Провадження №1-кп/127/401/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.02.2024 за № 0000407, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Вінниці, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, проживаючого в цивільному шлюбі, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 307 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 , маючи умисел на незаконне придбання, зберігання з метою збуту та збут психотропних речовин, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, 27.02.2024 у вечірній час на ґрунтовому покритті поряд з хвірткою до території будинку АДРЕСА_2 , у якому він проживає, знайшов прозорий полімерний пакет з пазовим замком з порошкоподібною речовиною білого кольору масою 0,1025 г, яка містила у своєму складі амфетамін масою 0,0728 г. Розуміючи, що зазначена речовина є психотропною, ОСОБА_5 підняв та помістив до кишені свого одягу, тим самим незаконно придбав її з метою подальшого збуту, а саме шляхом приховання цієї речовини у вмісті передачі, яку мав намір передати своїй співмешканці ОСОБА_6 , яка перебувала у Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)» (далі ВУВП № 1).

Продовжуючи свої протиправні дії, з метою реалізації свого умислу, ОСОБА_5 28.08.2024 в одному з магазинів м. Вінниці придбав продукти харчування та банку шампуню. Після цього з метою приховання своїх протиправних дій того ж дня до вмісту банки з шампунем помістив раніше незаконно придбаний амфетамін.

У подальшому 28.02.2024 біля 15.00 год ОСОБА_5 прибув до ВУВП № 1, яка розташована по вул. Брацлавській, 2 в м. Вінниці, де особисто письмово оформив відповідний бланк заяви від 28.02.2024 про передачу передачі на ім`я ув`язненої ОСОБА_6 продуктів харчування та банки шампуні. Після цього в кімнаті для прийому передач приміщення ВУВП № 1 оперуповноваженим ОВ ВУВП № 1 ОСОБА_7 під час проведення огляду передачі, наданої ОСОБА_5 для ув`язненої ОСОБА_6 , у вмісті банки шампуні виявлений обмотаний у прозорий полімерний фрагмент пакету багаторазовий прозорий полімерний пакет з пазовим замком з амфетаміном.

Цього ж дня у період часу з 16.15 по 16.30 год у приміщенні ВУВП № 1 за зазначеною вище адресою був вилучений прозорий полімерний пакет з пазовим замком з амфетаміном масою 0,0728 г.

При цьому органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачений у вчиненні наведених вище діянь з корисливих мотивів.

Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав та суду пояснив, що вчинив його за обставин викладених в обвинувальному акті. Зокрема, дату він не пам`ятає, він знайшов біля хвіртки свого будинку згорток з речовиною білого кольору. Вдома він спробував знайдену речовину, на його думку, то був амфетамін. Наступного дня він придбав шампунь та помістив знайдений амфетамін у шампунь та зібрав передачу, яку мав намір передати своїй цивільній дружині. Однак під час передачі це виявили і викликали поліцію.

Дружина не просила його передавати амфетамін, це була його ініціатива. Згорток з амфетаміном він заховав під кришку банки шампуні. Він усвідомлював, що амфетамін в місця позбавлення волі передавати не можна.

Допит обвинуваченого в судовому засіданні був проведений відповідно до приписів статті 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Під час зазначеного допиту обвинувачений надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.

Відповідно до частини третьої статті 26 КПК на підставі заявлених сторонами кримінального провадження клопотань, суд дослідив й інші докази, зібрані у кримінальному провадженні, а саме:

-копію заяви ОСОБА_5 про прийняття передачі для ув`язненого ОСОБА_6 , згідно з якою до складу передачі входили шампунь, яблука, печиво, цикорій, хліб, ковбаса, сир слайсом;

-копію камерної картки на ім`я ОСОБА_6 ;

-протокол огляду місця події від 28.02.2024, відповідно до якого у період часу з 16.15 по 16.30 год в приміщенні кімнати для прийому громадян ВУВП № 1 по вул. Брацлавській, 2 в м. Вінниці у пакеті з написом Blisk була виявлена, зокрема, пляшка з шампунем, на поверхні якої наявний згорток зіп-пакету з порошкоподібною речовиною білого кольору;

-протокол затримання від 28.02.2024, згідно з яким ОСОБА_5 був затриманий о 16.35 год;

-висновок експерта № СЕ-19/102-24/3935-НЗПРАП від 29.02.2024, згідно з яким надана на експертизу порошкоподібна речовина містить у своєму складі психотропну речовину амфетамін; амфетамін відноситься до психотропних речовин, обіг яких обмежений; в порошкоподібній речовині масою 0,1025 г маса амфетаміну становить 0,0728 г;

-протокол проведення слідчого експерименту від 29.02.2024, відповідно до якого у період часу з 10.15 по 10.22 год ОСОБА_5 показав, яким чином він знайшов та підготував для передачі у ВУВП № 1 амфетамін;

-довідку КПН «ЦТЗ «Соціотерапія» № 141 від 04.03.2024, згідно з якою за результатами огляду 28.02.2024 о 22.50 год ОСОБА_5 встановлений факт його перебування у стані наркотичного сп`яніння, викликаному вживанням метадону, канабісу, амфетаміну та метамфетаміну;

-протокол огляду документу від 22.04.2024, відповідно до якого у період часу з 09.00 по 09.40 год оглянутий диск із записом з камер спостереження у ВУВП № 1, в ході огляду записів встановлено, що особа, ззовні схожа на ОСОБА_5 підійшла до вікна та вийняла з ранця речі, після чого відійшла від вікна;

-витяг з журналу передач ВУВП № 1 за 28.01.2024.

Аналізуючи показання обвинуваченого, надані суду докази у їх сукупності, суд дійшов до такого висновку.

Як суд зазначив вище, судовий розгляд був проведений відповідно до приписів частини третьої статті 26 КПК в межах питань, які були ініційовані перед судом. В межах ініційованих питань суд здійснив допит обвинуваченого згідно з приписами статті 351 КПК. В ході зазначеного допиту обвинувачений надав чіткі та послідовна показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння. Зокрема, зауважив про обставини придбання (знайшов біля хвіртки до власного подвір`я) психотропної речовини амфетаміну її фізичних властивостей та хімічного складу, а також щодо способу її переправлення до ВУВП № 1. Надані обвинуваченим показання узгоджуються з наданими суду письмовими доказами, які суд зазначив вище. Разом з тим, обвинувачений в судовому засіданні заперечив факт вчинення інкримінованого йому діяння з корисливих мотивів.

Наведені вище показання обвинуваченого щодо способу та часу передачі до місць позбавлення волі порошкоподібної речовини з амфетаміном узгоджуються з наданими стороною обвинувачення доказами. Зокрема, з-поміж інших доказів прокурор надав суду протокол огляду місця події, відповідно до якого в приміщенні кімнати для прийому громадян ВУВП № 1 у пакеті з написом Blisk була виявлена, зокрема, пляшка з шампунем, на поверхні якої наявний згорток зіп-пакету з порошкоподібною речовиною білого кольору.

Суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні не заперечував хімічного складу та маси вилученої речовини, при цьому повідомив суду про спосіб та місце придбання психотропної речовини. Також ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що перед відправленням посилки він помістив психотропну речовину до банки з шампунем. За результатами судового розгляду суд встановив, що в ході проведення огляду місця події ця банка була вилучена з-поміж інших речей, які ОСОБА_5 мав намір передати ОСОБА_6 .

Факт здійснення ОСОБА_5 збуту психотропних речовин у місце позбавлення волі до ВУВП № 1 також підтверджений протоколом огляду від 22.04.2024, під час якого були зафіксовані відомості з камер спостереження, встановлених у приміщенні ВУВП № 1. Також прокурор надав суду копію заяви ОСОБА_5 про прийняття передачі для ув`язненого ОСОБА_6 , копію камерної картки на ім`я ОСОБА_6 , витяг з журналу передач, а також протокол проведення слідчого експерименту з ОСОБА_5 .

За результатами проведення судово-хімічної експертизи встановлено, що надана на експертизу порошкоподібна речовина містить у своєму складі психотропну речовину амфетамін; амфетамін відноситься до психотропних речовин, обіг яких обмежений; в порошкоподібній речовині масою 0,1025 г маса амфетаміну становить 0,0728 г.

