Житомирський апеляційний суд
Справа №279/1474/23 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/29/25
Категорія .4 ст.186 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Житомирі матеріали судового провадження №279/1474/23 в межах кримінального провадження №0000146 від 10.02.2023 за апеляційною скаргою прокурора Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 08.11.2023 відносно

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Себежь, Псковської області, російська федерація, зареєстрований та фактично проживаючий за адресою АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,

в с т а н о в и в :

зазначеним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України та призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень призначено за правилами ст.70 ч.4 КК України шляхом поглинення призначеного покарання покаранням, призначеним вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10.10.2023, у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 1132,68 грн. процесуальних витрат на проведення судової експертизи.

Початок строку відбуття призначеного судом покарання ОСОБА_8 обчислено з моменту затримання з метою приведення вироку до виконання.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_8 , будучи раніше судимим за вчинення злочину проти життя та здоров`я особи, маючи непогашену у встановленому законом порядку судимість, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та вчинив новий умисний злочин.

01.01.2023, близько 20 години 30 хвилин, ОСОБА_8 достовірно знаючи про те, що на території України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено воєнний стан, згідно Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, достовірно знаючи про те, що на території України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, введено воєнний стан, згідно Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, перебуваючи у магазині «Ринг» приватного підприємства «Бролія», що розташований за адресою: Житомирська область, м.Коростень, вул.Шевченка, 8, під приводом купівлі товару, підійшов до каси магазину та надав касиру пляшку горілки «Гріндей», а також пачку цигарок «Davidoff classic», після того як касир відсканував штрих-коди на даному товарі, схопив до рук пляшку горілки торгової марки «Гріндей», об`ємом 0,7 л., вартістю 123,21 грн., цигарки торгової марки «Davidoff classic», вартістю 78,10 грн. та вибіг з магазину, таким чином відкрито викрав чуже майно, що належить ПП «Бролія», чим заподіяв вказаному підприємству матеріального збитку на загальну суму 201 гривню 31 копійку.

Своїми умисними діями, які виразилися у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненими в умовах воєнного стану, ОСОБА_8 вчинив злочин, передбачений ч.4 ст.186 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_9 , не оспорюючи кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності його вини, просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, як незаконний, та ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_8 за ч.4 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років. Початок строку відбуття призначеного судом покарання ОСОБА_8 обчислювати з моменту затримання з метою приведення вироку до виконання. При цьому, зазначає, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 покарання, враховуючи наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, необґрунтовано прийняв рішення про застосування ст.69 КК України та призначив обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.4 ст.186 КК України. Призначаючи обвинуваченому покарання суд не врахував того, що злочин, передбачений ч.4 ст.186 КК України, згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, та не врахував фактичних обставин його вчинення. Також, суд у вироку не мотивував, в яких саме тяжких життєвих обставинах перебуває обвинувачений ОСОБА_8 та який саме тяжкий матеріальний стан ОСОБА_8 враховано судом при призначенні покарання. Наголошує, що скрутне матеріальне становище не має спонукати особу на вчинення злочину, як в даному конкретному випадку, відкритого викрадення майна, а навпаки, якщо особа перебуває у незадовільному матеріальному стані, вона має вживати всіх необхідних заходів для законного заробітку та забезпечення себе. Крім того, суд в достатній мірі не врахував даних про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення особливо тяжкого злочину, відбував покарання в місцях позбавлення волі, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості та не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, він не зробив належних висновків для себе, на шлях виправлення не став і знову вчинив умисний злочин. Вважає, що суд першої інстанції у своєму рішенні не навів переконливих мотивів наявності підстав для застосування положень ст.69 КК України з урахуванням принципу справедливості покарання й відповідності його меті - виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, яка просила задовольнити апеляційну скаргу, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали судового провадження, а також вирок суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції дотримався вище наведених вимог закону.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження, їх кримінально-правова кваліфікація, доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України в апеляційному порядку сторонами кримінального провадження не оскаржено, а тому вирок суду в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Предметом апеляційного розгляду у цій справі є призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_8 .

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість та відсутність підстав для застосування положень ст.69 КК України з огляду на наступне.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання, необхідні і достатні для її виправлення та попередження нових злочинів.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09.10.2018 року у справі №756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як уже раніше неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд (постанови Верховного Суду від 12 липня 2018 (справа № 745/398/16-к), від 27 березня 2019 року (№750/6149/17), від 20 листопада 2019 року (№ 628/1614/17), від 27 лютого 2020 року (№610/84/19), від 19 серпня 2021 року (№ 759/8998/21), та інші) дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно зі ст.414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

При вирішенні питання про призначення покарання ОСОБА_8 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, яке у відповідності до норм ст.12 КК України, є тяжким злочином, його суспільну небезпеку, обставини вчинення та наслідки (шкода становить лише 201 грн. 31 коп.), ставлення обвинуваченого до вчиненого.

Належно враховано судом й характеризуючі особу обвинуваченого дані, зокрема, те, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше судимий, не одружений, не має осіб на утриманні, не працевлаштований, на обліку у лікаря нарколога і психіатра не перебуває, характеризується посередньо. На час апеляційного провадження обвинувачений ОСОБА_8 був мобілізований та проходив військову службу в Збройних Силах України.

В якості обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому, відповідно до ст.66 КК України, суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданих збитків.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому відповідно до ст.67 КК України судом встановлено - рецидив кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Як вбачається із вироку, при призначенні покарання обвинуваченому суд першої інстанції взяв до уваги і позицію представника потерпілого ОСОБА_10 , який не наполягав на суворій мірі покарання, підтвердивши факт відшкодування обвинуваченим шкоди в повному обсязі.

Європейський суд з прав людини, у справі "Скоппола проти Італії" від 17.09.2009 зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. У справі "Бакланов проти росії" від 09.06.2005 та "Фрізен проти росії" від 24.03.2005, суд зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним", а у справі "Ізмайлов проти росії" від 16.10.2008 суд встановив, що "для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий і надмірний тягар для особи".

При цьому, відповідно до ч.1 ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

На думку апеляційного суду, апеляційні доводи прокурора про відсутність достатніх підстав для застосування ст.69 КК України є необґрунтованими.

Вказавши у вироку, що зазначені пом`якшуючі покарання обставини (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку), відсутність тяжких наслідків, тяжкий збіг життєвих обставин та тяжкий матеріальний стан обвинуваченого, та характеризуючі дані особи обвинуваченого, думку представника потерпілого, суд першої інстанції вважав можливим призначити обвинуваченому основне покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст.69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі, установленої в санкції ч.4 ст.186 КК України, у виді 4 років позбавлення волі.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , вони є законними та обґрунтованими.

Так, згідно матеріалів кримінального провадження №279/1474/23+, обвинувачений ОСОБА_8 під час судового розгляду кримінального провадження (в суді першої та апеляційної інстанцій) визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, його позиція з цих підстав була незмінна, останній надавав послідовні, взаємоузгоджені з іншими доказами у провадженні показання. У відповідності до обвинувального акту, за результатами досудового розслідування також було встановлено обставиною, пом`якшуючою покарання щире каяття обвинуваченого.

За встановлених обставин, апеляційний суд вважає, що щире каяття обвинуваченого ОСОБА_8 є дійсним, відвертим, підтверджується щирим жалем з приводу наслідків, які настали від його дій, та осудом своєї поведінки, як і дійсним бажанням виправитись.

Крім того, за результатами судового розгляду провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги і обставини - активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування обвинуваченим завданого збитку, як такі, що пом`якшують покарання. Такі ж обставини було встановлено і органом досудового розслідування, що також зазначено в обвинувальному акті кримінального провадження.

На думку суду апеляційної інстанції, взяття до уваги даних обставин при призначенні покарання є доказом того, що держава, суд позитивно реагує на такі дії, що сприяють розслідуванню кримінального провадження та усуненню заподіяної шкоди.

В свою чергу, загальне посилання прокурора в апеляційній скарзі на ступінь суспільної небезпеки правопорушення, як і його тяжкість, було достатньо враховано оскарженим вироком, та беззаперечно не вказує на м`якість призначеного ОСОБА_8 покарання та безпідставне застосування відносно останнього положень ст.69 КК України.

Отже, з урахуванням встановлених обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано та вмотивовано застосував при призначенні покарання норми ч.1 ст.69 КК України, призначивши покарання ОСОБА_8 нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.4 ст.186 КК України, яке підлягає до реального відбування.

На переконання апеляційного суду, саме призначене судом першої інстанції покарання перебуватиме у справедливому співвідношенні із тяжкістю вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення і даним про його особу, відповідатиме загальним засадам призначення покарання, принципам законності та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Саме такий захід примусу внесе відповідні корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

Таким чином, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання є законним та обґрунтованим, підстави для його зміни чи скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі прокурора - відсутні.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 08.11.2023 відносно ОСОБА_8 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою на протязі того ж часу з моменту отримання копії рішення.

Судді :