УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 127/6964/25

провадження № 51-3739ск25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 30 червня 2025 року щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і

ВСТАНОВИВ:

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 01 травня 2025 року ОСОБА_4 визнано винуватим та призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.

Вирішено інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 30 червня 2025 року вирок місцевого суду залишено без змін.

Судами було встановлено, що ОСОБА_4 у денний час доби керував технічно справним автомобілем, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не врахував дорожньої обстановки, не зупинив керований ним транспортний засіб і здійснив наїзд на двох пішоходів, внаслідок чого їм було спричинено тяжкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Не погоджується із застосуванням до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК. Зазначає, що ухвала апеляційного суду є невмотивованою та не відповідає вимогам ч. 4 ст. 370, ч. 2 ст. 419 КПК. Вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно погодився з висновком місцевого суду та належним чином не врахував обставини систематичного притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за порушенням ПДР. Стверджує, що апеляційний суд не спростував доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом першої інстанції при призначенні покарання належним чином не враховано, як ступеня тяжкості, так і наслідків вчиненого кримінального правопорушення, що настали внаслідок порушення ПДР засудженим.

Мотиви Суду

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК в касаційній скарзі не оспорюються.

Посилання в касаційній скарзі прокурора на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та відомостям про особу винного. Під час вибору покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Згідно з вимогами ст. 75 КК, якщо суд під час призначення покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

В ході призначення покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі та звільнення від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК, місцевий суд дотримався зазначених вимог кримінального закону, застосував принцип індивідуалізації кримінальної відповідальності під час призначення покарання, визнав можливим виправлення засудженого без ізоляції від суспільства, навів у вироку переконливі підстави такого рішення, зазначивши, що за таких обставин буде досягнута мета покарання.

Під час призначення покарання ОСОБА_4 суд першої інстанції з достатньою повнотою врахувавконкретні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу винного, який визнав вину та щиро розкаявся у скоєному, засудив свою поведінку та висловив жаль щодо вчиненого кримінального правопорушення, надав послідовні показання, вперше притягується до кримінальної відповідальності за необережне кримінальне правопорушення, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має позитивні характеристики з місць проживання та роботи.

Також засуджений відшкодував потерпілим заподіяну шкоду у повному обсязі. Від потерпілих до місцевого суду надійшли заяви про недоцільність призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі.

Обставиною, яка пом`якшує покарання, визнано щире каяття та добровільне відшкодування завданої шкоди.

Обставин, які обтяжують покарання, встановлено не було.

Сукупність наведеної інформації дала суду першої інстанції підстави для висновку про призначення покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі.

Крім того засудженому з огляду на порушення правил дорожнього руху, які призвели до тяжких наслідків для потерпілих, було призначено додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

З посиланням на те, що ОСОБА_4 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення та відшкодував потерпілим заподіяну шкоду у повному обсязі, місцевий суд дійшов обґрунтованого переконання про можливість звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Зважаючи на те, що метою покарання є не тільки кара, а й виправлення засудженого, колегія суддів дійшла висновку, що звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК є вмотивованим.

Щодо незгоди прокурора із судовим рішенням апеляційного суду, то доводи його касаційної скарги аналогічні за змістом доводам, які були ним наведені в апеляційній скарзі та були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, за результатами якої визнані безпідставними.

Прокурор у касаційній скарзі посилається на те, що апеляційний суд не врахував обставини систематичного притягнення ОСОБА_4 до відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, пов`язаних з порушенням правил дорожнього руху.

Однак суд апеляційної інстанції обґрунтовано поставив під сумнів поданий прокурором доказ на підтвердження вказаних обставин. Як вбачається з ухвали апеляційного суду, лист з інформацією з системи ІПНП містить лише зафіксовані випадки складання постанов про адміністративні правопорушення, без підтвердження факту набрання ними законної сили. Прокурор не надав суду судових рішень, які б поза розумним сумнівом свідчили про те, що ОСОБА_4 раніше притягувався до адміністративної відповідальності.

Тобто прокурором не подано ні в апеляційній інстанції, ні до касаційної скарги жодної копії постанови на підтвердження факту притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності.

Також апеляційний суд в ході розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив доводи прокурора про те, що судом першої інстанції під час призначення покарання належним чином не враховано наслідків, що настали внаслідок порушення правил безпеки дорожнього руху засудженим, зокрема обсягу заподіяної шкоди здоров`ю потерпілих.

Так, судом апеляційної інстанції взято до уваги, що під час судового розгляду у місцевому суді потерпілі не наполягали на призначенні покарання ОСОБА_4 , пов`язаного з реальним позбавленням волі. Завдана потерпілим шкода відшкодована у повному обсязі, від них до суду першої інстанції надійшли заяви про відсутність будь-яких претензій до засудженого, а також про недоцільність застосування до нього покарання, яке належало б відбувати реально.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій не порушили загальних засад призначення покарання, встановлених КК, і дійшли правильного висновку про необхідність призначення засудженому покарання в межах санкції статті, за яку його засуджено, із застосуванням положень інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням. Свої рішення суди належним чином мотивували.

Відтак ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, є законною, вмотивованою і обґрунтованою.

Таким чином, з касаційної скарги прокурора та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, а тому згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 30 червня 2025 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3