Справа № 450/1146/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/938/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальне провадження № 0000024 від 05.01.2025 року про обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, громадянина України, неодружений, раніше не судимий, працює водієм ТзОВ СП «Місто-Тур», який проживає та зареєстрований за адресо АДРЕСА_1 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8

потерпіла ОСОБА_9 ,

апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_7 на вирок Пустомитівського районного суду м.Львова від 26 вересня 2025 року щодо ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

вироком Пустомитівського районного суду м.Львова від 26 вересня 2025 року ОСОБА_6 визнано винним у вчинені злочину за ч. 2 за ст.286 КК України та призначено йому покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до ст.75 КК України від відбування даного покарання ОСОБА_6 звільнити з випробуванням строком на 1 (один) рік.

Зобов`язано засудженого ОСОБА_6 відповідно до ст.76 КК України, не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу пробації, повідомляти ці органи про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Початок відбуття покарання ОСОБА_6 слід рахувати з моменту оголошення вироку.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів та арешту майна.

Згідно вироку, 05 січня 2025 року о 15:52 год., ОСОБА_6 керуючи автомобілем марки «Рено Меган» д.р.н. НОМЕР_1 , та рухаючись ним по Кільцевій дорозі «М-10-01» у напрямку до м. Києва, навпроти ТзОВ «Епіцентр», що по вул. Зубріцькій,27 у с. Сокільники Львівського району Львівської області, порушив вимоги Правил дорожнього руху України затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 із змінами та доповненнями, а саме: вимоги Розділу 1 п. 1.5; Розділу 2 п.п. 2,3 б); Розділу 10 п. 10. Розділу 16 п.п. 16.6, що виразилося в тому, що він будучи неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не маючи завад технічного характеру в обмеженій видимості елементів дороги та учасників руху, перед зміною напрямку руху, а саме поворотом ліворуч не надав переваги в русі автомобіля марки «Фольцваген Пассат» д.р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 , що рухався зустрічному напрямку до м. Чоп Закарпатської області, з яким відбулось зіткнення.

У результаті порушення ПДР України водієм ОСОБА_6 , пасажир автомобіля «Рено Меган» д.р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_11 отримав тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок яких настала його смерть.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від

26.09.2025,яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до 3 років позбавлення волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами, та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання із іспитовим строком 1 рік, скасувати у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на термін 2 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування призначеного основного покарання із іспитовим строком 1 рік. В решті вирок залишити без зміни.

Не оспорюючи кваліфікації дій ОСОБА_6 та доведеності його вини, у вчиненні ним інкримінованого йому злочину, вважає вказаний вирок суду незаконним, у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зазначає, що призначене ОСОБА_6 покарання без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не можна вважати необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а його необережні дії, які призвели до спричинення смерті потерпілого, фактично залишені безкарними виходячи переважно з обставин, які були підставою для застосування положень ст. 75 КК України.

Звертає увагу, що як підставу незастосування додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати всіма видами транспорту на певний строк судом враховано те, що обвинувачений ОСОБА_6 працює водієм у ТзОВ СП «Місто-Тур», транспортний засіб використовує у своїй роботі, вказана робота є його єдиним заробітком для утримання своєї сім`ї, в тому числі в нього на утриманні залишилась одинока мити яка є особою похилого віку.

Зазначає, що ОСОБА_6 переведено з посади менеджера відділу маркетингу та реклами на посаду водія автотранспортного засобу 01.09.2025, тобто після вчинення кримінального правопорушення та скерування обвинувального акту в суд, що може свідчити про працевлаштування на таку посаду з метою уникнення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, при тому, що на попередній посаді він працював з 05.06.2012 по 07.08.2020 та з 04.10.2022 до часу переведення.

Крім того, позбавлення обвинуваченого права керувати транспортними засобами не позбавляє останнього можливості продовжувати здійснювати свою трудову діяльність та забезпечувати собі джерело доходу, зокрема шляхом влаштування на роботу, не пов`язану з керуванням транспортними засобами, зокрема за здобутою спеціальністю «менеджмент організацій».

На апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 подав заперечення в яких просить апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_7 залишити без задоволення, вирок Пустомитівського районного суду м.Львова від 26 вересня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Вважає, що стороною обвинувачення не доведено, що призначене судом першої інстанції покарання не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі ОСОБА_6 .

Заслухавши доповідача, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого та його захисника, потерпілу, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі та перевіреними в судовому засіданні доказами і є обґрунтованим, що в апеляційній скарзі не оспорюється.

Крім того, прокурор не оскаржує висновок про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та міру такого, а відтак зазначені обставини також не підлягають перевірці судом апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом першої інстанції визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає призначення додаткового покарання у виді з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

При вирішенні питання призначення обвинуваченому додаткового покарання суд першої інстанції правильно врахував, що обвинувачений ОСОБА_6 працює водієм у ТзОВ СП «Місто-Тур», транспортний засіб використовує у своїй роботі, вказана робота є його єдиним заробітком для утримання своєї сім`ї, в тому числі в нього на утриманні залишилась одинока мати яка є особою похилого віку, та обґрунтовано вказав, що до останнього не слід застосовувати додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати всіма видами транспорту на певний строк.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо призначеного основного покарання, яке призначене з врахуванням особи обвинуваченого ОСОБА_6 який: має постійне місце праці, на обліку в нарколога та психіатра не перебуває, вчинив злочин з необережності, з 2014 року по лютий 2025 року жодного разу не притягався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України, позицію потерпілої яка просить його суворо не карати, так як вона примирились з ним, жодних матеріальних чи моральних претензій до нього не має, обставини які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , те, що останній вперше притягається до кримінальної відповідальності, сприяв слідству та суду в встановленні істини по справі, чисто сердечно розкаявся у вчиненому.

Крім того, колегія суддів враховує, що обвинувачений має на утриманні одиноку мати яка є особою похилого віку, офіційно працевлаштований, характеризується виключно позитивно.

Зазначені обставини, на думку апеляційного суду, свідчать про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, що зменшує суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення та особи обвинуваченого.

Крім того, слід врахувати відсутність будь-яких порушень закону ОСОБА_6 після вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Навпаки, з`явившись до апеляційного суду за першим викликом, обвинувачений висловив своє критичне ставлення до вчинених дій.

Дійсно, ОСОБА_6 з необережності вчинив тяжке кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, внаслідок чого настали тяжкі наслідки у виді смерті потерпілого ОСОБА_11 , які є непоправними.

Водночас при призначенні покарання слід враховувати позицію потерпілої, яка потерпілої яка просила обвинуваченого суворо не карати, так як вона примирились з ним, жодних матеріальних чи моральних претензій до нього не має, просить обрати мінімальне покарання передбачене законом і не позбавляти його права керувати технічними засобами

Таким чином, під час апеляційного розгляду встановлено, що завдана шкода була відшкодована у повному обсязі, обвинувачений характеризується виключно позитивно, протягом тривалого строку розгляду кримінального провадження нових порушень закону не вчиняв та до кримінальної відповідальності не притягувався, що свідчить про його намагання стати на шлях виправлення.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що покарання обвинуваченому призначене з дотриманням вимог ст. 65 КК України у межах встановлених у санкції статті, та є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування вироку Пустомитівського районного суду м.Львова від 26 вересня 2025 року щодо ОСОБА_6 , колегією суддів не встановлено, а тому його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Пустомитівського районного суду м.Львова від 26 вересня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3