокій мешканців будинку та громадський порядок не порушувався.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 показав, що 27.06.2019 біля 23 год 20 хв, він разом з ОСОБА_3 під"їхали до будинку № 30 по вул. Генерала Безручко в м. Рівне. Припаркувавши свій автомобіль, вони неподалік побачили групу молодих хлопців. Автомобілі ОСОБА_3 і ОСОБА_13 стояли поряд, і в цей час в двір заїхав автомобіль "Фольксваген", і водій даного автомобіля сказав, що вони неправильно припаркували свої автомобілі. Після цього, до обвинуваченого підійшов потерпілий і між ними почалась словесна перепалка, порчали шарпати друг друга за одяг. Він не бачив як обвинувачений наносив удари потерпілому, а також не бачив в руках обвинуваченого ножа, бо стояв подалі від них. Пізніше він бачив на обличчі в обох кров та синці. Конфлікт виник між ними виник раптово, із-за неправильного паркування автомобілів.

Свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 в судові засідання не з`являлися через неможливість встановлення їх місце проживання.

Практика ЄСПЛ щодо використання показань свідка, якого неможливо допитати, ґрунтується на принципах справедливого судового розгляду (стаття 6 Конвенції), вимагаючи врахування обґрунтованості неможливості допиту та належної якості доказів (наприклад, відеозаписів чи протоколів попередніх допитів). Суд повинен оцінити, чи було зроблено все можливе для забезпечення допиту свідка, та чи не є це єдиним доказом, чи існує можливість його перевірки іншими засобами.

Використання показань свідка, якого неможливо допитати, повинно зберігати справедливий баланс між інтересами обвинувачення та захисту, а також правами свідка.

Показання мають бути зафіксовані належним чином, щоб забезпечити їхню достовірність. Це може бути протокол допиту, відеозапис або інші докази, які можуть бути перевірені.

Таким чином, за клопотанням учасників судового розгляду, суд вважає за необхідне дослідити в судовому засіданні аудіозаписи допиту свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , які були допитані учасниками судового розгляду під час попереднього судового розгляду.

Так, з дослідженого аудіозапису допиту свідка ОСОБА_14 слідує, що 27.06.2019, вона відвідувала батьків потерпілого та після цього, близько 22.00 год пішли на маршрутне таксі, однак запізнилися та повернулися назад у двір будинку ОСОБА_5 . У дворі будинку посеред дороги стояли два автомобіля, які перекрили виїзд. Поблизу цих автомобілів стояла група чоловіків, серед яких був обвинувачений. В цей момент під`їхав ОСОБА_8 , та не зміг проїхати. На прохання ОСОБА_8 від`їхати, він отримав відмову в нецензурній формі.У зв`язку із цим, відразу підійшов ОСОБА_5 і попросив хлопців перепаркувати свої автомобілі, на що також у відповідь отримав лайку, відмову та погрозу. Коли потерпілий підійшов до ОСОБА_3 , то останній одразу наніс потерпілому удар ножем в лобну ділянку. Свідок в цей час знаходилася в трьох метрах від учасників події. Загалом обвинувачений наніс потерпілому близько п"яти ударів ножем, а саме в лобну ділянку, зону шиї, рук та вздовж обличчя. Після цього вони почали відтягувати обвинуваченого від потерпілого. Коли їх розборонили, то побачили поріз біля шиї у ОСОБА_5 , то ОСОБА_14 викликала швидку допомогу. Після чого, обвинувачений почав пропонувати гроші і просив не викликати поліцією, та отримавши відмову, обвинувачений сів у машину, та втік.

Свідок ОСОБА_16 під час попереднього судового розгляду суду показав, що 27.06.2019 року вночі, він зі своєю дівчиною, другом та його дружиною сиділи на лавці по пр. Генерала Безручка, 30, кв. У дворі серед дороги стояли два автомобіля «ВАЗ 2106» та «VW GOLF», що перегородили дорогу. Сусід попросив відігнати авто, на що отримав відмову і лайку. Потерпілий у цей час почув крики та вирішив підійти та вирішити дану ситуацію та звернувся до хлопців з проханням забрати авто. Через декілька хвилин ОСОБА_16 почув крики дівчат. В цей момент він побачив бійку між потерпілим та обвинуваченим, інші хлопці стояли в стороні та не брали участі в бійці. Далі, хлопців розборонили і свідок побачив у потерпілого кров та чіткі порізи шиї та голови. Обвинувачений в цей час запевняв, що потерпілий порізався об пряжку паска та говорив, шо не різав нікого, і намагався запропонувати гроші за завдані порізи та просив не викликати правоохоронні органи. Після цього, він сів за кермо свого автомобіля та поїхав з місця пригоди. Недалеко від цього місця, ОСОБА_16 побачив патрульний екіпаж та підбіг до них, і коротко розповів про ситуацію. Незабаром в двір приїхали працівники поліція та карета швидкої допомоги. Згодом від патрульних він дізнався що був найдений ніж, яким були завдані тілесні пошкодження потерпілому.

Із досліджених судом пояснень свідка ОСОБА_17 вбачається, що 27.06.2019 року близько 23:00 год під час патрулювання оформляла правопорушення за порушення ПДР. В цей час до неї з напарником підбіг чоловік та повідомив, що його другу нанесли тілесні ушкодження. Прибувши на місце події там вже була швидка допомога, в якій потерпілому надавали першу медичну допомогу. На самому потерпілому були сліди крові та тілесні ушкодження на обличчі та шиї. Зі слів очевидців, які були на місці, поліцейським повідомили, що потерпілий зробив зауваження чоловіку, а останній у відповідь накинувся на потерпілого з ножем. Самого обвинуваченого на місці події не було.

Водночас, крім показів обвинуваченого, потерпілого, свідків, в судовому засіданні були також досліджені письмові докази надані прокурором, та перевірені судом на предмет їх належності та допустимості.

Так, згідно повідомлення на лінію 102 вбачається, що 28.06.2019 о 00:33 год надійшло повідомлення від ОСОБА_15 (працівник поліції) про те, що по пр. Генерала Безручка, 30 в м. Рівне невідомі особи нанесли ножове поранення ОСОБА_5 , потребують СОГ (а.к.п 7-8).

Відповідно до заяви про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_5 , останній вказує, «27.06.2019 близько 23 год 30 хв в дворі будинку за адресою: АДРЕСА_2 , йому було спричинено тілесні ушкодження шляхом нанесення ударів ножем по шиї» (а.к.п 10-11).

Згідно протоколу огляду місця події від 28.06.2019 проведеного з 00:50 год до 02:10 год вбачається, що було оглянуто ділянку місцевості, що знаходиться у дворі будинку АДРЕСА_2 та вилучено один змив речовини бурого кольору та один контрольний змив до нього; ніж; футболка сірого кольору зі слідами речовини бурого кольору (а.к.п. 24-26).

Відповідно до протоколу пред`явлення осіб для впізнання від 13.08.2019 року вбачається, що потерпілий ОСОБА_5 серед пред`явлених осіб впізнав ОСОБА_3 як особу, яка приблизно о 23.30 год 27.06.2019 у дворі будинку за адресою: АДРЕСА_2 , нанесла йому удари ножем по обличчю та внаслідок чого спричинила тілесні ушкодження (а.к.п. 68-69).

Згідно протоколу пред`явлення осіб для впізнання від 13.08.2019 року вбачається, що свідок ОСОБА_14 серед пред`явлених осіб впізнала ОСОБА_3 як особу, яка приблизно о 23.30 год 27.06.2019 у дворі будинку за адресою: АДРЕСА_2 , нанесла ОСОБА_5 удари ножем по обличчю та внаслідок чого спричинила тілесні ушкодження (а.к.п. 88-89).

Відповідно до протоколу пред`явлення осіб для впізнання від 13.08.2019 року вбачається, що свідок ОСОБА_8 серед пред`явлених осіб впізнав ОСОБА_3 як особу, яка приблизно о 23.30 год 27.06.2019 у дворі будинку за адресою: АДРЕСА_2 , нанесла ОСОБА_5 удари ножем по обличчю та внаслідок чого спричинила тілесні ушкодження (а.к.п. 105-106).

Згідно висновку судово медичної експерти №459, проведеної у період часу з 10 липня 2019 року по 18 липня 2019 року у ОСОБА_5 виявлені садна в лівій надбровній ділянці та в ділянці носогубного трикутника зліва, на правому передпліччі, синців, осаднення тулуба та верхніх кінцівок, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, а також тілесні ушкодження у вигляді різаної рани передньої поверхні шиї та різаної рани лобної ділянки зліва, ускладнені венозною кровотечою, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я. Вказані тілесні ушкодження могли утворитися 27 червня 2019 року (а.к.п 45-47).

Суд, всебічно вивчивши та дослідивши матеріали кримінального провадження, приходить до висновку, що заява ОСОБА_5 відповідає вимогам КПК, написана ним власноручно, і зареєстрована в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за № 26638, в якій останній просив притягнути ОСОБА_18 до кримінальної відповідальності за нанесення тілесних ушкоджень.

Крім того, суд приходить до переконання про належність протоколів пред`явлення особи для впізнання від 13.08.2019 року з довідкою, оскільки вони повністю відповідають вимогам ст.ст. 105,106 КПК та підписані всіма учасниками слідчої дії.

Також суд вважає, що протокол проведення слідчого експерименту від 13.08.2019 року відповідає вимогам ст.240 КПК, так як у ньому докладно викладені умови і результати слідчого експерименту, були залучені всі учасники та яким роз`яснювались права та обов`язки відповідно до вимог КПК.

Що стосується висновку експерта № 451 від 04.07.2019 року, то суд також вважає, що він відповідає вимогам КПК щодо проведення судово-медичної експертизи.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_3 кваліфіковано за ч.4 ст.296 КК України, як своїми умисними діями, які виразились у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.

Безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за ст. 296 КК України є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також морально-етичних засад, звичаїв, традицій та інших позаюридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи.

Хоч хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства.

Для юридичної оцінки діяння за ст. 296 КК України обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.

За відсутності відповідного мотиву, коли застосування насильства зумовлене неприязними стосунками з потерпілим і прагненням завдати шкоди конкретній особі з особистих спонукань, сам собою факт вчинення протиправних дій у громадському місці в присутності сторонніх осіб не дає достатніх підстав для кваліфікації їх як хуліганства. Зазначений висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №288/1158/16-к.

Зміст і спрямованість протиправного діяння, що має істотне значення для його правової оцінки, у кожному конкретному випадку визначається виходячи з часу, місця, обстановки й інших обставин його вчинення, характеру дій винного, а також поведінки потерпілого і стосунків, що склалися між ними. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною постанові від 20 квітня 2021 року у справі № 594/599/18. Дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише у тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Як встановлено в ході судового розгляду, показів потерпілого та свідків, після словесного конфлікту 27.06.2019 року на місці події, в обвинуваченого виник конфлікт лише з потерпілим, тобто ситуативно виникли неприязні стосунки саме з потерпілим, а не з іншими оточуючими особами.

Доказів прояви зверхності до мешканців квартир вищевказаного будинку, як і до присутніх конфлікту, що виник між обвинуваченим та потерпілим в ході судового розгляду здобуто не було.

Допитані в судовому засіданні свідки, що перебували разом з потерпілим та були допитані в судовому засіданні підтвердили наявність ситуативного конфлікту виключно з потерпілим, що розпочався з словесної перебранки, і закінчився нанесенням потерпілому легких тілесних ушкоджень.

Волевиявлення потерпілого про притягнення винного до кримінальної відповідальності є необхідною рушійною силою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яке відповідно до частини першої статті 477 КПК може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого, а в разі його відмови від обвинувачення згідно із частиною четвертою статті 26, пунктом сьомим частини першої статті 284 цього Кодексу підлягає безумовному закриттю (за винятком кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством).

Зазначений законодавчий підхід покликаний сприяти врегулюванню виниклого у зв`язку зі злочином конфлікту між підозрюваним (обвинуваченим) та потерпілим і є проявом диспозитивності як загальної засади кримінального провадження. Зміст цієї засади розкривається у статті 26 КПК і полягає у свободі сторін використовувати свої права у межах та у спосіб, що передбачені цим Кодексом.

Закон не покладає на потерпілого обов`язку встановлення обставин кримінального правопорушення та його кваліфікації. Зазначене є винятковою компетенцією органів досудового розслідування, державного обвинувачення і суду. Перекладення цього обов`язку на потерпілого, з урахуванням відсутності у кримінальному процесуальному законі норм про обов`язкове забезпечення його послугами адвоката (на відміну від обвинуваченого), неминуче призвело би до обмеження його можливостей ефективно захистити свої порушені права, в тому числі залежно від матеріального і соціального становища як чинників доступу до якісної правової допомоги.

Зміст частини першої статті 477 КПК у системному зв`язку із частиною четвертою статті 26 і пунктом сьомим частини першої статті 284 зазначеного Кодексу зводиться до того, що обов`язковою умовою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення є заява потерпілого як волевиявлення про притягнення винного до кримінальної відповідальності взагалі, а не за конкретною нормою КК. Інтерес особи, котра зазнала шкоди, у застосуванні процедури кримінального судочинства стосується не юридичної кваліфікації протиправних дій, а самого факту вчинення цих дій щодо неї. Подана до правоохоронних органів та/або суду заява потерпілого є вираженням його ставлення до події злочину, особи, що його вчинила, й обраного способу реагування. Відповідне волевиявлення є свідченням того, що особа, котрій завдано шкоди, звертається до держави з метою захисту своїх порушених прав та законних інтересів шляхом кримінального переслідування винного, не вважаючи належними й достатніми інші способи досягнення цієї мети.

Праву потерпілого на таке звернення кореспондує конституційний обов`язок держави в особі компетентних органів захистити порушені права і свободи постраждалої людини в установленій законом формі, зокрема з дотриманням визначеної КПК процедури встановити дійсні обставини справи і в разі підтвердження факту злочинного діяння надати йому юридичну оцінку відповідно до норм КК.

У розумінні наведених положень кримінального процесуального закону під відмовою потерпілого від обвинувачення у злочинах, перелік яких міститься у частині першій статті 477 КПК, варто розуміти лише беззастережне волевиявлення про непритягнення винного до кримінальної відповідальності і припинення розпочатої процедури його кримінального переслідування. Відповідна заява є проявом того, що потерпілий не бажає втручання держави у кримінально-правовий конфлікт і обирає альтернативний шлях його вирішення.

На стадії судового розгляду кримінального провадження, розпочатого в порядку публічного обвинувачення, можливість чи неможливість продовження провадження у зв`язку зі зміною кваліфікації діяння на злочин приватного обвинувачення і пов`язані з цим межі процесуальних повноважень суду залежать від того, хто є ініціатором перекваліфікації, - 1) суд на підставі частини третьої статті 337 КПК чи 2) прокурор у порядку статті 338 цього Кодексу. З метою формування всебічних та якісних правозастосовчих орієнтирів і забезпечення єдності судової практики Велика Палата вважає за необхідне розглянути обидва зазначені варіанти. В обох наведених випадках КПК не встановлює спеціальних норм, які б регламентували дії суду у зв`язку зі зміною форми обвинувачення внаслідок перекваліфікації дій, інкримінованих особі. Тому під час вирішення наведених питань необхідно керуватися загальними положеннями КПК з урахуванням презумпції невинуватості, балансу публічних та приватних інтересів, змагальності, диспозитивності процесу і загальної справедливості судового розгляду.

Юридична оцінка діяння у межах висунутого обвинувачення належить до кола питань, що вирішуються судом під час ухвалення вироку (пункт другий частини першої статті 368 КПК). Відповідне судове рішення, як передбачено частиною другою статті 371 зазначеного Кодексу, ухвалюється в нарадчій кімнаті. До цього часу висловлювати власну позицію по суті справи, а також вчиняти будь-які дії, що є прямим або опосередкованим проявом такої позиції, суд не вправі, оскільки це може викликати обґрунтований сумнів у його неупередженості.

Таким чином, під час судового розгляду кримінального провадження, розпочатого і спрямованого до суду за процедурою публічного обвинувачення, якщо прокурор у порядку статті 338 КПК не вносив до обвинувачення змін, які б трансформували його у приватне, до видалення суду до нарадчої кімнати не виникає жодних процесуальних перешкод для продовження кримінального провадження незалежно від наявності чи відсутності матеріально-правових підстав для перекваліфікації діяння на злочин приватного обвинувачення. Адже до прийняття судом відповідного рішення по суті справи процес не втрачає ознак публічності і його перебіг не ставиться у залежність від позиції потерпілого.

Межі повноважень суду щодо перекваліфікації злочину окреслені нормою частини третьої статті 337 КПК, згідно з якою зміна кваліфікації допускається лише в бік покращення становища обвинуваченого, зокрема шляхом застосування кримінального закону про менш тяжкий злочин.

Таким чином, нормативно повноваження суду щодо зміни обвинувачення обмежуються лише характером цієї зміни, а не позицією учасників судового провадження.

Проте у випадку, якщо суд дійде висновку про необхідність перекваліфікації дій особи зі злочину публічного обвинувачення на злочин приватного обвинувачення, позиція потерпілого матиме вирішальне значення для подальшої долі кримінального провадження, зумовленої такою перекваліфікацією.

Оскільки потерпілий не зобов`язаний юридично оцінювати вчинені щодо нього протиправні дії, то подану ним до правоохоронних органів заяву про злочин без визначення кримінально-правової кваліфікації або з неправильною кваліфікацією варто вважати підставою для здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, в тому числі в разі відповідної зміни правової оцінки діяння за результатами судового розгляду.

Згода потерпілого в судовому засіданні з викладеною в обвинувальному акті кваліфікацією кримінального правопорушення як злочину публічного обвинувачення не може прирівнюватися до відмови від обвинувачення і зумовлювати закриття кримінального провадження відповідно до пункту сьомого частини першої статті 284 КПК. Навпаки, зазначене волевиявлення, виражене в належний процесуальний спосіб (у формі письмової або усної заяви, зафіксованої у відповідному документі та/або журналі судового засідання і на технічному записі процесу), варто розцінювати як спрямоване на застосування до обвинуваченого кримінально-правових заходів примусу.

За наявності цих умов або принаймні однієї з них, якщо потерпілий у подальшому не відмовився від притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності, суд наділений повноваженнями ухвалити обвинувальний вирок із перекваліфікацією діяння на злочин приватного обвинувачення незалежно від думки потерпілого щодо такої його юридичної оцінки.

Як вбачається із повідомлення про початок досудового розслідування від 01.07.2019 року №1012/200/6-219 розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0003947 від 28.06.2019 року за попередньою правовою кваліфікацією передбаченою ч.1 ст.125 КК України.

Однак згідно постанови про зміну правової кваліфікації кримінального правопорушення від 05.07.2019 року змінено правову кваліфікацію кримінального правопорушення з ч.1 ст.125 на ч.4 ст.296 КК УКраїни у кримінальному провадженні №0003947 від 28.06.2019 року.

Таким чином, в ході судового розгляду не знайшло своє місце порушення обвинуваченим громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, а наявність дій спрямованих обвинуваченою на завдання потерпілому умисних легких тілесних ушкоджень.

Виходячи з викладеного, суд дійшов до переконання про перекваліфікацію дій ОСОБА_3 з ч.4 ст. 296 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України, і дослідивши в судовому засіданні докази, з точки зору належності, допустимості, та взаємозв`язку поза всяким розумним сумнівом, дійшов висновку, що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 мало місце, воно містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, і останній у його вчиненні винен.

При призначення покарання, суд враховує, що діяння, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України відноситься до кримінальних проступків.

Обставин, що пом`якшують покарання та обтяжують покарання судом не встановлено.

Що стосується особи обвинуваченого, то суд приймає до уваги, що він має постійне місце проживання, де характеризується посередньо, офіційно не працевлаштований, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий.

Крім того, обвинувачений як і на досудовому слідстві так і під час судового розгляду не заперечував факту нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, які виникли в результаті конфлікту між ним та ОСОБА_5 ..

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як слідує з п. 3 даної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину його обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчиненого групою осіб і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Статтею 17 Закону України від 23.02.2016 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику суду, як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» п. 38 рішення від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий тягар для особи».

Згідно зі статтями 50,65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування того чи іншого покарання.

Враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого правопорушення, обставини його вчинення, ненастання тяжких наслідків, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, а обтяжуючих обставин не встановлено, то суд прийшов до переконання, що обвинуваченому має бути призначене покарання без ізоляції від суспільства в межах санкції інкримінуємоі статті Кримінального Кодексу України у виді штрафу, оскільки саме такий вид покарання є адекватний характеру вчинення обвинуваченим кримінально-караних дій, і буде необхідний й достатній для його виправлення та попередження нових правопорушеннь.

Суд також вважає, що таке покарання відповідатиме тяжкості правопорушення, та не буде становити «особистий надмірний тягар для обвинуваченого та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства вимогам захисту основоположних прав особи". Крім того, призначене покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, і воно випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположених свобод» 1950 року.

Згідно ст. 12 КК України, діяння передбачене ч.2 ст.125 КК України відноситься до кримінальних проступків, і максимальна міра покарання передбачає обмеження волі на строк до двох років.

Відповідно до ст. 49 КК України особа звільняється від відбування кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Як встановлено в ході судового розгляду, з моменту подій, що відбулись 27.06.2019 року пройшло більше п"яти років, а тому суд приходить до висновку про звільнення ОСОБА_3 від призначеного покарання, у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 необхідно залишити без розгляду, а витрати на залучення експертів покласти за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368,371,373,374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, шо становить 850 грн.

Звільнити ОСОБА_3 від призначено покарання передбаченого ч.1 ст. 125 КК України на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов ОСОБА_5 залишити без розгляду.

Судові витрати на залучення експертів покласти за рахунок держави.

Речові докази, а саме: один змив речовини бурого кольору та один контрольний змив до нього, які поміщені до двох паперових конвертів з пояснювальними написами, підписами учасників слідчої дії; ніж, який було поміщено до паперової коробки, яка була оклеєна биркою з пояснювальним написом, підписом учасників слідчої дії, відтиском печатки «чергова частина Рівненський відділ поліції»; футболку сірого кольору зі слідами речовини бурого кольору, яка була поміщена до паперового конверту «НПУ ГСУ» з пояснювальними написами, підписами учасників слідчої дії, після набрання вироком законної сили знищити.

Вирок може бути оскаржений обвинуваченим, потерпілим, прокурором шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили, якщо інше не передбачене цим Кодексом після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних чи юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя -