Номер провадження: 11-кп/813/810/25
Справа № 504/957/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 ОСОБА_7 на вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 04.07.2024 у кримінальному провадженні №0000041 від 28.01.2021 відносно:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кишинів, громадянина Республіки Молдова, молдованина за національністю, освіта середня, офіційно не працевлаштованого, офіційно не одруженого, маючого на утриманні неповнолітнього сина, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції ОСОБА_11 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років з конфіскацією майна.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_12 рахувати після набрання вироком законної сили із заліком досудового ув`язнення та обчислювати з 30.01.2021 до 28.12.2021, з урахуванням ч. 5 ст. 72 КК України, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, а також із заліком цілодобового домашнього арешту обчислювати з 29.12.2021 по 21.04.2022, з урахуванням ч. 7 ст. 72 КК України, з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили застосувати відносно ОСОБА_11 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання з обов`язками передбаченими ч. 5 ст. 194 КПК України:

1) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу прокурора або суду;

2) повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.

Контроль за виконанням особистого зобов`язання покладено на прокурора Доброславської окружної прокуратури ОСОБА_13 .

Також, даним вироком визнано винним ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років з конфіскацією майна.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.09.2025 закрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_14 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 04.07.2024 у кримінальному провадженні №0000041 від 28.01.2021 відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_14 , обвинувачених у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, у зв`язку з відмовою апелянтів від апеляційних скарг.

Цивільний позов ОСОБА_15 задоволено частково.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_15 відшкодування моральної шкоди в розмірі 700,00 грн. В іншій частині позову відмовити.

Цивільний позов ОСОБА_16 задоволено частково.

Стягнуто з солідарно із ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_16 відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн. В іншій частині позову відмовити.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , процесуальні витрати на залучення експертів з проведення криміналістичних експертиз в сумі 2778 (дві тисячі сімсот сімдесят вісім) грн 65 коп., на користь держави.

Скасовано заходи забезпечення кримінального провадження.

Вирішено долю речових доказів.

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_11 та ОСОБА_14 визнано винними у тому, що 28.01.2021, більш точний час не встановлено, у ОСОБА_11 та ОСОБА_14 , під час перебування у селищі Ліски Одеського району Одеської області, виник спільний злочинний умисел на вчинення розбійного нападу, поєднаного з проникненням до приміщення авто-заправної станції ТОВ «ФАВОР ДВ», з метою заволодіння наявним там чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя касира, який перебував у приміщенні.

На виконання спільного злочинного умислу, 28.01.2021 приблизно о 04 годині 00 хвилин, більш точний час не встановлений, ОСОБА_17 та ОСОБА_14 прибули за адресою: Одеська область, Одеський район, селище Ліски, провулок Молодіжний, 11, де через незачинені вхідні двері проникли до приміщення АЗС ТОВ «ФАВОР ДВ» у якому перебував касир ОСОБА_16 .

У продовження своїх злочинних дій, умисно, з корисливих мотивів, з використанням предмету, схожого на пістолет, ОСОБА_17 за попередньою змовою з ОСОБА_14 висловили ОСОБА_16 погрози застосування насильства, небезпечного для його життя, після чого незаконно заволоділи грошовими коштами в сумі 21780 гривень, 10 доларів США (за курсом НБУ 21.01.2021 складає 281 гривню 70 копійок) та мобільним телефоном чорного кольору марки «Nokia RM-1172» вартістю 1622 гривні, що належали потерпілому ОСОБА_15 , а також навушниками білого кольору марки «Apple Air Pods 2 Series» серії «GT2C6GFRLX2Y» вартість 4123 гривні, пристроєм для куріння «IQOS 3 DUO» вартістю 1613 гривень, смарт годинником «Apple Watch Nike+42 мм.2 Sеries» вартістю 6966 гривень, що належали ОСОБА_16 .

Після вчинення протиправних дій ОСОБА_17 та ОСОБА_14 місце вчинення злочину залишили, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не оспорюючи фактичних обставин справи, доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_9 та правильності кваліфікації його дій, захисник обвинуваченого ОСОБА_9 ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в частині призначеного покарання ОСОБА_9 .

Доводи обґрунтовує тим, що суд неналежним чином врахував тяжкість вчиненого злочину та його наслідки; не врахував наявність обставин, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку; не взяв до уваги дані, що позитивно характеризують особистість обвинуваченого.

Просить вирок суду першої інстанції скасувати, призначити обвинуваченому ОСОБА_9 покарання за ч. 3 ст. 187 КК України, яке є співмірним його діянням, та особі обвинуваченого із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_9 вимоги ст. 75 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки.

Потерпілі ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , обвинувачений ОСОБА_14 , будучи належним чином сповіщеними про дату та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки не повідомили. При цьому клопотань про їх обов`язкову участь у судовому засіданні не заявлялось.

За таких обставин апеляційний суд, заслухавши думку адвоката ОСОБА_8 , прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_7 , які не заперечували проти розгляду апеляційної скарги за відсутності потерпілих та обвинуваченого ОСОБА_14 , у відповідності до положень ч. 4 ст. 405 КПК України вважав за можливе провести судовий розгляд за їх відсутності.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, пояснення прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У апеляційній скарзі сторони захисту не оспорюються фактичні обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_9 кримінального правопорушення, встановленого судом першої інстанції та доведеність його вини у вчинені злочину, у зв`язку з чим апеляційний суд не переглядає вирок у цій частині.

Щодо доводів захисника з приводу суворості призначеного покарання, то колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Статтею 65 КК України визначено, що суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КК України; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно практики призначення кримінальних покарань, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому ОСОБА_9 суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а також обставини що пом`якшують та обтяжують покарання.

Зокрема, всупереч доводам апеляційної скарги, судом враховано позитивну характеристику ОСОБА_9 за місцем проживання, те, що він раніше не судимий, частково визнав свою вину, на обліку у лікарів: нарколога, психіатра не перебуває, має на утриманні неповнолітнього сина, частково відшкодував шкоду завдану потерпілому ОСОБА_15 , скоїв умисне кримінальне правопорушення (злочин), яке відноситься до категорії особливо тяжкого, відповідно до ст. 12 КК України

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , відповідно до положень ст. 66 КК України, та обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_9 , відповідно до положень ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Враховуючи сукупність вищезазначених обставин суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання у виді реального позбавлення воліна строк 7 (сім) років з конфіскацією майна, оскільки виправлення обвинуваченого можливо тільки в умовах ізоляції від суспільства та таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 .

На переконання апеляційного суду, вказані обставини надавали суду першої інстанції підстави прийти до висновку, що обвинуваченому необхідно призначити зазначене покарання у виді реального розбавлення волі, оскільки саме такий вид покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Погоджуючись з позицією суду першої інстанції, колегія суддів враховує також усталену практику Верховного Суду , згідно якої визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Апеляційний суд вважає, що призначене покарання за своїм видом і розміром є законним, достатнім, співрозмірним, справедливим та призначене у відповідності до вимог ст. 50 та 65 КК України.

Колегія суддів зазначає про підвищену суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, оскільки обвинувачений ОСОБА_9 своїми умисними діями вчинив посягання на одне з найцінніших соціальних благ право власності, з корисливих мотивів, а тому повністю погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що призначена міра примусу до обвинуваченого узгоджується з вимогами закону, є необхідною та достатньою для його виправлення, справедливою та такою, що не суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність і відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Разом з тим, всупереч доводам апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказані обставини надавали суду першої інстанції підстави прийти до висновку, що обвинуваченому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі, без застосування положень ст. 69 КК України.

Колегія суддів звертає увагу, що під час застосування ст. 69 КК України слід встановити не лише наявність двох і більше пом`якшуючих обставин, а й обґрунтувати, яким чином такі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Приписи ст. 69 КК України про призначення винуватій особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках.

Тобто, для застосування судом положень ст. 69 КК України повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження.

Проте, в будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винуватому навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що у суді апеляційної інстанції, захисник та обвинувачений не навели будь-яких переконливих доводів та не надали доказів, які спростовують висновки суду в частині призначеного покарання, та які свідчать про наявність підстав для застосування при призначенні обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.

Крім того, приписами ст. 75 КК України регламентовано звільнення від відбування покарання з випробуванням.

А саме, відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Посилання захисника на доцільність застосування ст. 75 КК України не відповідає змісту ч. 1 ст. 75 КК України, оскільки така, за наявності відповідних підстав, може застосовуватись лише у випадках призначення покарання у виді позбавлення волі на строк лише не більше п`яти років.

За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінальних правопорушень, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання.

Водночас, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість кримінальних правопорушень, особу винного, але й інші обставини справи.

Таким чином з урахуванням того, що покарання призначене обвинуваченому становить 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна, і, яке апеляційний суд за викладених вище обставин вважає не суворим, то з урахуванням положень визначених ст. 75 КК України, інститут умовного звільнення від відбування покарання в даному випадку застосований не може бути.

З урахуванням усіх зазначених обставин в їх сукупності, а також тих, про які сторона захисту вказує у апеляційної скарзі, не вбачається підстав вважати призначену обвинуваченому ОСОБА_9 міру примусу явно несправедливою через суворість або такою, що призначена на підставах неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

З огляду на викладене, за результатами перевірки доводів апеляційної скарги та матеріалів кримінального провадження, невідповідності призначеного судом покарання та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, які були б підставою для зміни вироку першої інстанції або ставили б під сумнів законність та його обґрунтованість, колегія суддів не вбачає, а тому вважає, що постановлений по справі вирок відносно ОСОБА_9 є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування або зміни за результатами апеляційного розгляду не встановлено.

Таким чином апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуваний вирок суду першої інстанції ухвалено з дотримання принципу повноти, об`єктивності та всебічності розгляду справи, висновки суду ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, а призначене обвинуваченому ОСОБА_9 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про її особу.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Аналізуючи сукупність усіх обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись статтями 370, 374, 404, 409, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_9 ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 04.07.2024 у кримінальному провадженні № 0000041 від 28.01.2021 відносно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4