ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/301/26 Справа № 642/574/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора

в режимі відеоконференції ОСОБА_6 ,

захисника

в режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000605, щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2025 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років з позбавленням права обіймати будь-які посади в правоохоронних органах, органах влади, місцевого самоврядування та підприємствах, установах, організаціях, створених органами влади та місцевого самоврядування строком на п`ятнадцять років без конфіскації майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 вирішено рахувати з дня набрання вироком законної сили, зарахувавши у строк відбуття покарання час тримання його під вартою із розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі, починаючи з 06 жовтня 2022 року.

Запобіжний захід, обраний ОСОБА_8 , до набрання вироком законної сили залишено раніше обраний тримання під вартою.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2022 року на майно, вилучене 23 вересня 2022 року з приміщень ДП «Куп`янське лісове господарство» скасовано.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Полтави від 12 жовтня 2022 року на майно, вилучене 06 жовтня 2022 року у ОСОБА_8 , а саме: на мобільний телефон Nokia чорного кольору ІМЕІ НОМЕР_2 ; блокнот синього кольору з написом «Оранта» скасовано.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 24 січня 2023 року на автомобіль ВАЗ 21213 1690, (1995) бежевого кольору, № двиг. 61, № куз. НОМЕР_3 , держ.номер НОМЕР_4 , власником якого є ОСОБА_8 скасовано.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 було висунуто обвинувачення у державній зраді, тобто у діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, вчиненому в умовах воєнного стану, за таких обставин.

Так, у квітні 2022 року (більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено) ОСОБА_8 , перебуваючи на тимчасово окупованій території м. Куп`янська, у невстановленому в ході судового розгляду місці, будучи працівником правоохоронного органу України, протиправно, умисно, за власним бажанням, не маючи на те відповідних встановлених законодавством повноважень, без отримання будь-яких вказівок від керівництва Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, з метою надання допомоги ворожій державі РФ та заподіяння шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, державній, економічній та інформаційній безпеці України, в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, вступив у контакт із невстановленими в ході судового розгляду представниками збройних формувань РФ на території м. Куп`янська Харківської області та отримав від них пропозицію на зайняття посади головного інженера у незаконно створеному органі окупаційної влади «ГП «Купянское лесное хозяйство» на території м. Куп`янськ та наближених до нього населених пунктів, що входять до території обслуговування ДП «Куп`янське лісове господарство» Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства та без вказівок керівництва Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, самовільно, за вказівками невстановлених в ході судового розгляду представників окупаційної влади розпочав надання допомоги представникам окупаційної влади у підривній діяльності проти України, а саме: забезпечував початок функціонування незаконно створеного органу, закликав людей до зайняття посад у незаконно створеному органі, використовуючи при цьому матеріально-технічну базу ДП «Куп`янське лісове господарство».

В подальшому, продовжуючи реалізацію злочинного умислу, спрямованого на вчинення державної зради, ОСОБА_8 , будучи працівником правоохоронного органу України, без отримання будь-яких вказівок від керівництва Харківського обласного управління лісового та мисливського господарства, з метою надання допомоги ворожій державі РФ та заподіяння шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, державній, економічній та інформаційній безпеці України, в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, добровільно прийняв пропозицію невстановлених в ході судового розгляду представників окупаційної влади та на підставі «Приказа и.о. главы военно-гражданской администрации Купянского района Харьковской области от 27.06.2022 года № 221/лс» зайняв посаду в.о. директора незаконно створеного на базі ДП «Куп`янське лісове господарство» органу «ГП «Купянское лесное хозяйство».

