Номер провадження: 11-сс/813/98/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційними скаргами прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 та представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 25.11.2025 року про арешт майна в кримінальному провадженні №0001520 від 13.12.2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2, 3 ст.149, ч.1 ст.14 ч.3 ст.149, ч.ч.2, 3 ст.332, ч.ч.3, 4 ст.358, ч.1 ст.366 КК України,

встановив:

Прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна в кримінальному провадженні №0001520 від 13.12.2023 року, в якому просив накласти арешт на автомобіль марки «Toyota Rav4», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , свідоцтво про його реєстрацію серійний номер НОМЕР_2 та ключі від нього, який перебував у фактичному користуванні підозрюваної ОСОБА_9 та вилучений під час проведення обшуку 23.04.2025 року, шляхом позбавлення права на відчуження, розпорядження і користування вказаним майном його власників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 25.11.2025 року клопотання прокурора ОСОБА_6 задоволено частково, накладений арешт на майно вилучене 23.04.2025 року під час обшуку автомобіля марки «Toyota Rav4», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , а саме: автомобіль марки «Toyota Rav4», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 ; свідоцтво про його реєстрацію серійний номер НОМЕР_2 та ключі від нього, із забороною права відчуження та розпорядження зазначеним транспортним засобом власником та іншими особами.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 та представник власника майна ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.

Прокурор просить скасувати ухвалу та постанови нову, якою задовольнити його клопотання в повному обсязі та накласти арешт на автомобіль марки «Toyota Rav4», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , свідоцтво про його реєстрацію серійний номер НОМЕР_2 та ключі від нього, із забороною відчуження, користування та розпорядження указаним майном.

Прокурор вказує, що автомобіль використовувався ОСОБА_10 , як засіб вчинення злочину для досягнення злочинної мети - незаконне переправлення через державний кордон України дітей Черниченко та чоловіка мобілізаційного віку ОСОБА_11 (з використанням рішення про опіку, прийнятого на підставі поданих підроблених документів та повідомленої неправдивої інформації) для їх подальшого переміщення на територію США для передачі стороннім особам.

Завданням арешту майна в даному випадку є запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження автомобілю.

Метою накладення арешту автомобіля «TOYOTA RAV 4» є забезпечення збереження речових доказів, можлива конфіскація майна, як виду покарання, та спеціальна конфіскація засобу вчинення злочину, оскільки це майно має суттєве значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, його арешт потрібен для позбавлення власника можливості псувати, втратити, знищити, перетворити, сховати, продати, подарувати, вивезти за кордон вказане майно, що в свою чергу в подальшому унеможливить прийняття законного та об`єктивного рішення.

Прокурор наголошує, що слідчий суддя не врахував, що у сторони обвинувачення існують достатні законні підстави та необхідність в арешті автомобілю, у тому числі шляхом заборони користування ним, оскільки цей автомобіль має суттєве значення для встановлення істини у кримінальному провадженні, обґрунтовано визнано слідчим речовим доказом для доведення винуватості в суді під час змагального судового процесу, а також указане майно може підлягати конфіскації, як виду покарання, та спеціальній конфіскації, як засобу вчинення злочину.

Представник власника майна ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про арешт майна в повному обсязі.

Представник зазначає, що клопотання прокурора про накладення арешту, яке подано прокурором 14.11.2025 року на адресу Київського районного суду м.Одеси не містить жодних новин обставин і є ідентичним клопотанням про арешт майна, які суд двічі повертав прокурору для усунення недоліків.

Представник наголошує, що законним власником вказаного транспортного засобу є громадянин ОСОБА_8 , який придбав вказаний транспортний засіб ще 12.04.2019 року (тобто, до реєстрації вказаного кримінального провадження), що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу з єдиного державного веб-порталу електронних послуг «Дія».

В доповненнях до апеляційної скарги представник вказує, що позиція прокурора про те, що ОСОБА_11 за допомогою ОСОБА_9 перевозив через державний кордон України в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Грущів - Будомєж» своїх підопічних дітей ОСОБА_12 та ОСОБА_13 (які насправді є його рідним братом та сестрою) з метою їх переміщення в США та передачі дітей на проживання стороннім особам, є нічим іншим, як припущенням прокурора та намаганням умисно ввести суд в оману, оскільки жодній особі в даному кримінальному провадженні про підозру за даними обставинами не повідомлено.

Заслухавши суддю-доповідача; вислухавши пояснення представника власника майна адвоката ОСОБА_7 , який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора; думку прокурора ОСОБА_6 , який підтримав свою апеляційну скаргу, заперечував проти задоволення скарги представника власника майна; вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України (далі КПК), суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною 2 зазначеної норми процесуального закону встановлено, що метою накладення арешту на майно є:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Положення даної норми КПК України узгоджуються зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, яка встановлює, які об`єкти, у відповідності до положень КПК України, можуть бути визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

Так, положеннями ст.98 КПК встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Апеляційним судом встановлено, що слідчим управлінням ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні №0001520 від 13.12.2023 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.149, ч.3 ст.149, ч.1 ст.14 ч.3 ст.149, ч.2 ст.332, ч.3 ст.332, ч.3 ст.358, ч.4 ст.358, ч.1 ст.366 КК України.