Аналізуючи показання обвинуваченого, надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що в судовому засіданні був підтверджений факт незаконного придбання та зберігання з метою збуту, а також збут у місця позбавлення волі психотропних речовин ОСОБА_5 .

Вирішуючи питання щодо правової кваліфікації діяння обвинуваченого, суд враховує таке.

Згідно з роз`ясненнями, наданими в абзаці шостому пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 4 від 26.04.2002 «Про судову практику в справах про злочини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів» (далі Постанова № 4) незаконним придбанням наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів чи прекурсорів необхідно вважати їх купівлю, обмін на інші товари або речі, прийняття як плати за виконану роботу чи надані послуги, позики, подарунка або сплати боргу, привласнення знайденого.

Відповідно до абзацу сьомого пункту 3 Постанови № 4 під незаконним зберіганням потрібно розуміти будь-які умисні дії, пов`язані з фактичним незаконним перебуванням наркотичних засобів, психотропних речовин їх аналогів чи прекурсорів у володінні винної особи (вона може тримати їх при собі, у будь-якому приміщенні, сховищі або в іншому місці). Відповідальність за незаконне зберігання наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів чи прекурсорів настає незалежно від його тривалості.

Зі змісту абзацу одинадцятого пункту 3 Постанови № 4 випливає, що злочини, передбачені статтями 307, 309 або 311 КК, визнаються закінченими з моменту вчинення однієї із зазначених у диспозиціях цих статей альтернативних дій. У випадках, коли винна особа вчинила одну або декілька зазначених дій, але не встигла вчинити іншу дію із тих, які охоплювались її умислом, скоєне слід розглядати як закінчений злочин за виконаними діями, а незавершена дія окремої кваліфікації як готування до злочину або як замах на злочин не потребує.

Як вже суд зазначив вище, за результатами судового розгляду суд встановив, що ОСОБА_5 знайшов психотропну речовину біля хвіртки свого помешкання, таким чином, придбавши її. Після цього, як встановив суд у судовому засіданні, ОСОБА_5 помістив придбану психотропну речовину до банки з шампунем. Надалі ОСОБА_5 намагався здійснити передачу зазначеної банки шампуню з поміщеною в неї психотропної речовини в якості передачі для ОСОБА_6 , яка перебувала під вартою у слідчому ізоляторі ВУВП № 1.

Отже, ОСОБА_5 незаконно придбав та зберігав психотропну речовину з метою збуту, а також намагався збути її ув`язненій особі, проте, виконавши усі дії для завершення вчинення злочину, був викритий працівниками установи. З огляду на викладене, суд дійшов до переконання, що в діях обвинуваченого наявні ознаки саме закінченого кримінального правопорушення

Оцінюючи пред`явлене ОСОБА_5 обвинувачення в частині вчинення інкримінованого йому діяння з корисливих мотивів, суд вважає за доцільне зауважити таке.

У постанові від 06.09.2018 (справа № 227/3367/16-к) ВС звернув увагу на те, що користь (корисливі спонукання, корисливий мотив) у законодавстві про кримінальну відповідальність розуміють як бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе чи інших осіб, отримати або зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат, досягти іншої матеріальної вигоди.

У постанові від 21.02.2024 (справа № 686/11385/21) ВС зазначив, що корисливим тяжким або особливо тяжким злочином може бути визнаний будь-який із злочинів, визначених у частинах четвертою та п`ятою статті 12 КК, якщо його вчинено з корисливих спонукань. При цьому ВС зазначив, що під корисливими спонуканнями потрібно розуміти бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди. Вирішуючи питання щодо доцільності призначення засудженому додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд має виходити з наявності чи відсутності у діях винного корисливого мотиву.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 02.07.2024 (справа № 686/12120/22) та у постанові від 07.12.2022 (справа № 180/620/20).

Під час допиту в судовому засіданні обвинувачений заперечив факт вчинення інкримінованого йому діяння з корисливих мотивів, зауваживши, що він зі ОСОБА_6 до її затримання та поміщення до ВУВП № 1 проживав у цивільному шлюбі. Крім того, в ході судового розгляду кримінального провадження суду надані копії свідоцтва про народження, зі змісту яких випливає, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мають спільних дітей. Інші докази на підтвердження факту вчинення інкримінованого обвинуваченому діяння саме з корисливих мотивів суду не надані. Саме тому правові підстави для стверджування про наявність у діянні обвинуваченого ознак вчинення інкримінованого йому діяння з корисливих мотивів відсутні.

Враховуючи викладене, суд вважає, що діяння ОСОБА_5 охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 307 КК, за ознаками незаконного придбання та зберігання психотропної речовини з метою збуту, а також збут психотропної речовини у місця позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд бере до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі Постанова № 7), згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, як зауважив ВС, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» згідно з висновком ВС означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 Постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

У постанові від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19) ВС зауважив, що щире каяття це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями.

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

У ході судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив умисний тяжкий злочин у сфері обігу наркотичних засобів та психотропних речовин. Суд враховує, що обвинувачений винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння визнав, надавши суду чіткі та послідовні показання, при цьому у вчиненому розкаявся, висловивши щирий жаль та осуд своєї поведінки. У судовому засіданні суд також встановив, що під час досудового розслідування ОСОБА_5 активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення.

Суд також бере до уваги те, що ОСОБА_5 раніше до кримінальної відповідальності притягнутий не був, на обліках у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місце проживання скарг на останнього не надходило.

Отже, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності в діяння обвинуваченого обставин, що обтяжують його покарання, суд враховує таке.

Відповідно до положень статті 21 КК особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин, підлягає кримінальній відповідальності. При цьому, згідно з пунктом 13 частини першої статті 67 КК вчинення кримінального правопорушення особою, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів, при призначенні покарання визнається обставиною, яка обтяжує покарання.

Суд має право, залежно від характеру вчиненого кримінального правопорушення, не визнати будь-яку із зазначених у частині першій статті 67 КК обставин, за винятком обставин, зазначених у пунктах 2, 6, 6-1, 7, 9, 10, 12 такою, що обтяжує покарання, навівши мотиви свого рішення у вироку.

При цьому, суд враховує висновок, зроблений ВС у постанові від 29.05.2018 (справа №484/3291/16-к), відповідно до якого перебування засудженого у стані навіть легкого алкогольного сп`яніння не можна не враховувати при призначенні покарання.

У постанові від 11.02.2020 (справа № 643/20474/15-к) ВС наголосив на тому, що норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Зазначені обставини підлягають доказуванню і оцінці, виходячи з положень статей 84, 92, 94 КПК.

У постанові від 03.12.2019 у справі № 571/1436/15-к ВС звернув увагу на те, що Інструкція про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України від 09.09.2009 № 400/666 та наказ Міністерства охорони здоров`я України від 27 грудня 1999 року № 302 «Про затвердження форм облікової статистичної документації, що використовується в поліклініках (амбулаторіях)» були прийняті відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Законів України «Про Національну поліцію», «Про дорожній рух» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними». У згаданій постанові ВС наголосив на тому, що вказані нормативно-правові акти не регулюють питання доказування в кримінальному провадженні та не виключають можливість встановлення судом факту перебування особи у стані алкогольного чи іншого сп`яніння шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно результатами відповідного огляду.

З-поміж інших доказів прокурор надав суду довідку КПН «ЦТЗ «Соціотерапія» № 141 від 04.03.2024, згідно з якою за результатами огляду 28.02.2024 о 22.50 год ОСОБА_5 встановлений факт його перебування у стані наркотичного сп`яніння, викликаному вживанням метадону, канабісу, амфетаміну та метамфетаміну. Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні відомості, викладені у зазначеній довідці, не заперечував.

Отже, за результатами судового розгляду кримінального провадження, здійсненого в межах пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення, суд встановив, що обставиною, що обтяжує його покарання є вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів або інших одурманюючих засобів.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.

Санкцією кримінального закону тривалість такого виду кримінального покарання як позбавлення волі визначена в межах від 6 до 10 років.

Захисник обвинуваченого, виступаючи з промовою у судових дебатах, просив суд при визначенні ОСОБА_5 покарання застосувати до останнього положення статті 69 КК.

Враховуючи таку позицію сторони захисту, суд вважає за доцільне зазначити таке.

Відповідно до речення першого частини першої статті 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

ВС у постанові від 15.03.2018 (справа № 442/1887/16-к) звернув увагу на те, що застосування частини першої статті 69 КК можливе у випадку, коли пом`якшуючі обставини настільки знижують тяжкість злочину, що призначення винному покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

У постанові від 03.02.2021 (справа № 629/2739/18) ВС звернув увагу на те, що частина перша статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин першої та/або другої статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

ВС роз`яснив, що при визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Як вже суд зазначив вище, в судовому засіданні встановлена наявність двох обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого (щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення). Разом з тим, суд вважає, що конкретні обставини справи не свідчать про те, що призначення обвинуваченому покарання в межах санкції кримінального закону буде явно несправедливим. Крім того, встановлені обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого жодним чином не впливають на суспільну небезпечність вчиненого ним діяння та, відповідно, не знижують ступінь тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення. З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для застосування при призначенні обвинуваченому покарання положень частини першої статті 69 КК.

Суд вже зазначив вище, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. У ході судового розгляду кримінального провадження не доведено, що призначення обвинуваченому менш суворого покарання ніж позбавлення волі на максимально дозволений санкцією кримінального закону строк не здатне забезпечити досягнення мети кримінального покарання. Тому суд вважає, що правові підстави для призначення обвинуваченому максимально дозволеного строку кримінального покарання у виді позбавлення волі відсутні. Натомість, враховуючи обставини справи, суд вважає за можливе призначити обвинуваченому мінімально допустимий строк кримінального покарання.

Вирішуючи питання щодо доцільності застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд вважає за доцільне зазначити таке.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у пункті 19 Постанови № 7, вирішуючи питання про застосування конфіскації майна, суди повинні враховувати, що такий вид додаткового покарання призначається лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини.

У постанові від 28.04.2020 (справа № 133/2968/18) ВС зауважив, що при застосуванні конфіскації майна в кожному конкретному випадку суд має не тільки послатися на наявність для цього формальних підстав, але й переконатися, що таке застосування не порушуватиме «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб», покладаючи на особу «надмірний індивідуальний тягар».

Згідно з положеннями статті 59 КК покарання у виді конфіскації майна встановлюється, зокрема за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, і може бути призначене лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині Кримінального кодексу.

Санкція кримінального закону (частина друга статті 307 КК) передбачає безальтернативне призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Разом з тим, суд враховує висновок ВС, викладений у постанові від 21.02.2024 (справа № 686/11385/21), відповідно до якого корисливим тяжким або особливо тяжким злочином може бути визнаний будь-який із злочинів, визначених у частинах четвертою та п`ятою статті 12 КК, якщо його вчинено з корисливих спонукань. При цьому ВС зазначив, що під корисливими спонуканнями потрібно розуміти бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди. Вирішуючи питання щодо доцільності призначення засудженому додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд має виходити з наявності чи відсутності у діях винного корисливого мотиву.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 02.07.2024 (справа № 686/12120/22) та у постанові від 07.12.2022 (справа № 180/620/20).

За результатами судового розгляду суд встановив, що ОСОБА_5 вчинив інкриміноване йому діяння за власною ініціативою. Відомості, які б свідчили про наявність у нього корисливого мотиву, за результатами судового розгляду встановлені не були. Тому правові підстави для застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна відсутні.

З огляду на зазначене рішення, суд вважає за доцільне зауважити, що пунктом 2 частини четвертої статті 374 КПК визначено, що у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначається, зокрема покарання, призначене по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеними, та остаточна міра покарання, обрана судом.

Суд вважає також за доцільне звернути увагу на висновок, викладений у постанові ВС від 22.01.2020 (справа № 463/2772/19), щодо формулювання резолютивної частини вироку суду. Зокрема, у наведеній постанові ВС зауважив, що з урахуванням того, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку навів належні мотиви щодо призначення засудженому основного покарання, від відбування якого він звільнений з випробуванням, а також необхідності призначення йому додаткового покарання, то за цих обставин, сформульоване у резолютивній частині рішення про застосування положень статті 75 КК (щодо її застосування до основного покарання) не є таким, що може викликати сумніви під час виконання вироку, щодо чого безпідставно зробив уточнення в ухвалі суд апеляційної інстанції. У зв`язку з цим ВС дійшов висновку про необхідність виключення з ухвали апеляційного суду уточнення щодо звільнення на підставі статті 75 КК засудженого від призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Хоча у наведеній постанові ВС зроблений висновок про формулювання застосування приписів статті 75 КК, суд вважає за можливе зроблені висновки покласти в основу мотивування ухваленого судом рішення щодо викладу резолютивної частини вироку суду, оскільки у резолютивній частині судового рішення має бути чітко зазначене покарання, яке призначене особі. Відсутність посилання на призначення відповідного покарання у резолютивній частині судового рішення (вироку) за умови належного мотивування такого рішення у мотивувальній частині свідчить про те, що судом такий вид покарання не призначений.

На необхідність застосування граматичного способу тлумачення при постановленні вироку звертав увагу ВСУ в постанові від 06.07.2017 (справа № 364/8/16-к).

У постанові від 02.02.2022 (справа № 344/16025/18) ВС зауважив, що рішення суду про позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю має бути чітко і ясно сформульоване в резолютивній частині вироку для того, щоб не виникало жодних сумнівів під час його виконання. Якщо в санкції статті Особливої частини КК визначено характер посади або вид (рід) діяльності, то формулювання покарання у вироку має точно відповідати змісту цієї санкції. Якщо ж покарання у санкції зазначене в загальній формі (наведене у формулюванні, що використовується у статті 55 КК), суд повинен конкретизувати правову заборону і точно зазначити (описати, окреслити) у вироку характер та коло тих посад або вид (рід) тієї діяльності, права обіймати які чи займатися якою він позбавляє засудженого. Більше того, покарання має формулюватися таким чином, щоб засуджений не мав права обіймати зазначені у вироку посади або займатися забороненою діяльністю в будь-якій галузі (сфері), а також був позбавлений можливості обіймати такі посади або займатися такою діяльністю, які за змістом (характером) і обсягом повноважень є аналогічними тим, з якими було пов`язане вчинення кримінального правопорушення.

Хоча зазначений висновок ВС сформульований в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, суд вважає, що останній може бути застосований у цьому кримінальному провадженні в частині надання відповідей щодо недоцільності зазначення у резолютивній частині вироку посилання на те, що обвинуваченій додаткове покарання, передбачене санкцією кримінального закону, призначене не було.

У постанові від 08.09.2024 (справа № 750/9436/22) ВС зазначив, що кримінальний процесуальний закон не передбачає обов`язку для суду першої інстанції зазначати в резолютивній частині вироку про право обвинуваченого заявити клопотання про його етапування до суду апеляційної інстанції.

Хоча цей висновок ВС зроблений не в частині призначення додаткового покарання, передбаченого санкцією кримінального закону, однак суд вважає, що він також може бути застосований у цьому кримінальному провадженні, оскільки ВС зазначив про вимоги до резолютивної частини судового рішення у кримінальному провадженні.

Отже, аналізуючи наведені вище приписи, суд дійшов до переконання, що зазначення у резолютивній частині вироку суду посилання на те, що такий вид додаткового покарання як конфіскація майна не призначається (без конфіскації майна), буде зайвим.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення від відбування кримінального покарання з випробуванням суд бере до уваги, висновки, викладені ВС в постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вже суд зазначив вище, ВС зауважував, що загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Приписи кримінального закону та наведені вище висновки, сформульовані ВС, уповноважують суд звільнити засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням лише у разі призначення кримінального покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років. Санкція кримінального закону за вчинений ОСОБА_5 злочин передбачає покарання у виді позбавлення волі, строк якого перевищує п`ять років. Правові підстави для застосування до ОСОБА_5 приписів статті 69 КК судом встановлені не були. А тому суд вважає, що відсутні й правові підстави для звільнення обвинуваченого від відбування кримінального покарання відповідно до приписів частини першої статті 75 КК.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються також рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема початок строку відбування покарання.

Саме тому, суд вважає, що строк відбування призначеного обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі слід рахувати з дня затримання його на виконання вироку, що набрав законної сили. Натомість, строк відбування додаткового покарання у виді конфіскації майна слід рахувати з дня набрання вироком суду законної сили.

Відповідно до визначення, наданого у частині першій статті 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» (далі Закон № 3352-XII), попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Суд враховує, що під час досудового розслідування ОСОБА_5 був затриманий 28.02.2024 і 01.03.2024 до нього був застосований запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний період доби. Хоча строк перебування ОСОБА_5 під вартою у період з моменту його затримання до звільнення на підставі судового рішення про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, не є попереднім ув`язненням у розумінні частини першої статті 1 Закону № 3352-XII, однак суд вважає, що таке затримання обвинуваченого було здійснене у порядку статті 208 КПК, тобто було законним. Саме тому відповідно до частини п`ятої статті 72 КК строк перебування ОСОБА_5 під вартою слід зарахувати до призначеному йому покарання з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 1 день позбавлення волі.

Питання щодо речових доказів має бути вирішене відповідно до положень статті 100 КПК.

Разом з тим, згідно з наданої представником сторони обвинувачення ухвалою слідчого судді від 04.03.2024, 05.03.2024 та 06.03.2024 на речові докази у кримінальному провадженні, накладений арешт, який доцільно скасувати.

Відповідно до частини другої статті 124 КПК процесуальні витрати необхідно покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 307 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі.

Відповідно до частини п`ятої статті 72 Кримінального кодексу України строк попереднього ув`язнення ОСОБА_5 з 28.02.2024 по 01.03.2024 зарахувати до строку призначеного покарання з урахуванням один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Початок строку відбування основного покарання у виді позбавлення волі рахувати з дня затримання на виконання вироку суду, який набрав законної сили.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 3029 (три тисячі двадцять дев`ять) гривень 12 копійок витрат на залучення експерта.

Речові докази:

- вилучене 28.02.2024 в ході огляду місця події на території Державної установи «Вінницька виправна колонія (№86) майно, а саме зіппакет з пазовим замком з порошкоподібною речовиною, фрагмент прозорого поліетилену, банку з шампунем, які поміщені до камери зберігання речових доказів ВП № 1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, знищити;

- вилучене 28.02.2024 в ході огляду місця події на території Державної установи «Вінницька виправна колонія (№86) майно, а саме мобільний телефон марки Xiaomi з сім-картою з абонентським номером НОМЕР_1 , які поміщені до камери зберігання речових доказів ВП № 1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, повернути ОСОБА_5 або іншій уповноваженій особі;

- вилучене 28.02.2024 в ході огляду місця події на території Державної установи «Вінницька виправна колонія (№86) майно, а саме бланк заяви ОСОБА_5 від 28.02.2024 про передачу на ім`я ОСОБА_6 , який поміщені до камери зберігання речових доказів ВП № 1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, знищити;

- вилучене в ході особистого обшуку ОСОБА_5 майно, а саме навушники, павербанк, гаманець, які поміщені до поміщені до камери зберігання речових доказів ВП № 1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, повернути ОСОБА_5 або іншій уповноваженій особі;

- вилучене в ході особистого обшуку ОСОБА_5 майно, а саме посвідчення учасника програми замісної терапії на ім`я ОСОБА_5 , картку фізичної особи-платника податку на ім`я ОСОБА_5 , довідку про перебування ОСОБА_5 на військовому обліку, 2 довідки з лікарні, 2 повістки з ТЦК та СП, картку платника податків на ім`я ОСОБА_6 , банківські картки № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 , грошову купюру номіналом 5 гривень, монету номіналом 2 гривні, муніципальну картку вінничанина, які поміщені до поміщені до камери зберігання речових доказів ВП № 1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, повернути ОСОБА_5 або іншій уповноваженій особі.

- відеозапис, який поміщений на оптичний носій інформації, який приєднаний до матеріалів кримінального провадження, - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Арешт, накладений на зазначені речові докази, а також на інше майно, на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 04.03.2024, 05.03.2024 та 06.03.2024, скасувати.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було под ано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: