Дата документу 14.01.2026 Справа № 335/1931/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/1931/25 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/389/26 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст. 199 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю обвинуваченого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

захисника - адвоката ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою захисника - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2025 року, якою у відношенні

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 20 лютого 2026 року включно -,

В С Т А Н О В И Л А:

Як убачається з матеріалів справи, в провадженні Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя перебуває на розгляді кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Ухвалою Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2025 року було продовжено застосування у відношенні ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 20 лютого 2026 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_6 та зможе запобігти ризикам, які передбачені ст. 177 КПК України.

В апеляційній скарзі захисник - адвокат ОСОБА_7 вважає оскаржувану ухвалу незаконною.

В обґрунтування скарги вказує, що 30 жовтня 2025 року Заводським районним судом м. Запоріжжя винесено вирок за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, резолютивною частиною вказаного вироку ОСОБА_6 ухвалено, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням застави - залишити без змін до набрання вироком законної сили, наразі у вказаній справі відкрито апеляційне провадження, а відтак станом на дату постановлення оскаржуваної ухвали відносно ОСОБА_6 вже існував вжитий вироком запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з можливістю внесення застави.

Зауважує, що відносно обвинуваченого ОСОБА_6 одночасно застосовано два однакових запобіжних заходи.

Крім того вказує, що не застосовано заставу у даному кримінальному провадженні, попри посилання прокурора у клопотанні на можливість її застосування.

Зазначає, що у клопотанні прокурора відсутнє обґрунтування наявності ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою застосувати до ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник - адвокат ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу без доповнень та просив її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу, зазначивши про необґрунтованість клопотання прокурора.

Повідомлений належним чином прокурор до судового засідання апеляційного суду не з`явився, з клопотанням про відкладення розгляду апеляційної скарги не звертався.

З огляду на приписи ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає, що неприбуття прокурора не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

З огляду на статті 131, 132 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою - наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; продовжити кримінальне правопорушення чи вчинити інше.

За положенням ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, наявність у нього постійного місця роботи або навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів, якщо вони застосовувались до нього раніше, наявність повідомлень особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Порядок продовження строку тримання під вартою визначений ст. 199 КПК України.

Зокрема, частиною 3 статті 199 КПК України передбачено, що клопотання прокурора повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції вірно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою, правильно встановив, що ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України не зменшились та вказав про неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Так, під час оцінки заявлених прокурором ризиків, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ризик переховування від суду наразі є актуальним та обумовлений серед іншого, притягненням до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю можливого покарання.

Злочин, у якому обвинувачується ОСОБА_6 , передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до 8 років. Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку значно підвищують ймовірність ризику переховування від органів досудового розслідування та/або суду.

Крім того, в контексті ризику переховування, серед іншого, колегія суддів також враховує і відсутність у обвинуваченого ОСОБА_6 стійких соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, які б були для нього засобом превенції від можливої подальшої негативної та девіантної поведінки та ухилення від явки до суду.

На переконання колегії суддів, ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України також не зменшився та обумовлюється серед іншого тим, що злочин, який інкримінується ОСОБА_6 був вчинений в умовах воєнного стану, з метою власного збагачення та наживи, що в сукупності свідчить про високу схильність ОСОБА_6 до вчинення інших аналогічних злочинів.

З-поміж іншого також встановлено, що 30 жовтня 2025 року вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_6 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України. Вказаний вирок не набрав законної сили у зв`язку з апеляційним оскарженням.

З огляду на відсутність відомостей про набрання вказаним вироком законної сили, колегія суддів не може врахувати таку обставину, як наявність у обвинуваченого ОСОБА_6 судимостей, разом з цим, є всі підстави припускати про високу ймовірність вчинення ОСОБА_6 інших злочинів проти власності.

Отже, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України продовжують існувати та на даний час не зменшились.

Натомість, продовжуючи запобіжний захід щодо ОСОБА_6 , суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав щодо не визначення розміру застави у даному кримінальному провадження.

Так, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, а саме, у крадіжці (таємне викрадення чужого майна), вчиненої повторно, в умовах воєнного стану.

Положеннями ч. 4 ст. 183 КПК України передбачені виключні випадки, які при постановленні ухвали про застосування (продовження) запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою надають право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні.

З огляду на вказані в обвинувальному акті фактичні обставини, підстави вважати, що відносно ОСОБА_6 неможливо визначити розмір застави у даному кримінальному провадженні, відсутні.

Таких виключних підстав щодо можливості не визначати заставу у даному кримінальному провадженні, не встановлено і судом першої інстанції при вирішенні питання щодо продовження відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається судом у межах, зокрема щодо особи, обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Виходячи з прецедентної практики ЄСПЛ, уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність тримання обвинуваченого під вартою. Визначаючи суму застави, суди повинні брати до уваги ризик того, що підозрюваний може ухилитися від покарання, обставини особистого життя та тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа.

У контексті справ «Мангурас проти Іспанії» та «Істоміна проти України» ЄСПЛ зазначив, що гарантії, передбачені п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, покликані забезпечити не компенсацію втрат, а, зокрема, явку обвинуваченого на судове засідання. Таким чином, сума (застави) повинна бути оцінена враховуючи самого обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини з особами, які мають забезпечить його безпеку, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості) при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні. При цьому має бути враховано наявність грошових засобів у обвинуваченого.

Отже, розмір застави повинен бути достатнім стримуючим фактором для обвинуваченого, щоб здійснити втечу. При цьому, не допускається встановлення такого розміру застави, що є завідомо непомірним для цієї особи та призводить до неможливості виконання застави і перетворюється на безальтернативне ув`язнення.

Враховуючи обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_6 злочину, який відноситься до категорії умисних тяжких злочинів, а також, з урахуванням майнового та сімейного стану обвинуваченого, ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що застава в розмірі 50 (п`ятдесят) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 166400 (сто шістдесят шість тисяч чотириста) гривень, буде достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не буде завідомо непомірною для нього.

Враховуючи зазначене, колегія суддів частково погоджується з доводами сторони захисту щодо визначення розміру застави, разом з цим вважає, що застава саме в розмірі 50 (п`ятдесят) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, зможе достатньою мірою забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_6 покладених на нього обов`язків.

З приводу доводів сторони захисту про одночасне застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 двох однакових запобіжних заходів, то слід зазначити, що чинним кримінальним процесуальним законодавством не передбачено можливості одночасного застосування до обвинуваченого у рамках одного кримінального провадження двох запобіжних заходів, по різним епізодам його злочинної діяльності.

Однак, із встановлених колегією суддів обставин слідує, що ОСОБА_6 дійсно двічі застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, натомість в різних кримінальних провадженнях, в одному з яких винесено вирок, у зв`язку із чим доводи сторони захисту в цій частині, на переконання апеляційного суду є безпідставними.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - зміні в частині визначення розміру застави.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 177, 178, 199, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів Запорізького апеляційного суду, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника - адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2025 року, якою у відношенні ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 20 лютого 2026 року включно, змінити.

Визначити заставу, достатню для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_6 обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, в розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 166400 (сто шістдесят шість тисяч чотириста) гривень.

У разі внесення застави покласти на ОСОБА_6 обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; утримуватися від спілкування з потерпілою та свідками у даному кримінальному провадженні.

Роз`яснити ОСОБА_6 , що в разі невиконання ним покладених обов`язків, застава буде звернена на користь держави та до нього може бути застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Ухвала є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4