15 січня 2026 року слідчий суддя Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , представника власника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "ПЕТРОХОЛДИНГ - ІНВЕСТ", компанії "ВАРНІЕЙТ ЛІМІТЕД" - адвоката ОСОБА_3 , ОСОБА_4
Подане клопотання обґрунтовує тим, що арешт майна є необґрунтованим, оскільки ТОВ «Петрохолдинг-Інвест» на законних підставах набуло право власності на нежитлові приміщення в ТРЦ «Мармелад» за результатами інвестиційного договору та подальших цивільно-правових угод, які є чинними, не визнані недійсними та не оскаржуються в судовому порядку, при цьому всі податки за договором купівлі-продажу були сплачені. Посилання прокурора на можливі зв`язки з рф ґрунтуються виключно на допиті оперативного працівника, який виконував доручення сторони обвинувачення, та публікаціях у ЗМІ, що на думку представника власника майна свідчить про його заінтересованість у кримінальному провадженні. Крім того, у матеріалах провадження відсутня постанова про визнання спірного майна речовим доказом, а навіть формальне надання такого статусу не означає відповідності критеріям ст. 98 КПК України. У кримінальному провадженні не заявлено цивільного позову, жодній особі не повідомлено про підозру, шкода не встановлена, а санкція ст. 364 КК України не передбачає конфіскацію майна, що в сукупності свідчить про відсутність законних підстав для накладення арешту.
Однак у даному випадку рішення про закриття кримінального провадження прийнято слідчим, а не прокурором, у зв`язку з чим питання скасування арешту майна вирішено не було.
З огляду на наведене, за відсутності кримінального провадження, процесуальної необхідності та законних підстав для подальшого обмеження права власності, арешт майна підлягає скасуванню.
Представник власника майна ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримав подане клопотання та зазначив, що подальше перебування майна під арештом безпідставно обмежує господарську діяльність ТОВ «ПЕТРОХОЛДИНГ-ІНВЕСТ» та Компанії «ВАРНІЕЙТ ЛІМІТЕД», оскільки унеможливлює укладення договорів оренди та партнерських угод через наявність обтяження в Державному реєстрі речових прав, фактично позбавляє компанії можливості використовувати майно за його цільовим призначенням, що призводить до втрати доходів і, відповідно, ненадходження до державного бюджету податків та обов`язкових платежів, а з урахуванням ролі бізнесу у забезпеченні економічної стабільності, виплаті заробітної плати та наповненні бюджету. Продовження арешту створює негативні наслідки не лише для власників майна, а й для держави в цілому. Надав суду свої додаткові пояснення в письмовому вигляді.
Власник майна ОСОБА_4 підтримав позицію свого захисника.
Слідчий суддя, вислухавши пояснення власника майна та його представника, вивчивши клопотання про скасування арешту майна та додані до нього матеріали, дійшов наступного висновку.
Згідно з ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Відповідно до ч. 2 ст. 132 КПК України клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.
Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Частиною другою цієї статті визначені випадки, у яких допускається арешт майна:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Крім того вважає, що у матеріалах провадження відсутня постанова про визнання спірного майна речовим доказом, що виключає можливість його подальшого перебування під арештом.
За таких обставин доводи представника власника майна щодо закриття кримінального провадження не відповідають фактичним даним і спростовуються наданими прокурором доказами.
Щодо необґрунтованості накладення арешту та відсутності постанови про визнання майна речовим доказом, суд звертає увагу на таке.
Приймаючи рішення про накладення арешту на майно, слідчий суддя дійшов висновку, що воно відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України.
Так, слідчий суддя вважав, що накладення арешту на вказане майно є необхідним з метою забезпечення збереження речових доказів, з урахуванням наявних матеріалів кримінального провадження.
Таким чином, під час розгляду даного клопотання про скасування арешту майна, слідчим суддею встановлено, що підстави для скасування арешту майна наразі не відпали.
При цьому, доводи заявника про необґрунтованість накладення арешту на майно є такими, що не відповідають дійсності, оскільки з наданих матеріалів вбачається, що арешт на майно накладено з метою забезпечення збереження речових доказів, та наявні достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям речового доказу.
Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСІ" проти Сполученого Королівства" (AGOSI v. the United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
Так, на час розгляду слідчим суддею даного клопотання про скасування арешту майна, встановлено, що обставини, якими обґрунтовувався арешт не перестали існувати, а необхідність в подальшому продовженні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна не відпала, оскільки застосуваннязазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є виправданим та необхідним у кримінальному провадженні на даний час.
Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Наведене свідчить, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси володільця майна, оскільки невжиття даних заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна призведе до його втрати, перетворення або іншої передачі майна, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити можливість застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.
Враховуючи вказані обставини та проаналізувавши зазначені в ухвалі слідчого судді від 22.07.2022 правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, слідчий суддя вважає, що арешт на вказане вище майно був накладений обґрунтовано та в жодному разі не призвів до надмірного обмеження прав власника, а також в повній мірі відповідав принципам пропорційності, «справедливої рівноваги» між інтересами суспільства і основними правами людини, відповідно до практики ЄСПЛ.
Керуючись ст.ст. 131-132, 170, 171, 173, 174, 309, 369,376, 371-372, 395 КПК України, слідчий суддя, -
У задоволенні клопотання, відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали оголошено 15.01.2026 о 15.00 год.

Слідчий суддя ОСОБА_1