ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3460/25 Справа № 182/4031/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року м. Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників адвокатів ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000439 від 27 квітня 2024 рокуза апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_7 , діючої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2025 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нікополя, Дніпропетровської області, гр. України, українця, студента 2 курсу 18 групи КЗО «НПЛ`ДОР», не є особою з інвалідністю, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

14.11.2024 р. Нікопольським міськрайонний суд Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 289 КК України, ст. 69 КК України до покарання у виді пробаційного нагляду на строк 2 роки,

визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.11.2024 року з урахуванням положень ст. 72 КК України, остаточно призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк два роки один місяць.

Цим же вироком ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , визнано винуватими у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та кожному призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 2 (два) роки. На підставі ст.104,75 КК України звільнено від відбуття покарання з випробуванням строком на один рік, із покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1,2 ч. 1, п.4 ч.3 ст. 76 КК України. Вирок щодо яких не оскаржується.

Вирішено питання про судові витрати та речові докази, -

в с т а н о в и л а :

вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2025 року ОСОБА_9 визнано винним у тому, що він вніч з26.04.2025 року на 27.04.2025 року,більш точногочасу в ході досудового слідства не встановлено,перебуваючи у дворі будинку АДРЕСА_2 , разом з ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , де у них винник злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, а саме автомобілем ВАЗ 2101, 1977 року випуску, колір ОХРА, шасі № НОМЕР_1 , седан, повна маса 1350 кг, маса без навантаження 950 кг., об`єм двигуна 1200 см. куб., VIN НОМЕР_1, д.н.з. НОМЕР_2 , який належить на праві користування ОСОБА_12 .

Реалізовуючи свійспільний злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, у ніч з 26.04.2025 на 27.04.2025,більш точного часу в ході досудового слідства не встановлено, ОСОБА_9 разом з ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , перебуваючи удворі будинку АДРЕСА_2, усвідомлюючи протиправність своїх дій, керуючись корисливим мотивом, діючи умисно, спільно, за попередньою змовою групою осіб, не маючи дозволу власника та впевнившись, що за їх діями, ніхто не спостерігає, підійшли до автомобіля - ВАЗ 2101, 1977 року випуску, колір ОХРА, шасі № НОМЕР_1 седан, повна маса 1350 кг, маса без навантаження 950 кг., об`єм двигуна 1200 см.куб., VIN НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , де ОСОБА_10 , приклавши фізичну силу, руками відчинив передні дверцята автомобіля та потрапив в середину салону, після чого, відчинив водійські дверцята, через які в салон потрапили ОСОБА_9 разом з ОСОБА_11 .

Далі, продовжуючи реалізовувати свій єдиний злочинний умисел, ОСОБА_10 сів за кермо вказаного транспортного засобу, а ОСОБА_9 разом з ОСОБА_11 за допомогою фізичної сили, штовхаючи, привели автомобіль в рух, та відкотили його від вказаного домоволодіння до перехрестя вул. Шевченко з вул. Героїв Чорнобиля в м. Нікополі, в районі залізничного вокзалу.

Після чого, ОСОБА_9 за допомогою з`єднання проводу завіввищевказаний автомобіль та разом ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , під керуванням ОСОБА_9 поїхали до с. Придніпровське Нікопольського районуДніпропетровської області, тим самим ОСОБА_9 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, незаконно заволодів транспортним засобом - автомобілем ВАЗ 2101, 1977 року випуску, колір ОХРА,шасі № НОМЕР_1 , седан, повна маса 1350 кг, маса без навантаження 950 кг.,об`єм двигуна 1200 см. куб., VIN НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , вартість якого, згідно висновку експерта № 2905 про оцінку транспортного засобу, становить 18 209 грн. 30 коп., спричинивши ОСОБА_12 матеріальнийзбиток навищезазначену суму.

Із вказаним судовим рішенням не погодився захисник адвокат ОСОБА_7 , діюча в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , та подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання ОСОБА_9 .

Призначити останньому покарання в межах мінімуму санкції, передбаченої ч. 2 ст. 289 КК України, не пов`язане з позбавленням волі із застосуванням ст. 75, 104 КК України.

На обґрунтування своїх вимог вказуєна невідповідність призначеного покарання ОСОБА_9 тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зауважує, що суд першої інстанції зазначив на наявність пом`якшуючих покарання обставин, зокрема щире каяття, вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім, відсутність обставин, які обтяжують покарання, однак не врахував вказані обставини повною мірою.

Вказує, що судом не враховано, що автомобіль повернутий потерпілому ОСОБА_12 , який жодних матеріальних вимог до обвинувачених не має. Крім того, потерпілий пояснив, що автомобілем користувався дуже рідко, він стояв у дворі багатоповерхового будинку, не зачинений, а тому майно є морально застарілим, його безпечна експлуатація взагалі неможлива. Також зауважує, що м. Нікополь кожен день перебуває під обстрілами, автомобіль не знаходився у сховищі, тобто цілісність та збереженість вказаного майна власника взагалі не хвилювала.

Наголошує, що ОСОБА_9 є неповнолітньою особою, рано втратив мати, що вплинуло на його психологічний стан, з 2023 року отримав статус дитини сироти.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника адвоката ОСОБА_7 , діючої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , яка підтримала доводи своєї апеляційної скарги, просила її задовольнити та звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, захисника адвоката ОСОБА_8 , який поклався на розсуд суду, прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту та зазначила, що вирок суду є законним та обґрунтованим, а призначене покарання необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_9 , перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні матеріали кримінального провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення за таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Вирок стосовно обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ніким не оскаржується та апеляційним судом в цій частині не переглядається.

Дії обвинуваченого ОСОБА_9 кваліфіковані за ч. 2 ст. 289 КК України за ознаками незаконного заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб.

В апеляційній скарзі захисником адвокатом ОСОБА_7 не оспорюються фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, встановленого судом першої інстанції, доведеність вини ОСОБА_9 у вчинені кримінального правопорушення та кваліфікація кримінального правопорушення.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 404 КПК України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів переглядає вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання ОСОБА_9 .

Так, відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд при призначені покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Як зазначив Конституційний суд України у Рішенні від 02.11.2004 року № 15-рп/2004, покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю, обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до положень ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», - особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів; більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів; у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Вимогами ст. 103 КК України зазначено, що при призначенні покарання неповнолітньому суд, крім обставин, передбачених у статтях 65-67 цього Кодексу, враховує умови його життя та виховання, вплив дорослих, рівень розвитку та інші особливості особи неповнолітнього.

Крім того, на висновки з приводу пропорційності покарання тяжкості правопорушення, висловлені ЄСПЛ в своїх рішеннях, зокрема, у рішеннях по справах Souring v. UK, Shvydka v. Ukraine, Tammer v. Estonia, - за змістом яких захід, що застосовується до порушника має бути пропорційним переслідуваній меті, засудження та покарання порушника не мають бути непропорційними законній меті і підстави, якими керуються національні суди, мають були відповідними і достатніми для виправдання такого втручання.

Зазначені вище вимоги судом першої інстанції враховані та дотримано принципи призначення покарання.

Призначаючи покарання ОСОБА_9 суд першої інстанції врахував вимоги ст. ст. 50, 65, 103 КК України, при цьому враховано характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_9 за місцем навчання в КЗО «Нікопольському професіональному ліцеї» ДОР» за спеціальністю «Слюсар з ремонту колісних транспортних засобів. Електрогазозварник» зарекомендував себе як учень, який цікавості до оволодіння обраною професією не виявляє, неактивний в асинхронному та самостійному навчанні, без поважних причин пропускає уроки онлайн, ігнорує телефонні дзвінки від класного керівника та майстра виробничого навчання. В позаурочній роботі участі не приймає. При очному спілкуванні з керівниками груп проявив себе як неввічливий, нестриманий, невихований. Не реагує на зауваження з боку педагогів та керівників груп. Від розмови з психологом відмовляється.

Досліджуючи умови життя та виховання ОСОБА_9 встановлено, що він мешкає в АДРЕСА_1 разом з бабусею ОСОБА_13 , яка є опікуном і не має впливу на свого підопічного. В спілкуванні з опікуном ОСОБА_9 проявляє грубість, нестриманість, неповагу, нехтує її думкою, може легко попасти під вплив однолітків. У службі справах дітей Червоногригорівської селищної ради сім`я неповнолітнього ОСОБА_9 перебуває на обліку дітей-сиріт, дітей позбавлених батьківського піклування з 2021 року, під соціальним супроводом не перебуває. У вживанні наркотичних засобів, алкогольних напоїв, тютюнопаління помічений не був. Згідно акту обстеження житлово-побутових умов, на кухні відбувається ремонт, будинок мебльований, побутова техніка наявна, місце приготування та прийому їжі облаштовано належним чином. Виховує дитину бабка - опікун ОСОБА_13 . Перебуває на обліку у секторі ювенальної превенції Нікопольського РУП ГУНП в Дніпропетровській області. У вчиненні злочину дорослі підбурювачі та інші співучасники кримінального правопорушення участі не брали.

Відповідно до досудової доповіді стосовно неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_9 зазначено, що з врахуванням особистості обвинуваченого, його способу життя, наявних криміногенних факторів, які впливають на його поведінку, він має середню ймовірність вчинення повторного правопорушення.

Обставиною, яка пом`якшує покарання, судом визнано щире каяття та вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім, обставин, які обтяжують покарання, не встановлено.

Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції при вирішені питання щодо виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_9 обґрунтовано врахував, що він є раніше судимою особою та вчинив тяжкий корисливий злочин в період відбування покарання у виді пробаційного нагляду, що свідчить про його неможливість адаптуватись у суспільстві без застосування реального покарання.

Перевіряючи доводи сторони захисту щодо суворості та необґрунтованості призначення покарання, колегія суддів зазначає, що всі обставини, на які посилається захисник, в тому числі позиція потерпілого, безумовно враховані судом першої інстанції, що саме і послугувало призначення покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.

При цьому посилання захисника на ставлення потерпілого до свого майна, жодним чином не виправдовує обвинувачених, зокрема ОСОБА_9 , у вчинені протиправних діянь направлених на заволодіння транспортним засобом, який належить потерпілому ОСОБА_12 . Оскільки не залежно від того, яку цінність майно представляє для самого потерпілого, воно є чужим для обвинуваченого, а тому заволодіння таким майном є кримінально караним.

Апеляційний суд зауважує, що при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати не тільки дані про особу обвинуваченого, сукупність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, а й особливості вчинення конкретного кримінального правопорушення, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.

При перевірці доводів сторони захисту щодо можливості звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів звертає увагу не лише на характер умисного вчиненого кримінального правопорушення, а і дані про особу обвинуваченого, який є неповнолітнім, при цьому раніше судимий та під час відбування покарання за попереднім вироком, через незначний проміжок часу, знов вчинив тотожне попередньому кримінальне правопорушення, групою осіб, отже обвинувачений ОСОБА_9 належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став, тобто демонструє систематичність та схильність до вчинення протиправних діянь, нехтуючи нормами соціальної поведінки.

Апеляційний суд звертає увагу, що звільнення від відбування покарання відповідно до вимог ст. ст. 75, 104 КК України, за своєю суттю виконання, є аналогічним з видом покарання у виді пробаційного нагляду, саме того виду покарання, відбування якого порушено обвинуваченим ОСОБА_9 .

Отже, з урахуванням особи обвинуваченого ОСОБА_9 , його ставлення до вчиненого злочину, його поведінкою та відносинами з опікуном, колегія суддів вважає, що на даному етапі виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 та попередження нових злочинів, можливе лише з урахуванням відбування реальної міри покарання. Крім того, розмір реального виду покарання останньому призначений більш м`якіший ніж передбачений санкцією ч. 2 ст. 289 КК України, з урахуванням положень ст. 69 КК України.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що ОСОБА_9 призначено покарання за сукупністю вироків, з врахуванням призначеного покарання за попереднім вироком та положень ч. 4 ст. 71 КК України. Враховуючи вчинення іншого умисного кримінального правопорушення під час відбування покарання за попередніми вироком у виді пробаційного нагляду, колегія суддів вважає, такий вид покарання не дієвим, отже в даному випадку, справедливим та обґрунтованим є покарання лише у виді позбавлення волі з відбуванням його реально.

Відповідність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника визначена насамперед ст. 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Крім того, як неодноразово наголошував у своїх висновках Верховний Суд, що суди не повинні допускати спрощений та однаковий підхід до розгляду справи та застосовувати індивідуалізацію покарання, з урахуванням конкретних обставин кожної справи. Індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта (постанова Верховного Суду від 22.03.2018 року у справі № 207/5011/14-к (провадження № 51-1985км 18).

В даному випадку, з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, характеру вчиненого умисного кримінального правопорушення неповнолітньою особою, за попередньою змовою групою осіб, будучи раніше судимим за тотожне кримінальне правопорушення, інших даних про особу обвинуваченого, обставин, які пом`якшують покарання, відсутність даних, що обтяжують покарання, висновку органу пробації, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі, яке слід відбувати реально, та вважає, що таке покарання буде достатнім для виправлення та перевиховання неповнолітнього обвинуваченого та сприятиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність та вмотивованість рішення суду першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання в апеляційній скарзі не наведено.

На підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуваний вирок суду першої інстанції ухвалено з дотримання принципу повноти, об`єктивності та всебічності розгляду справи, висновки суду ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, а призначене покарання обвинуваченому неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_9 відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, тому апеляційна скарга захисника адвоката ОСОБА_7 не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404-405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 , діючої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , - залишити без задоволення.

Вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2025 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 визнаного винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді