УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Про призначення судового розгляду та

продовження запобіжного заходу

(повний текст)

16 вересня 2025 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

провівши відкрите підготовче судове засідання у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001790 від 21.06.2025,

ВСТАНОВИВ:

В підготовчому судовому засіданні учасники вважають за можливе призначити провадження до судового розгляду.

Вислухавши думку учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали обвинувального акту, суд вважає за можливе призначити провадження до судового розгляду.

Обвинувальний акт складений у відповідності з вимогами Кримінального процесуального кодексу України. Кримінальне провадження підсудне Солом`янському районному суду м. Києва.

Підстав для закриття провадження та повернення обвинувального акту прокурору для проведення досудового провадження суд не вбачає.

Зазначене судове засідання з урахуванням принципу гласності та відкритості судового провадження слід проводити відкрито, обмеження щодо цього, передбачені ч. 2 ст. 27 КПК України, відсутні.

Коло осіб, які беруть участь, у судовому розгляді є наступним: прокурор, обвинувачений, потерпілий. Обвинувачений від захисника відмовився, вказав, що буде захищати свої права самостійно.

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 05 серпня 2025 р. до обвинуваченого застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою зі можливістю внесення застави у розмірі 60560,00 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування.

Прокурор подав клопотання, в якому просив продовжити термін перебування під вартою обвинуваченому, мотивуючи це тим, що на розгляді в Солом`янському районному суді м. Києва перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001790 від 21.06.2025 стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Останньому стороною обвинувачення інкриміновано вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, за наступних обставин. Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_4 , будучи раніше судимим: вироком Вишгородського районного суду Київської області від 10.03.2025 за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді 2 (двох) років пробаційного нагляду; вироком Вишгородського районного суду Київської області від 03.04.2025 за ч. 1 ст. 309, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді 2 (двох) років 6 (шести) місяців пробаційного нагляду, маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, на шлях виправлення та перевиховання не став, належних висновків для себе не зробив та повторно вчинив нове корисливе кримінальне правопорушення проти власності на території Солом`янського району міста Києва. Так, ОСОБА_4 20.06.2025 приблизно о 10.00 годині, перебуваючи в приміщенні ТК «Аркадія», що по вул. Борщагівська, 154-А в м. Києві, та помітивши неподалік при вході на першому поверсі комплексу фотокабіну «ІНФОРМАЦІЯ_2», яка належить фізичній особі - підприємцю (ФОП) ОСОБА_5 , переслідуючи корисливі мотиви та бажаючи незаконно збагатитись за рахунок чужого майна в умовах воєнного стану, вирішив таємно викрасти чуже майно, яке належить ФОП ОСОБА_5 . Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна в умовах воєнного стану, ОСОБА_4 20.06.2025 приблизно о 10:01 годині зайшов усередину корпусу фотокабіни, закривши за собою вхід шторкою, та, скориставшись тим, що він усередині даного корпусу знаходився сам, діючи умисно, переслідуючи мету наживи та особистого матеріального збагачення, впевнившись у тому, що за його діями ніхто не може спостерігати, тобто діючи таємно, в умовах воєнного стану, знявши зі стіни монітор та від`єднавши його від з`єднувального проводу, просунув руку в інше суміжне приміщення фотокабіни, де знаходиться технічне обладнання, тим самим проникнувши до іншого приміщення, звідки таємно, в умовах воєнного стану, викрав чуже майно, яке належить ФОП ОСОБА_5 , а саме: ноутбук марки «НР Elitebook 840 16 GВ», вартість якого згідно з товарознавчою експертизою станом на 20.06.2025 становить 9673,33 гривень, діставши його з утвореного отвору в стіні та поклавши до рюкзака, який мав при собі.

Після чого, діючи умисно, передбачаючи можливість настання наслідків у вигляді спричинення майнових збитків та бажаючи настання таких наслідків, ОСОБА_4 , діючи з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, з метою особистого незаконного збагачення, утримуючи при собі таємно викрадене чуже майно, з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись ним на власний розсуд, чим спричинив ФОП ОСОБА_5 майнової шкоди на суму 9673,33 гривень.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, а саме у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), поєднаному з проникненням в інше приміщення, вчиненому в умовах воєнного стану, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, санкція за який передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

У клопотанні прокурора також наведено ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме можливість переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення та незаконно впливати на свідків і потерпілого, зокрема на ОСОБА_6 , із яким обвинувачений перебуває в товариських відносинах, що створює реальну загрозу тиску на нього з метою спотворення показань.