Перебуваючи на вказаній посаді в період часу з 27 червня 2022 року до 13 вересня 2022 року ОСОБА_8 використав свої знання та досвід співробітника державної лісової охорони та ДП «Куп`янське лісове господарство» з метою забезпечення становлення і функціонування на території тимчасово окупованого м. Куп`янська та наближених до нього населених пунктів, що входять до території обслуговування ДП «Куп`янське лісове господарство» незаконно створеного окупаційною владою лісового господарства, використовуючи статус в.о. директора «ГП «Купянское лесное хозяйство», здійснюючи свою діяльність за адресою: Харківська область, м. Куп`янськ, вул. 1-го травня, 37, серед іншого забезпечував підбір кадрів для роботи у незаконно створеному органі, організацію його функціонування, організовував незаконну заготівлю та надання лісоматеріалів окупаційній владі для облаштування бліндажів та інших фортифікаційних споруд, що використовувалися військовими держави-агресора проти Збройних сил України під час збройного конфлікту.

Тобто, своїми умисними протиправними діями ОСОБА_8 , будучи працівником правоохоронного органу України, порушуючи вимоги ст.ст. 17, 19, 65 Конституції України, якими передбачено обов`язок громадян України щодо захисту Вітчизни, суверенітету, незалежності й територіальної цілісності України, та зобов`язання діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, добровільно зайняв посаду в.о. директора у незаконно створеному окупаційною адміністрацією органі «ГП «Купянское лесное хозяйство», забезпечив виконання обов`язків зі здійснення підбору кадрів, які мали забезпечувати діяльність незаконно створеного незаконного органу; загальної організації роботи незаконно створеного підприємства, а також забезпечив заготівлю та реалізацію деревини, яка у подальшому використовувалася військами РФ для облаштування бліндажів та інших фортифікаційних споруд, що використовувалися військовослужбовцями РФ проти Збройних сил України під час збройного конфлікту, здійснивши, тим самим, перехід на бік ворога в період збройного конфлікту з РФ, в умовах воєнного стану, тобто умисно вчинив діяння на шкоду суверенітетові та територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України.

Суд першої інстанції перекваліфікував дії ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 111 КК України на ч.5 ст. 111-1 КК України, мотивуючи свої висновки тим, що 03 березня 2022 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо встановлення кримінальної відповідальності за колабораційну діяльність», яким Кримінальний кодекс України доповнено статтею 111-1 «Колабораційна діяльність». Зокрема, з 15 березня 2022 року встановлена кримінальна відповідальність за добровільне зайняття громадянином України посади в незаконних судових або правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території, а також добровільна участь громадянина України в незаконних збройних чи воєнізованих формуваннях, створених на тимчасово окупованій території, та/або в збройних формуваннях держави-агресора чи надання таким формуванням допомоги у веденні бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізовувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, тобто за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст. 111-1 КК України.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що до запровадження кримінальної відповідальності за колабораційну діяльність (ст. 111-1 КК України) частина форм об`єктивної сторони кримінальних правопорушень охоплювалась ознаками державної зради у формі переходу на бік ворога в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту (в редакції Закону України від 07.10.2014 року) або надання допомоги іноземній державі, іноземній організації чи їхнім представникам в проведенні підривної діяльності проти України. Після ж запровадження кримінальної відповідальності за колабораційну діяльність обсяг способів вчинення переходу на бік ворога, на думку суду першої інстанції, значно звузився та може бути визначений тільки з урахуванням об`єктивної сторони складів вказаних вище кримінальних правопорушень.

На думку суду першої інстанції, оскільки ОСОБА_8 у квітні 2022 року (тобто у період дії кримінальної відповідальності за ст. 111-1 КК України), після окупації території міста підрозділами та військовослужбовцями РФ, перебуваючи на території м. Куп`янська Харківської області, з власної ініціативи, добровільно обійняв посаду головного інженера, а потім в.о. директора незаконно створеного окупаційною адміністрацією РФ на базі ДП «Куп`янське лісове господарство» органу «ГП «Купянское лесное хозяйство», його дії необхідно кваліфікувати за ч.5 ст. ст. 111-1 КК України.

Суд першої інстанції зауважив, що ті самі обставини були встановлені і органом досудового слідства під час досудового розслідування та викладені в обвинувальному акті, однак, на думку суду першої інстанції, знайшли невірну кваліфікацію за ч. 2 ст. 111 КК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка їх подала.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2025 року та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, та призначити йому покарання у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Обгрунтовуючи свої вимоги зазначає, що, судом першої інстанції щодо питання встановлення статусу «правоохоронний орган» по відношенню до «ГП «Купянское лесное хозяйство» не враховано того факту, що вказаний орган був створений на базі ДП «Куп`янське лісове господарство», а ОСОБА_8 продовжив фактично виконувати функції працівника правоохоронного органу. Вказав, що судом першої інстанції не в повній мірі взято до уваги докази сторони обвинувачення, які, згідно висновку суду першої інстанції, можуть свідчити про наявність обставин вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення та кваліфікувати його дії саме за ч. 2 ст. 111 КК України, а саме: відомості про незаконну заготівлю та надання обвинуваченим лісоматеріалів окупаційній владі для облаштування бліндажів та інших фортифікаційних споруд, що використовувалися військовими держави-агресора проти Збройних сил України під час збройного конфлікту, що призвело до неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, шляхом незастосування закону, який підлягає застосуванню, а саме, кваліфікації кримінального правопорушення та призначення ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 111 КК України, та застосування закону, який не підлягає застосуванню, а саме, кваліфікації кримінального правопорушення та призначення ОСОБА_8 покарання за ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Захисник ОСОБА_7 подала заперечення на апеляційну скаргу прокурору, в якій просила апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, вирок суду першої інстанції без змін.

Вказала, що апеляційна скарга прокурора зводиться до незгоди прокурора із перекваліфікацією дій ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 111 КК України на ч. 5 ст. 111-1 КК України. При цьому апелянт не посилається на жоден конкретний доказ, яким би підтверджувалось, що ОСОБА_8 здійснював заготівлю та надання лісоматеріалів окупаційній владі для облаштування бліндажів та інших фортифікаційних споруд, що використовувались військовими держави - агресора проти Збройних сил України під час збройного конфлікту.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просив її задовольнити в повному обсязі.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в апеляційних скаргах, апеляційний суд приходить до наступного.

Згідно зі ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставами для скасування судового рішення є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону допущеними судом першої інстанції.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 судом першої інстанції розглянуто з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведено належні та достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Разом з цим, обвинувальний вирок, ухвалений судом, повинен відповідати положенням ст.ст. 368, 374 КПК України.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються зокрема: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

З системного аналізу зазначених норм видно, що мотивувальна частина обвинувального вироку має містити, насамперед, формулювання обвинувачення, визнаного доведеним саме судом, а не органом досудового слідства, висновками експертного дослідження, або іншого фахівця, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів. У цій частині вироку викладається весь обсяг обвинувачення, визнаного доведеним, а також обставини, які визначають ступінь винності особи, після цього докази, покладені судом в обґрунтування своїх висновків.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (Справа «Салов проти України»).

Необхідно звернути увагу на те, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку відповідно до вимог ст. 368 КПК України, а досягнення правосуддя, в зв?язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.

Відсутність належної мотивації висновків суду призводить до того, що сторона позбавляється можливості обґрунтувати свою позицію під час оскарження судового рішення, а суд вищої інстанції - переглянути його.

Між тим, суд першої інстанції вищенаведених вимог закону не дотримався.

Як видно з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, а саме державній зраді, тобто у діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, вчиненій в умовах воєнного стану.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, а саме у добровільному зайнятті громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території.

Обгрунтовуючи свої висновки суд першої інстанції виходив з того, що після запровадження кримінальної відповідальності за колабораційну діяльність обсяг способів вчинення переходу на бік ворога, значно звузився та може бути визначений тільки з урахуванням об`єктивної сторони складів вказаних вище кримінальних правопорушень.

На переконання суду першої інстанції з 15 березня 2022 року державна зрада у формі переходу на бік ворога в період збройного конфлікту становить умисні дії громадянина України, вчинені в період збройного конфлікту з наміром сприяти військовому противнику України в спричиненні шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України шляхом ведення бойових дій на його боці або вчиненні інших дій воєнного характеру в його інтересах. Державна зрада у формі переходу громадянина України на бік ворога в період збройного конфлікту є закінченим злочином з моменту, коли особа вступає на службу чи входить до складу воєнізованого чи збройного формування іноземної держави, яка знаходиться в збройному конфлікті з Україною та веде проти неї бойові дії, зокрема.

Апеляційний суд не може погодитися з вищезазначеними висновками суду, через їх суперечливість.

По перше, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що доповнюючи кримінальний кодекс України статтею 111-1 КК України Колабораційна діяльність законодавець виходив, зокрема з того, що ряд громадян України та юридичних осіб сприяли чи продовжують сприяти РФ у здійсненні агресивних дій, розгортанні збройного конфлікту проти України, включаючи підтримку збройних формувань та окупаційних адміністрацій держави-агресора та інші дії, які кваліфікуються як колабораціонізм. Більше того, наразі особи, причетні до здійснення колабораціонізму, продовжують претендувати на високі посади в державі, впливати на формування державної політики чи інформаційного простору України, що є неприпустимим в умовах продовження збройної агресії та ведення бойових дій.

Метою законодавця було встановлення справедливого покарання для осіб, які співпрацюють з державою-агресором, а також обмеження доступу таких осіб до посад, пов`язаних із виконанням функцій держави чи місцевого самоврядування.

Одночасно з цим, доповнюючи кодекс статтею 111-1 КК України, законодавцем не було внесено змін до статті 111 КК України, що полягало б у звуженні обсягу способів вчинення вказаного злочину, як про це стверджує суд першої інстанції, довільно тлумачачи зміст вказаних норм, а навпаки фактично відбулося посилення відповідальності осіб, які в період збройного конфлікту своїми діями, які зокрема виражаються у зайнятті відповідних посад фактично підтримували збройні формування та окупаційну адміністрацію держави-агресора.

На підтвердження цього свідчить і той факт, що диспозиціями ч. 5 та 7 ст. 111-1 КК України передбачено кримінальну відповідальність за добровільне зайняття громадянином України, відповідно, посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади та посади в незаконних судових або правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території. Ці злочини є закінченими з моменту зайняття особою відповідної посади.

Тобто, лише самого факту добровільного зайняття громадянином України однієї із таких посад достатньо для кваліфікації відповідних дій за частинами 2, 5 або 7 ст. 111-1 КК України, адже суспільна небезпечність їх є очевидною: особа допомагає агресору створити вертикаль незаконних органів влади. Саме така вертикаль є основою функціонування державного механізму загалом.

В той час, як відповідно до ст. 111 КК України державна зрада - це діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України.

Формами державної зради є перехід на бік ворога в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту, шпигунство, надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Перехід на бік ворога означає, що громадянин України надає безпосередню допомогу державі, з якою Україна на той час перебуває у стані війни або збройного конфлікту, та є закінченим злочином з того моменту, коли громадянин України виконав в інтересах ворога певні дії на шкоду України. В конкретних випадках цей злочин може полягати у добровільному зайнятті посади у незаконних органах влади на окупованих територіях, участь у будь-яких воєнізованих ворожих формуваннях, передачі матеріальних ресурсів збройним формуванням агресора або провадження господарської діяльності у взаємодії з ворогом.

Вчиняючи державну зраду, винний усвідомлює, що він здійснює перехід на бік ворога в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту і бажає цього.

Водночас надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги у проведенні підривної діяльності проти України полягає у сприянні їх можливим чи дійсним зусиллям заподіяти шкоду національній безпеці України. Види підривної діяльності проти України можуть бути різноманітними. Різний вигляд може мати і допомога у проведенні такої діяльності. Вона може надаватися шляхом організації чи виконання конкретного злочину, схилення до державної зради інших осіб, усунення перешкод для вчинення певних діянь тощо.

Таким чином, вчинення будь-яких діянь, передбачених ч. 1 ст. 111 КК України, заподіює шкоду національній безпеці України і розцінюються як підривна діяльність проти неї.

Формулювання «на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України» визначає суб`єктивну спрямованість дій винного, однак не є характеристикою суспільно небезпечних наслідків діяння. Факт заподіяння вказаної шкоди не має значення для кваліфікації діяння за ст. 111 КК України.

Відтак, якщо особа, окрім зайняття відповідної посади також здійснює певну діяльність, то за наявності інших обов`язкових ознак складу злочину дії особи можуть утворювати державну зраду в такій її формі, як надання іноземній державі, іноземній організації або їхнім представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України або переходу на бік ворога.

Вказане узгоджується і з позицією Верховного Суду, який уже неодноразово вказував про те, що ті громадяни України, які зайняли одну з посад у незаконних органах влади, правоохоронних або судових органах на окупованих територіях та почали здійснювати функції, визначені посадою, можуть бути притягнені до відповідальності за сукупністю кримінальних правопорушень: за державну зраду (оскільки їхня діяльність може становити одну з форм державної зради) та колабораційну діяльність (оскільки вони зайняли певну посаду в незаконних органах влади).

Як видно з оскаржуваного вироку суд дійшов висновку, що ОСОБА_8 обійняв посаду в.о. директора незаконно створеного окупаційною адміністрацією РФ на базі ДП «Куп`янське лісове господарство» органу «ГП «Купянское лесное хозяйство», яке було створене окупаційною владою РФ, з якою Україна перебуває у стані збройного конфлікту, що виходячи з вищевикладеного дійсно може бути, в залежності від функціонального призначення цього органу, закінченою формою злочину, передбаченого ч. 5 або ч. 7 ст. 111-1 КК України, а саме добровільного заняття громадянином України посади в незаконних органах окупаційної влади.

Крім того суд, аналізуючи матеріали кримінального провадження, спростовуючи позицію сторони обвинувачення, з приводу того, що «ГП «Купянское лесное хозяйство» є правоохоронним органом, зазначив про те, що метою його діяльності, зокрема, є забезпечення лісової охорони.

Між тим, суд залишив поза увагою ті обставини, що при віднесенні того чи іншого органу влади до правоохоронних органів потрібно звернути увагу на визначення відповідного органу в спеціальному нормативно-правовому акті, що регламентує його правовий статус, та на повноваження, які цей орган здійснює.

Так, Велика Палата Верховного Суду у поставі від 30 серпня 2023 року (справа №633/195/17, провадження № 13-39 кс 23) дійшла висновку про те, що критеріями віднесення органів державної влади до правоохоронних є інституційно-функціональні ознаки, що визначають правовий статус такого органу в системі органів державної влади. До правоохоронних органів слід відносити органи державної влади, визначені в законах України як правоохоронні чи такі, що здійснюють закріплену за ними на законодавчому рівні правоохоронну функцію.

При цьому, сутність правоохоронної функції держави полягає в забезпеченні правопорядку, в охороні прав, свобод, законних інтересів громадян, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства та держави від правопорушень, якими є кримінальні правопорушення (кримінальні проступки, злочини) та адміністративні правопорушення. Тобто правоохоронна функція є напрямком державної політики, що знаходить свій прояв у діяльності держави. Тобто правоохоронним може виступати лише орган державної влади, якому згідно із законодавством надані повноваження здійснювати від імені держави владні управлінські функції, який приймає загальнообов`язкові рішення, забезпечуючи їх виконання, у тому числі й примусовими засобами.

При віднесенні того чи іншого органу державної влади до правоохоронного слід звернути увагу насамперед на те, як визначається відповідний орган у спеціальному нормативно-правовому акті, який регламентує його правовий статус, та на повноваження, які цей орган здійснює.

Дійсно згідно з п.п. 1.1 « Положения об Государственном предприятии «Лесное хозяйство Харьковской области», затвердженому Наказом «Главы военно-гражданской администрации Харьковской области», государственное предприятие «Лесное хозяйство Харьковской области» является исполнительным органом власти, обеспечивающим на територии Харьковской области управление и оказание услуг в сфере лесного хозяйства, а также в сфере сохранения и воспроизводства лесных насаждений на землях лесного фонда, повишение экологического и ресурсного потенциала лесов».

Водночас п.6.1 вказаного положення визначено, що «Предприятие в ходе своей деятельности для осуществления поставленных задач и реализации функций по исполнению и предоставлению услуг в подведомственной сфере деятельности вправе, в том числе, давать согласие на направление материалов в правоохранительные органы для решения вопросов о возбуждении уголовных дел в отношении лесонарушителей, проводить все виды проверок пользования лесом».

Крім того, суд, врахувавши положення Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» зміст «Указа главы Военно-гражданской администрации Харьковской области ОСОБА_9 о создании Государственого предприятия «Лесное хазяйство Харьковской области» и его положение», дійшов висновку, що посада, яку зайняв ОСОБА_8 пов`язана саме з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій.

Таких висновків суд дійшов на підставі того, що «Положением об Государственом предприятии «Лесное хазяйство Харьковской области» визначена організація діяльності зазначеного органу, зокрема завданнями підприємства є: «организация рационального, многоцелевого, непрерывного и неистощительного лесопользования, рационального использования земель лесного фонда на территории Харьковской области; обеспечение воспроизводства, улучшение породного состава и качества лесов, повышение их продуктивности; производство семян лесных древесных и кустарниковых растений; сохранение биологического разнообразия и обьектов историко-культурного и природного наследия на землях лесного фонда; обеспечение, в пределах своей компетенции, соблюдения всеми физическими и юридическими лицами порядка пользования лесным фондом; сохранение экономического потенциала и защитных функций лесов на территории Харьковской области.

При цьому, суд не надав належної оцінки тому, що організаційно-розпорядчі обов`язки - це обов`язки по здійсненню керівництва галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форми власності. Адміністративно-господарські обов`язки - це обов`язки по управлінню або розпорядженню державним, колективним чи приватним майном. Й не зазначив, які саме обов`язки, якими він вважає був наділений ОСОБА_8 , є організаційно-розпорядчими, а які адміністратвино-господарськими, враховуючи те, що посадова інструкція директора «ГП «Купянское лесное хозяйство» в матеріалах кримінального провадження відсутня, а ОСОБА_8 не зазначав про здійснення ним таких обов`язків.

Також суд першої інстанції доходячи висновків про недоведеність висунутого ОСОБА_8 обвинувачення в частині того, що він, перебуваючи на посаді в.о. директора незаконно створеного органу «ГП «Купянское лесное хозяйство», організовував незаконну заготівлю та надання лісоматеріалів окупаційній владі для облаштування бліндажів та інших фортифікаційних споруд, що використовувалися військовими держави-агресора проти Збройних сил України під час збройного конфлікту, зазначив про відсутність на підтвердження цих обставин жодних доказів, фактично надавши перевагу показанням обвинуваченого, однак не надав належної оцінки листу ОСОБА_8 від 05 вересня 2022 року № 245, як «и.о. директора Купянского лесного хазяйства», який звертається до «и.о. главы ВГА Купянского района Харьковской области ОСОБА_10 » та «и.о. начальнику КП «Купянсктеплоэнерго» ОСОБА_11 » відповідно до якого «Купянское лесное хозяйство готово предоставить дрова в количестве 900 м3 для обеспечения бесперебойной работы КП «Купянсктеплоэнерго» в зимний период. Просим Вас выдать соответствующее распоряжение для отгрузки дров вышеуказанному предприятию. Сроки и условия поставок будут оговорены с КП «Купянсктеплоэнерго» дополнительно», й не зазначив, чому він не приймає до уваги письмові докази кримінального провадження.

Крім того, суд доходячи висновків про те, що ОСОБА_8 зайняв посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у незаконному органі влади, створеному на тимчасово окупованій території й кваліфікувавши його діх за ч. 5 ст. 111-1 КК України, одночасно зазначив про те, що ОСОБА_8 мав умисел саме на вчинення колабораційної діяльності у формі добровільного зайняття громадянином України посади в незаконному правоохоронному орган, створеному на тимчасово окупованій території, за що передбачена відповідальність ч. 7 ст. 111-7 КК України.

Тобто суд стверджуючи про те, що ОСОБА_8 зайняв посаду в незаконному органі окупаційної влади, яка не наділена правоохоронними функціями, й одночасно зазначаючи про те, що він мав умисел на зайняття посади в незаконному правоохоронному орган, створеному на тимчасово окупованій території, допустив істотні суперечності в своїх висновках.

Враховуючи викладене, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції належним чином не проаналізував наданні докази, в контексті функціональних повноважень ОСОБА_8 за зайнятою ним посади в незаконному органі окупаційної влади, та дій обвинуваченого, які були вчиненні ним на виконання цих повноважень, й який свідомо та добровільно зайняв посаду в незаконно створеному органі окупаційної влади ««ГП «Купянское лесное хозяйство», й приступив до виконання своїх повноважень, та дійшов передчасного висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Крім того, суд першої інстанції, дійшовши висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, у мотивувальній частині вироку, при викладі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, окрім іншого, навів обставини вчинення кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 111 КК України, із зазначенням того ж місця, часу, способу вчинення злочину, форми вини та мотивів вчинення, чим допустив істотні суперечності у судовому рішенні та невідповідність висновків суду, викладених у вироку, встановленим фактичним обставинам провадження.

Отже, під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанцій допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним, оскільки ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

Ураховуючи, що чинним КПК з одного боку, чітко визначені повноваження апеляційного суду, до яких не входить дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження та доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції, що покладено кримінальним процесуальним законом на суд першої інстанції, з другого боку, в перелік підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, передбачених ст. 415 КПК не входять зазначені порушення вимог чинного законодавства, однак, виходячи з вимог ст. 7 КПК, суд апеляційної інстанції в даному випадку позбавлений можливості винести остаточне рішення у кримінальному провадженні, а тому вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 415 КПК суд апеляційної інстанції може зробити висновок, що суд першої інстанції: 1) не надав належної оцінки тим чи іншим доказам або їх сукупності; 2) здійснив неправильне тлумачення норм матеріального чи процесуального права; 3) не дослідив ті чи інші обставини, що мають значення для вирішення тих чи інших питань в межах кримінального провадження тощо. У зв`язку з цим апеляційний суд вправі дати вказівку перевірити при новому розгляді ті чи інші обставини, дати оцінку певним доказам, належним чином розглянути питання щодо кваліфікації дії обвинуваченого тощо, проте він не може наперед категорично визначати, які висновки суд першої інстанції повинен зробити щодо питань, указаних у ч. 2 ст. 415 КПК.

При новому судовому розгляді суду необхідно усунути вищенаведену неповноту судового розгляду та суперечності в оцінці доказів кримінального провадження, зазначені у цій ухвалі.

Ураховуючи підстави для скасування, апеляційний суд не перевіряє інші доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, оскільки ці питання мають бути належно перевірені в ході нового розгляду в суді першої інстанції.

Під час нового судового розгляду, з дотриманням встановленого законом порядку повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, дослідити докази та дати їм належну правову оцінку з точки зору їх допустимості та достовірності за результатами якої ухвалити рішення, яке буде відповідати вимогам обґрунтованості та вмотивованості.

Що стосується запобіжного заходу, обраного ОСОБА_8 , то враховуючи той факт, що він обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, вчиненого в умовах воєнного стану, а також особу обвинуваченого, апеляційний суд вважає за необхідне залишити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який продовжити до підготовчого судового засідання в суді першої інстанції, але не більш ніж на 60 днів.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги прокурора є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, задовольнити частково.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2025 року щодо ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 залишити без зміни і продовжити його до підготовчого судового засідання в суді першої інстанції, але не більш ніж на 60 днів.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4