Підставою для внесення відомостей до ЄРДР стали матеріали УМП ГУНП в Одеській області щодо групи із невстановленої кількості осіб, які займаються оформленням документів щодо опікунства над неповнолітніми особами з метою безперешкодного перетину державного кордону України в період воєнного стану.

За версією органу досудового розслідування ОСОБА_14 , ОСОБА_9 та інші невстановлені особи вступили в попередню змову з метою особистого збагачення шляхом вчинення злочинів у вигляді організації незаконного переправлення осіб чоловічої статті, які підлягають мобілізації на території України, через державний кордон, усвідомлюючи при цьому протиправний характер своїх дій.

У зв`язку з цим, ОСОБА_14 , ОСОБА_9 та інші невстановлені особи розробили план протиправної діяльності, який полягав в наступному. ОСОБА_14 та ОСОБА_9 підшукували осіб чоловічої статі, які підлягають мобілізації на території України, виявили бажання уникнути мобілізації та безперешкодно виїхати за межі країни. Після підбору відповідного кандидата ОСОБА_14 та ОСОБА_9 пропонували йому стати опікуном малолітньої чи неповнолітньої дитини, позбавленої батьківського піклування, що забезпечить відстрочку від мобілізації та право безперешкодно виїхати за межі територію України (відповідно до ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року).

Отримавши згоду від таких осіб, ОСОБА_14 , ОСОБА_9 та інші невстановлені особи, діючи за попередньою змовою на виконання відомого співучасникам спільного злочинного плану, надавали інструкції щодо подальших дій останніх, забезпечували їх завідомо підробленими офіційними та іншими документами, що містять недостовірні відомості, які підлягають наданню до органів і служб у справах дітей, контролювали процес збирання та подання таких документів до органів опіки та піклування з метою встановлення такими особами опіки (піклування) над дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також, використовуючи знайомства із посадовими особами служб у справах дітей, лобіювали та прискорювали прийняття рішення щодо призначення підібраних ними осіб опікунами чи піклувальниками дітей, позбавлених батьківського піклування.

Разом з тим, під час дії на території України надзвичайного або воєнного стану особа, яка перебуває у сімейних, родинних відносинах (у тому числі хрещені батьки) з дитиною-сиротою або дитиною, позбавленою батьківського піклування, виявила бажання взяти її під опіку, піклування, подає службі у справах дітей за місцем свого проживання або за місцем виявлення дитини такі документи: 1) заяву; 2) копію паспорта громадянина України; 3) документи, що підтверджують сімейні, родинні зв`язки особи з дитиною; 4) довідку від нарколога та психіатра про відсутність перебування на обліку; 5) довідку про наявність чи відсутність судимості, видану територіальним центром з надання сервісних послуг МВС за місцем проживання заявника або через Портал «Дія» (п. 79 Постанови Кабінету Міністрів України №866 від 24.09.2008 року «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини»).

Крім того, під час дії на території України надзвичайного стану проходження особами, які перебувають у сімейних, родинних відносинах (у тому числі хрещеними батьками), в сім`ї яких влаштовуються діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, під опіку, піклування, курсу навчання з виховання таких дітей у центрі соціальних служб не вимагається (п. 80 Постанови Кабінету Міністрів України №866 від 24.09.2008 року «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини»).

Використовуючи норми чинного законодавства України, які дозволяють призначення особи, яка перебуває у родинних відносинах з дитиною, позбавленою батьківського піклування, опікуном чи піклувальником у спрощеному порядку, ОСОБА_14 , ОСОБА_9 та інші невстановлені особи, з метою забезпечення швидкого та спрощеного порядку призначення підібраної особи чоловічої статі опікуном чи піклувальником, в невстановлений наразі спосіб, місці та час забезпечували виготовлення несправжнього свідоцтва про хрещення, в якому зазначали чоловіка, який виявив бажання уникнути мобілізації, хрещеним батьком дитини, позбавленої батьківського піклування, що свідчить, за задумом співучасників, про наявність родинних відносин між майбутнім опікуном (піклувальником) та дітьми, над якими планується встановити опіку (піклування).

На теперішній час ОСОБА_9 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених: ч.3 ст.149 КК України за кваліфікуючими ознаками: переміщення людини, вчинене з метою експлуатації, вчинене щодо неповнолітнього, щодо кількох осіб, вчинене повторно, вчинене за попередньою змовою групою осіб, вчинене щодо неповнолітнього його піклувальником; ч.1 ст.14 ч.3 ст.149 КК України за кваліфікуючими ознаками: готування до переміщення людини, вчинене з метою експлуатації, вчинене щодо неповнолітнього, щодо кількох осіб, вчинене за попередньою змовою групою осіб, вчинене щодо неповнолітнього його піклувальником; ч.3 ст.332 КК України за кваліфікуючими ознаками: організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями та сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів, усуненням перешкод, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів; ч.3 ст.358 КК України за кваліфікуючими ознаками: підроблення іншого офіційного документа, який видається чи посвідчується підприємством, установою, організацією, громадянином-підприємцем чи іншою особою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права, з метою використання його іншою особою, а також виготовлення підроблених печаток, штампів чи бланків підприємств, установ чи організацій незалежно від форми власності, інших офіційних печаток, штампів чи бланків з метою використання його підроблювачем, вчинені повторно, вчинені за попередньою змовою групою осіб.

Під час проведення досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_9 використовувала автомобіль «Toyota Rav4», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , під час вчинення інкримінованих їй злочинів.

Відповідно до клопотання прокурора, ОСОБА_9 на вказаному автомобілі 24.03.2023 року перевезла через державний кордон України в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Грушів-Будомєж» ОСОБА_11 разом з його підопічними дітьми ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , з метою переміщення останніх до Сполучених Штатів Америки та передачі дітей на проживання стороннім особам.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що до теперішнього часу ОСОБА_9 про підозру у вчиненні вищевказаного епізоду злочину не повідомлено, що не заперечується прокурором.

Мотивуючи свої висновки щодо необхідності накладання арешту на автомобіль слідчий суддя послався на те, що транспортний засіб був визнаний речовим доказом і на даній стадії кримінального провадження існують достатні підстави для накладення арешту.

Однак вказані висновки слідчого судді колегія суддів визнає необґрунтованими з огляду на таке.

Дослідивши зміст клопотання слідчого та долучені матеріали кримінального провадження колегією суддів встановлено, що вони не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що автомобіль марки «Toyota Rav4», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, зберіг на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що законним власником автомобілю марки «Toyota Rav4», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 - є громадянин ОСОБА_8 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Факт того, що законним власником автомобілю є ОСОБА_8 не заперечується прокурором.

Матеріали кримінального провадження не містять доказів можливої причетності ОСОБА_8 до подій, які є предметом дослідження в даному кримінальному провадженні, про підозру йому також не повідомлено

Доводи прокурора про те, що підозрювана ОСОБА_9 користувалась вказаним автомобілем не є підставою для накладення на нього арешту, оскільки стороною обвинувачення не доведено тієї обставини, що автомобіль використовувався підозрюваною під час вчинення будь-яких протиправних дій. Матеріали клопотання слідчого про арешт майна та матеріали НСРД також не містять такої інформації.

Висновки слідчого судді про те, що вилучений транспортний засіб належить на праві спільної сумісної власності подружжю ОСОБА_15 , у відповідності до закріпленої в презумпції ст.70 СК України апеляційний суд не вважає достатньою підставою для накладення арешту на автомобіль, оскільки як вже зазначалось відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу єдиним законим власником автомобілю є ОСОБА_8 , а матеріали кримінального провадження не містять будь-яких доказів причетності власника майна до подій кримінального провадження.

Також, у порушення п.6 ч.2 ст.173 КПК, при вирішенні питання про арешт майна, слідчий суддя не враховував наслідки арешту майна для його власника.

Окрім цього, доводи прокурора стосовно наявності підстав для накладення решту на транспортний засіб, який є спільною сумісною власністю подружжя, колегія суддів визнає необґрунтованими, з урахування правової позиції касаційного суду (постанова ВС від 19.06.2024 по справі №676/4542/22).

Оцінюючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність у даному кримінальному провадженні підстав, передбачених ст.170 КПК України, для накладення арешту на автомобіль марки «Toyota Rav4», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 .

Колегія суддів враховує, що до основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Також варто звернути увагу і на позицію Європейського суду з прав людини, що висловлена в рішенні по справі «Волохи проти України». В даному рішенні Суд наголошував на тому, що втручання органів виконавчої влади у права осіб має підлягати ефективному контролю, який зазвичай має здійснюватися судовим органом, щонайменше як останньою інстанцією, оскільки судовий контроль надає найбільші гарантії незалежності, безсторонності та здійснення належного провадження.

Статтями 7, 16 КПК встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Відповідно до ч.3 ст.172 КПК слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту.

Пунктом 2 ч.3 ст.407 КПК встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Відповідно до пунктів 1 та 2 ч.1 ст.409 КПК підставою для скасування або зміни судового рішення є неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи.

За таких обставин суд визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 , тому ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

Керуючись ст.ст.170-173, 309, 376, 405, 407, 409, 418, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 25.11.2025 року, якою частково задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 та накладений арешт на автомобіль марки «Toyota Rav4», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , свідоцтво про його реєстрацію серійний номер НОМЕР_2 та ключі від нього, із забороною права відчуження та розпорядження зазначеним транспортним засобом власником та іншими особами скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 про накладення арешту на автомобіль марки «Toyota Rav4», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 в кримінальному провадженні №0001520 від 13.12.2023 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4