Оцінюючи доводи сторони обвинувачення крізь призму завдань кримінального провадження та стандартів як національного законодавства, так і усталеної практики Європейського суду з прав людини, суд виходить з того, що запобіжний захід у виді тримання під вартою є винятковим, але водночас легітимним інструментом забезпечення належної процесуальної поведінки особи, коли менш суворі заходи не здатні нівелювати конкретні й доведені ризики. На відміну від абстрактних побоювань, які закон відкидає, прокурор навів конкретні дані про особу обвинуваченого, спосіб та характер інкримінованого діяння, його попередню кримінальну історію, соціальний статус і поведінкові маркери, що у своїй сукупності формують логічний і переконливий ланцюг обставин, який свідчить: звільнення ОСОБА_4 з-під варти створюватиме реальну, а не уявну загрозу для цілей правосуддя.

Передусім суд бере до уваги наявність у ОСОБА_4 двох недавніх обвинувальних вироків за ст. 309 КК України, останні з яких датовані березнем і квітнем 2025 року, причому судимості на час інкримінованого епізоду не були зняті чи погашені. Така близькість у часі між попередніми вироками та новим, уже тяжким корисливим правопорушенням, демонструє не випадковість, а стійкість протиправних намірів, неспроможність особи самостійно корегувати свою поведінку в бік правослухняності навіть після безпосереднього реагування держави у формі кримінального покарання. Визначальним є й те, що інкримінований спосіб дій характеризується завбачливістю, прихованістю, використанням умов, що гарантували таємність і безперешкодність проникнення в інше приміщення фотокабіни, демонтуванням елементів обладнання та цілеспрямованим заволодінням майном. Такий алгоритм поведінки свідчить про здатність планувати і доводити злочинний умисел до завершення, а отже, і про потенційну здатність уникати контролю та впливати на свідків поза ізоляційним запобіжним заходом.

Ризик переховування від суду й органів правосуддя суд вбачає обґрунтованим з огляду на сукупність факторів: відсутність у обвинуваченого стабільного місця праці й легального доходу, відсутність міцних соціальних зв`язків у місті Києві, мобільність і проста можливість змінювати місця перебування без повідомлення уповноважених органів, а також реальну загрозу призначення покарання у виді тривалого позбавлення волі за тяжкий злочин, що само по собі є потужним мотиватором до ухилення від суду. Власне, саме поєднання тяжкості загрожуваного покарання з наднизьким рівнем соціальної вкоріненості становить класичну конфігурацію ризику втечі, визнану як національними судами, так і ЄСПЛ як об`єктивно існуючу за наявності конкретних індивідуальних даних.

Не менш очевидним видається ризик повторного вчинення правопорушень. Обвинувачений, як випливає з матеріалів, упродовж короткого відрізку часу знову обрав протиправну модель поведінки, вчинивши крадіжку з проникненням, що сутнісно є більш небезпечним посяганням порівняно з його попередніми кримінальними епізодами. Така динаміка свідчить не про випадковість, а про тенденцію. Відсутність легальних джерел доходу, небажання займатися суспільно корисною працею й одночасне прагнення швидкого матеріального зиску - усі ці риси в сукупності розкривають реальний ризик продовження протиправної діяльності, який не може бути ефективно нейтралізований жодним з м`якших заходів.

Окремої уваги заслуговує ризик незаконного впливу на свідків та потерпілого. Наявність між обвинуваченим і свідком ОСОБА_6 товариських відносин, зазначених стороною обвинувачення, створює природне середовище для позапроцесуальних контактів, а відтак - для тиску, схиляння до зміни показань або ухилення від явки. З урахуванням того, що свідчення таких осіб мають ключове значення для встановлення обставин злочину, забезпечення їхньої вільної волі, неупередженості та процесуальної незалежності є стратегічним завданням суду й сторін процесу. Тримання під вартою якраз і запобігає позапроцесуальному впливу, унеможливлює спроби погоджувати позиції або дестабілізувати доказову базу.

Суд перевірив можливість застосування альтернативних, менш суворих запобіжних заходів і доходить висновку, що жоден з них не здатен забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та нейтралізувати наявні ризики. Особисте зобов`язання або особиста порука у випадку особи з описаними характеристиками - фактично декларативні інструменти, які спираються на самодисципліну й соціальні зв`язки; однак саме цих елементів у ОСОБА_4 бракує. Домашній арешт - і особливо нічний - у конкретній ситуації не усуває ризику комунікації з учасниками процесу, не гарантує відсутності позапроцесуальних контактів та не перешкоджає дистанційній координації тиску на свідків; крім того, з огляду на мобільність обвинуваченого і відсутність міцних соціальних зв`язків, контроль за дотриманням домашнього арешту матиме суто формальний характер і вимагатиме надмірних сил і засобів від органів правопорядку. Електронний засіб контролю, будучи корисним для фіксації місцеперебування, не здатен запобігти контактуванню із свідками й потерпілим, здійсненню психологічного тиску або дистанційної координації ухилення від правосуддя; до того ж він не усуває ризику втечі, а лише фіксує порушення постфактум. Застосування застави як самостійного запобіжного заходу без ізоляційної складової у цій справі також не гарантуватиме припинення ризиків, зважаючи на корисливий характер інкримінованого злочину і продемонстровану готовність обвинуваченого порушувати закон попри наявні обмеження. Саме тому суд доходить висновку, що єдиним дієвим інструментом, який здатен одночасно усунути ризик переховування, попередити нові злочини та гарантувати чистоту доказового процесу, є подальше тримання під вартою.

Разом із тим кримінальний процесуальний закон передбачає можливість поєднання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави як альтернативи, що кореспондує принципу мінімальної достатності втручання в права людини та відповідає стандартам пропорційності. Відповідно до ст. 182 КПК України застава є грошовим внеском, що вноситься з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та запобігання ризикам, визначеним ст. 177 КПК України. Розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану особи, інших даних про її особу та ризиків, а також - категорії злочину. Для тяжких злочинів законом окреслено межі, в яких сума застави має бути співмірною і водночас відчутною настільки, щоб виконувати запобіжну функцію. Керуючись також положеннями ст. 183 КПК України щодо застосування тримання під вартою та принципами, сформульованими у практиці ЄСПЛ, суд вважає виправданим визначити заставу в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб - саме таку суму зазначає й сторона обвинувачення, вказуючи, що лише відчутний за розміром грошовий еквівалент зможе дисциплінувати обвинуваченого, створивши для нього матеріальний запобіжник від порушень процесуальної дисципліни.

Обраний підхід - продовження тримання під вартою із визначенням альтернативи у вигляді застави - дозволяє збалансувати два взаємопов`язані, але різні за природою блага: невідкладну потребу захистити публічний інтерес у належному здійсненні правосуддя, недопущенні тиску на свідків і повторних злочинів, з одного боку, та право обвинуваченого на свободу, яке не може бути обмежене понад міру необхідного, - з іншого. Внесення застави, якщо таке матиме місце, супроводжуватиметься покладенням на ОСОБА_4 обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України. Такий комплекс обов`язків, у поєднанні з реально відчутною заставою, створює багаторівневу систему запобіжників, у межах якої будь-яка спроба втечі, впливу або недобросовісної поведінки спричинить для обвинуваченого безпосередні майнові наслідки та процесуальні санкції, включно з негайним поверненням під варту.

Суд також бере до уваги, що інкриміноване діяння має чітко виражений корисливий мотив і було вчинене з проникненням до іншого приміщення, що підвищує суспільну небезпеку правопорушення, а отже, і градус процесуальних ризиків. За таких умов саме тримання під вартою на строк, необхідний для забезпечення подальшого розгляду справи, є пропорційним засобом досягнення легітимної мети. Водночас визначення застави відповідає природі ризиків і персональним характеристикам обвинуваченого, який, як свідчать матеріали, не має сталих легальних доходів, а отже, лише значний за сумою фінансовий запобіжник здатен виконати дисциплінуючу функцію.

Узагальнюючи викладене, суд доходить однозначного висновку: доводи сторони обвинувачення щодо наявності ризиків, визначених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, є підтвердженими конкретними даними; альтернативні запобіжні заходи не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та захистити інтереси правосуддя; продовження тримання під вартою є необхідним і співмірним, а визначення застави - допустимим і доцільним інструментом мінімізації втручання за умови покладення передбачених законом обов`язків.

Керуючись ст. ст. 177, 178, 182, 183, 194, 331 КПК України, з урахуванням змісту клопотання, наведених у ньому обставин та оцінки їх судом у сукупності, слід продовжити обраний щодо ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою із можливістю внесення застави, як достатній для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків і недопущення ризиків, окреслених законом і доведених стороною обвинувачення, суд

УХВАЛИВ:

Призначити судовий розгляд обвинувального акту в кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України у відкритому судовому засіданні у приміщенні Солом`янського районного суду м. Києва за адресою: м. Київ, вул. Грушецька, 1 22 жовтня 2025 р. о 14.00.

В судове засідання викликати прокурора, обвинуваченого, потерпілого.

Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу задовольнити.

Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 строком на 60 днів із можливістю внесення застави в розмірі, визначеному ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 05.08.2025.

Строк дії ухвали в частині дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою - по 14 листопада 2025 р. включно.

Ухвала в частині продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з моменту її оголошення, а обвинуваченим, що тримається під вартою - в той же строк з моменту отримання її копії.

Повний текст ухвали оголошується 22 вересня 2025 р.

Суддя ОСОБА_1