ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3215/25 Справа № 191/5998/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001119 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 та прокурора Синельниківської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2025 року, ухвалений стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новомосковськ, Дніпропетровської області, громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, не одруженого, не зареєстрованого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскаржуваного рішення.

Вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України та призначено йому покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна.

Крім того, судом вирішено питання про стягнення процесуальних витрат та долю речових доказів.

Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст.307 КК України, а саме незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також незаконний збут наркотичних засобів у місця позбавлення волі.

За встановлених судом обставин та викладених у вироку У невстановлені під час судового розгляду час та місці, проте не пізніше 18 листопада 2024 року у ОСОБА_7 , в порушення вимог Законів України «Про обіг в Україні наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів та прекурсорів» від 15.02.1995 року та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживання ними» від 15.02.1995 року, виник злочинний умисел, направлений на незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також незаконний збут наркотичних засобів у місця позбавлення волі, а саме до Державної установи «Синельниківська виправна колонія (№94)».

Так, ОСОБА_7 не пізніше 18 листопада 2024 року у невстановлені під час судового розгляду спосіб та джерела, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне придбання, зберігання з метою збуту та подальший збут наркотичних засобів в місця позбавлення волі, придбав наркотичну речовину, обіг якої обмежено метадон (фенадон).

Приблизно о 15-10год. 18 листопада 2024 року ОСОБА_7 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на незаконний збут наркотичних засобів у місця позбавлення волі, рухаючись пішки вздовж паркану території Державної установи «Синельниківська виправна колонія (№94)», що розташована по вулиці Миру, буд. 7 А в селищі Шахтарське Синельниківського району Дніпропетровської області, та перебуваючи у дворі багатоповерхового будинку №4 по вул. Миру, того ж населеного пункту, маючи при собі раніше придбану ним наркотичну речовину, обіг якої обмежено метадон (фенадон), який перебував у згортку обмотаному жовтою липкою стрічкою, побачив співробітників Державної установи «Синельниківська виправна колонія (№94)», які патрулювали прилеглу до установи територію, з метою попередження потрапляння заборонених предметів на територію виправної колонії, та в цей час, за допомогою сили рук ОСОБА_7 перекинув вказаний згорток на територію Державної установи «Синельниківська виправна колонія (№94)», тим самим незаконно збув наркотичну речовину в місця позбавлення волі.

В період з 17-48 год. до 18-18 год. 18 листопада 2024 року під час огляду місця події на території Державної установи «Синельниківська виправна колонія (№94)», на контрольно-слідовій смузі зовнішньої сторони установи, вилучено згорток з липкої стрічки жовтого кольору, в якому знаходилась речовина , обіг якої обмежено метадон (фенадон).

Згідно висновку експерта від 19.11.2024 року №СЕ-19/104-24/46971-НЗПРАП надана на експертизу 19.11.2024 року кристалічна речовина у вигляді грудок білого кольору масою 0,2150 г. містить метадон (фенадон), який віднесено до наркотичних засобів та рослин, обіг яких обмежено. Маса метадону (фенадону) складає 0,1287 г.

Згідно висновків експерта від 26.12.2024 року № СЕ-19/104-24/47753-НЗПРАП в наданих на експертизу 22.11.2024 року кристалічних речовинах білого кольору виявлено метадон (фенадон), який віднесено до наркотичних засобів та рослин, обіг яких обмежено. Маса метадону (фенадону) складає відповідно 0,1988 г., 0,1412 г., 0,1504 г., 0,1685 г., 0,1738 г., 0,1694 г., 0,1866 г., 0,1860 г., 0,1607 г., 0,1900 г., 0,1781 г., 0,1953 г., 0,1753 г., 0,1834 г., 0,1659 г., 0,1768 г., 0,1854 г., 0,1981 г., 0,1768 г., 0,1826 г., 0,1819 г., 0,1466 г., 0,1880 г., 0,1384 г., 0,1739 г., 0,1666 г., 0,1528 г., 0,1622 г., 0,1815 г., 0,1614 г., 0,1783 г., 0,1779 г., 0,1684 г., 0,1388 г., 0,1478 г., 0,1854 г., 0,1501 г., 0,1600 г., 0,1686 г., 0,1612 г., 01706 г., 0,1795 г., 0,1721 г., 0,1748 г., 0,1724 г., 0,1763 г., 0,1807 г., 0,1418 г., 0,1368 г., 0,1771 г., 0,1344 г., 0,1485 г., 0,1605 г., 0,1304 г., 0,1441 г., 0,1447 г., 0,1698 г., 0,1241 г., 0,1597 г.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду першої скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 307 КК України та виправдати його, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, за недоведеністю , що в його діянні є склад кримінального правопорушення.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги захисник посилається те, що аналіз досліджених судом доказів не дозволяє дійти висновку про наявність в діях ОСОБА_7 складу злочину, й мотивувальна частина вироку не містить аналізу щодо пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення та доведення його відповідними доказами. При цьому, захисник зазначає, що в матеріалах кримінального провадження відсутні докази які свідчать про купівлю або іншого придбання обвинуваченим наркотичних засобів та їх фактичне перебування у обвинуваченого. До того ж на переконання захисник суд безпідставно критично поставився до показів обвинуваченого, з тих підстав, що він є раніше засудженим та обізнаним про правила внутрішнього розпорядку відбування покарання, а форма пакунку, його місцезнаходження не можуть свідчити про наявність у нього умислу на збут наркотичних засобів в місця позбавлення волі, оскільки останній не знав, що знаходиться в середині пакунку, й стороною обвинувачення не було доведено наявність у обвинуваченого відповідних домовленостей на збут наркотичних засобів в місця позбавлення волі.

Крім того, захисник зазначає, що під час судового розгляду не було доведено наявність у обвинуваченого корисливого мотиву при незаконному придбанні, зберіганні з метою збуту та збут наркотичних засобів в місця позбавлення волі й отримання за це будь-яких матеріальних благ, а тому застосування додаткового покарання до нього у виді конфіскації майна є безпідставним.

В апеляційній скарзі прокурор, з урахуванням доповнень до неї, просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років 6 місяців без конфіскації майна. Виключити з мотивувальної частини вироку, при кваліфікації дій обвинуваченого кваліфікуючу ознаку кримінального правопорушення, передбаченого ст. 307 КК України особливо небезпечні наркотичні засоби.

Обґрунтовуючи свої вимоги прокурор посилається на те, що, суд призначаючи обвинуваченому покарання, не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, а також особу обвинуваченого, який вину не визнавав, раніше неодноразово судимий, через 4 місяці після звільнення з установи виконання покарань вчинив злочин, на шлях виправлення ставати не бажає, характеризується нейтрально, суспільно корисною працею не займається, внаслідок чого суд призначив йому занадто м`яке основне покарання.

Крім того, на переконання прокурора, суд, всупереч положенням ст. 59 КК України та сталій практиці Верховного Суду, а також тому, що ні органом досудового розслідування ні судом не було встановлено наявність у обвинуваченого корисливого мотиву на вчинення злочину, безпідставно призначив останньому додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Також, прокурор вказує про те, що суд при кваліфікації дій обвинуваченого помилково зазначив в мотивувальній частині кваліфікуючу ознаку кримінального правопорушення, передбаченого ст. 307 КК України особливо небезпечні наркотичні засоби.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні обвинувачений та його захисник підтримали доводи апеляційної скарги захисника та з підстав, викладених у ній, просили її задовольнити, вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження стосовно обвинуваченого у зв`язку з відсутністю в його діях складу інкримінованого йому кримінального правопорушення. При цьому, сторона захисту у повному обсязі заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Прокурор заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника, вважала її безпідставною, а вирок суду в частині доведення винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим просила залишити апеляційну скаргу захисника без задоволення, частково підтримала апеляційну скаргу прокурора в частині призначення основного покарання та просила задовольнити апеляційну скаргу сторони обвинувачення та ухвалити новий вирок в частині призначеного покарання.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення та захисту, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вищезазначених вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції дотримався в повній мірі, з огляду на наступне.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника

Як видно з матеріалів цього провадження, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України є законним і обґрунтованим та з ним погоджується апеляційний суд з огляду на таке.

Такий висновок зроблено на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, безпосередньо дослідженими та перевіреними під час апеляційного розгляду з дотриманням ст. 23 КПК України й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Такі висновки зроблені судом першої інстанції та знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду справи на підставі показів самого обвинуваченого, який не заперечував факту перекидання згортку на територію установи виконання покарань, показань допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а також безпосередньо дослідженими судом першої інстанції письмовими доказами, а саме протоколом огляду місця події від 18.11.2024 року, відеозаписом з огляду місця події від 18.11.2024 року, відеозаписом з камери відеоспостереження СВК-94, датовані 18.11.2024 року, висновком експерта від 19.11.2024 року №СЕ-19/104-24/46971-НЗПРАП, висновком експерта від 28.11.2024 року №СЕ-19/104-24/48333-Д, висновком експерта від 26.12.2024 року №СЕ-19/104-24/47753-НЗПРАП, висновком експерта від 29.05.2025 року № СЕ-19/104-25/21101-Д, речовими доказами та іншими матеріалами кримінального провадження у їх сукупності.

Відтак, суд першої інстанції, дослідивши зазначені та інші письмові докази на предмет їх належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку дійшов до переконливого та обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого саме ч. 2 ст. 307 КК України та з такими висновками погоджується також і апеляційний суд. Будь-яких порушень, які б свідчили про неповноту судового розгляду апеляційним судом не встановлено.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про відсутність умислу у обвинуваченого ОСОБА_7 на збут наркотичних засобів, колегія суддів зазначає таке.

Так, судом першої інстанції встановлено та апеляційним судом підтверджено, а також не оскаржується й самим обвинуваченим те, що ОСОБА_7 18 листопада 2024 року близько 15:10 години перебував поблизу ДУ «Синельниківська виправна колонія (№94)» та проходячи повз паркану вказаної установи виконання покарань, побачивши її співробітників, здійснив перекид паперового згортку на територію установи.

За версією сторони захисту, обвинувачений ОСОБА_7 прибув у вказане місце з метою перекинути на територію колонії дріжджі, про що його попросила невстановлена особа.

В той же час, у матеріалах кримінального провадження відсутні, а стороною захисту не надано будь-яких відомостей на підтвердження зазначених обставин, захисником не заявлялись клопотання про огляд мобільного телефону обвинуваченого, здійснення тимчасового доступу до речей і документів, а також про проведення інших слідчих дій, які б у своїй сукупності дозволили органу досудового розслідування підтвердити обставини на які посилається сторона захисту.

Не логічними і не послідовними є також покази обвинуваченого про те, що він погодився передати якийсь пакунок, в тому числі враховуючи, що така пропозиція була адресована від раніше незнайомої йому особи, без будь-якої винагороди за такі дії, а також мотивів для цього.

Натомість, судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи біля охоронюваного об`єкту та побачивши працівників установи виконання покарань, почав явно нервувати та здійснив перекидання паперового згортку на територію установи.

Такі дії обвинуваченого суперечать його показам, оскільки, в протилежному випадку, обвинувачений, утримуючи паперовий згорток з дріжджами у себе та не здійснивши його перекидання, не отримав будь-яких негативних наслідків для себе.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що обвинувачений ОСОБА_7 , який раніше неодноразово судимий, відбував покарання в місцях позбавлення волі, в тому числі й в установі, куди здійснив перекидання паперового згортку, будучі обізнаний з правилами і умовами відбування покарання в місцях позбавлення волі у повному обсязі усвідомлював протиправність своїх дій, цілком розумів, що у вказаному паперовому згортку знаходиться наркотичний засіб та довів свої злочинні дії до кінця. Той факт, що обвинувачений ОСОБА_7 з самого початку заперечував свою причетність до збуту наркотичних засобів логічно пояснюється його попереднім досвідом спілкування з правоохоронними органами та притягненням до кримінальної відповідальності.

Таким чином, твердження захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_7 не мав на меті збувати наркотичні засоби та не знав і не міг знати про вміст вказаного пакунку суперечить матеріалам кримінального провадження та фактичним обставинам справи, є позицією сторони захисту з метою уникнути відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, а тому визнаються судом неприйнятними.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного покарання особі обвинуваченого внаслідок його м`якості, апеляційний суд дійшов висновку, що вони є безпідставними, а вирок суду в цій частині є законним, обґрунтованим та ухваленим у відповідності до зазначених вище вимог закону, які суд першої інстанції виконав належним чином, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Вказане положення закону повністю кореспондується з вимогами ч. 2, 3 ст. 65 КК України, відповідно до якого, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання, окрім зазначеного, враховуються також й обставини, що пом`якшують та обтяжують його, у відповідності до ст. 66 - 67 КК України.

Як встановлено апеляційним судом, вказані вимоги закону судом першої інстанції було дотримано у повному обсязі.

Так, призначаючи обвинуваченій ОСОБА_7 покарання за вчинений злочин, суд першої інстанції належним чином врахував, що останній раніше неодноразово судимий, має не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, вчинив новий злочин через чотири місяці після звільнення по відбуттю строку із виправної колонії, нейтрально характеризується за місцем мешкання та роботи, офіційно не працевлаштований, на диспансерному обліку у лікаря психіатра або нарколога не перебуває, не має легальних джерел доходів, міцних соціальних зв`язків, відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обставини, що обтяжує покарання.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що необхідним та достатнім у даному випадку, для досягнення мети покарання, буде призначити покарання обвинуваченого ОСОБА_7 в межах санкції статті ч. 2 ст. 307 КК України.

Доводи прокурора щодо неврахування обставин вчинення кримінального правопорушення, ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи обвинуваченого, не ґрунтуються на матеріалах справи та спростовуються змістом вироку та рішенням суду про вид і міру покарання, яке призначене з дотриманням вимог ст. 50, 65 КК.

Статтею 414 КПК України, як одну з підстав зміни вироку визначено невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Так, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Так, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 6 місяців, а прокурор просить збільшити розмір покарання на 1 рік та призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років 6 місяців, що, на думку апеляційного суду, не свідчить про суттєву диспропорцію між тим покаранням, яке призначив суд та тим, яке просить прокурор в апеляційній скарзі.

Таким чином, прокурор не навів в апеляційній скарзі належних доводів та аргументів, чому, на його думку, покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців не може забезпечити досягнення цілей покарання та внесення корективів в соціально-психологічні властивості засудженого, нейтралізувати негативні настанови та змусить додержуватись положень закону і тільки покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців є необхідним для досягнення таких цілей.

В той же час, відповідно до ч. 2 ст. 59 КК України, конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Санкцією ч. 2 ст. 307 КК України передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна.

Верховний Суд України у Постанові від 4 квітня 2011 року орієнтував суди на те, що при призначенні покарання слід виходити не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й із тих норм Загальної частини КК, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язані з призначенням покарання, здатні вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і міри, в тому числі й тих положень, що передбачені частиною 2 статті 59 КК.

Такого правозастосування дотримується і Верховний Суд, який у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що у разі відсутності у винного корисливого мотиву для вчинення злочину застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна є неправильним, навіть за умови, що воно передбачено санкцією статті як обов`язкове. (Постанова ККС ВС від 16.11.2021 у справі № 149/2140/19; Постанова ККС ВС від 21.02.2024 у справі №686/11385/21).

У даному випадку судом першої інстанції в оскарженому вироку не встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення з корисливих мотивів, а тому підстав для застосування до нього додаткового покарання у виді конфіскації має не має, а тому доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині є такими, що знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Крім цього, слушним є посилання прокурора й на необхідність виключення з мотивувальної частини вироку суду посилання на кваліфікуючу ознаку кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України особливо небезпечні наркотичні засоби, оскільки такої ознаки органом досудового розслідування під час кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 не було встановлено.

Будь-яких інших доводів, які б свідчили про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та вказували на необхідність зміни або скасування вироку суду апеляційні скарги сторони захисту та обвинувачення не містять.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для зміни або скасування оскарженого судового рішення, при розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції не встановлено.

З огляду на вищезазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що в задоволенні апеляційної скарги захисника слід відмовити, апеляційну скаргу прокурора необхідно задовольнити частково, а вирок суду першої інстанції слід змінити.

Керуючись ст. 403, 407, 409 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скарги захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2025 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307 КК України змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців без конфіскації майна.

Виключити з мотивувальної частини вироку суду посилання на незаконний збут особливо небезпечних наркотичних засобів, як кваліфікуючої ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4