Справа № 712/1076/26
Провадження № 1-кс/712/617/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

слідчого ОСОБА_3 ,

володільця майна ОСОБА_4 ,

представника володільця майна ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання старшого слідчого слідчого відділу Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_6 про накладення арешту на майно, подане у рамках кримінального провадження № 0001758 від 21.05.2025 за ч. 2 ст. 307 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Зміст поданого клопотання та його обґрунтування

До слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси надійшло клопотання старшого слідчого СВ Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором Черкаського відділу Черкаської окружної прокуратури ОСОБА_7 , про накладення арешту вилучене майно у кримінальному провадженні № 0001758 від 21.05.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

Клопотання мотивоване тим, що в межах досудового розслідування перевіряється діяльність групи осіб, причетних до незаконного обігу наркотичних засобів/психотропних речовин, зокрема із використанням засобів зв`язку.

У ході розслідування 21.01.2026 під час санкціонованого обшуку вилучено транспортний засіб Мersedes-Benz S500L, н.з. НОМЕР_1 , номер кузова транспортного засобу НОМЕР_2 власником якого є ОСОБА_8 та фактично користується ОСОБА_4 та ключі до автомобіля марки, які постановою слідчого цього ж дня визнано речовим доказом.

Посилаючись на необхідність збереження речових доказів, забезпечення можливості проведення судових експертиз та недопущення подальшого використання вилученого майна у протиправній діяльності, слідчий просить: накласти арешт на зазначені телефони, заборонити власнику/користувачу та третім особам користування і розпорядження ними, а місцем зберігання визначити камеру схову Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області.

Позиції сторін кримінального провадження

У судовому засіданні слідчий ОСОБА_3 клопотання підтримала та просила його задовольнити. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, зазначила, що вилучений транспортний засіб міг використовуватися (зокрема, для перевезення) у незаконному обігу наркотичних засобів і психотропних речовин, а тому арешт необхідний для забезпечення збереження речового доказу та проведення відповідних експертних досліджень.

Володілець майна ОСОБА_9 та його представник ОСОБА_5 заперечили проти задоволення клопотання. Пояснили, що транспортний засіб у протиправній діяльності не використовувався, а матеріали, додані до клопотання, не містять конкретних відомостей, які б підтверджували зв`язок автомобіля з інкримінованим кримінальним правопорушенням чи необхідність застосування настільки обмежувального заходу, як арешт.

Нормативне регулювання арешту майна, як заходу забезпечення кримінального провадження

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження.

Загальні вимоги щодо порядку застосування будь-яких заходів забезпечення визначені ст. ст. 131, 132 КПК України.

Так, згідно з ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора, а також, що може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування в установленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно, зокрема, є доказом кримінального правопорушення. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною 2 цієї статті визначено, що арешт майна допускається, зокрема, з метою забезпечення збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу, згідно якої, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.

Арешт на комп`ютерні системи чи їх частини накладається лише у випадках, якщо вони, зокрема, зберегли на собі сліди кримінального правопорушення (ч. 3 ст. 170 КПК України).

Згідно із ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюти готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч. 11 ст. 170 КПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом 2 ч. 1 ст. 170 КПК України.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, зокрема, повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України; 3) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; (4) наслідки арешту майна для третіх осіб.

Мотиви та оцінка слідчого судді

Дослідивши матеріали клопотання, заслухавши пояснення сторін та перевіривши наведені доводи, слідчий суддя виходить із такого.

Із поданих матеріалів убачається, що здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001758 від 21.05.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

У межах цього провадження під час санкціонованого обшуку вилучено транспортний засіб Мersedes-Benz S500L, н.з. НОМЕР_1 , номер кузова транспортного засобу НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_8 та фактично користується ОСОБА_4 та ключі до автомобіля марки, які постановою слідчого 21.01.2026 визнано речовими доказами.

Вирішуючи питання про обсяг обмежень, слідчий суддя враховує, що арешт майна є втручанням у право власності, яке має бути необхідним та співрозмірним завданням кримінального провадження (ст. 132, 170, 173 КПК України).

З наданих матеріалів убачається, що вилучений транспортний засіб постановою слідчого від 21.01.2026 визнано речовим доказом у розумінні ст. 98 КПК України, а отже наявні правові підстави для накладення арешту з метою забезпечення збереження речових доказів (п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України). З огляду на рухомий характер майна та можливість його відчуження (зміни власника, перереєстрації), арешт у частині заборони розпорядження/відчуження є обґрунтованим і таким, що забезпечує досягнення мети, визначеної ч. 1 ст. 170 КПК України.

Водночас вимога про арешт у частині заборони користування підлягає оцінці крізь призму ч. 11 ст. 170 КПК України, яка передбачає, що заборона чи обмеження користування майном можуть застосовуватися лише за наявності обставин, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування чи передачі майна.

Як убачається з клопотання та пояснень сторони обвинувачення, слідчий обґрунтовує необхідність арешту посиланнями на потребу збереження речового доказу та можливість проведення експертних досліджень, однак не наведено конкретних даних, які б свідчили, що саме користування транспортним засобом у разі незастосування відповідної заборони створить реальні ризики втрати доказового значення автомобіля, знищення/спотворення його слідів або іншим чином унеможливить досягнення мети арешту. Також матеріали клопотання не містять відомостей про те, що для забезпечення доказування необхідним є саме повне позбавлення володільця можливості користування транспортним засобом, а не застосування менш інтенсивного обмеження.

При цьому слідчий суддя бере до уваги наслідки арешту для власника/володільця майна як третьої особи та виходить з того, що мета забезпечення збереження речового доказу в даному випадку може бути досягнута шляхом заборони розпорядження (відчуження) транспортним засобом, без додаткового обмеження у вигляді заборони користування, що відповідатиме принципу розумності та співрозмірності втручання у право власності.

Отже, клопотання підлягає частковому задоволенню в частині накладення арешту на транспортний засіб у виді заборони ним розпоряджатися, а в частині заборони користування у задоволенні клопотання потрібно відмовити як необґрунтованому та такому, що не підтверджене належними даними про наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 та ч. 11 ст. 170 КПК України.

Керуючись ст. 2, 7, 131-132, 170-173, 175, 286, 309, 372, 376 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання задовольнити частково.

Накласти арешт шляхом заборони розпорядження автомобілем марки Mersedes-Benz S500L, д.н.з. НОМЕР_1 , чорного кольору, та ключами до автомобіля марки Mersedes-Benz S500L, д.н.з. НОМЕР_1 , чорного кольору, власниками яких є ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та якими фактично користується ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які вилучені 21.01.2026 в ході проведення обшуку.

У частині накладення арешту шляхом заборони користування вказаним майном - відмовити.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Черкаського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Повний текст ухвали проголошено о 08 год 30 хв 02.02.2026.

Слідчий суддя ОСОБА_1