справа № 166/419/25
провадження № 1-кп/166/66/25
ВИРОК

іменем України

07 листопада 2025 року с-ще Ратне

Ратнівський районний суд Волинської області в складі головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000094, відомості про яке внесено до ЄРДР 19 січня 2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Велимче Ратнівського району Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з повною загальною середньою освітою, одруженого, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , несудимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

встановив:

04 квітня 2022 року ОСОБА_5 призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_2 до Збройних Сил України та відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 309 від 18 листопада 2022 року старший солдат ОСОБА_5 призначений на посаду номера обслуги 3 механізованого відділення 2 механізованого взводу 3 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 та зарахований на всі види забезпечення.

На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб уведено воєнний стан, який діє й на цей час.

Будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , старший солдат ОСОБА_5 відповідно до вимог ст. ст. 11, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 4Дисциплінарного статуту Збройних Сил України зобов`язаний додержуватися Конституції та законів України, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, знати та виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, бути дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Статті 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а також необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Згідно з п. п. 1, 3 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством. Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються. Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців. Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.

Однак старший солдат ОСОБА_5 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, не маючи наміру назавжди ухилитися від проходження військової служби, не отримавши дозволу відповідного командира (начальника), 22 листопада 2022 року самовільно залишив район виконання бойових завдань неподалік села Черкаське Новомосковського району Дніпропетровської області.

Таким чином, ОСОБА_5 з 22 листопада 2022 року, усвідомлюючи, що він є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України і не звільнений з військової служби, без поважних причин був відсутній за місцем служби та не виконував свої службові обов`язки, а службовий час проводив на власний розсуд за місцем свого постійного проживання у с. Велимче Ковельського району Волинської області до 24 лютого 2025 року, тобто до дня його прибуття до відділення поліції № 2 (сел Ратне) Ковельського РУП ГУНП у Волинській області за адресою: Волинська обл., сел Ратне, вул. Каштанова, 15, чим припинено вчинення триваючого кримінального правопорушення.

Обвинувачений винуватість у вчиненні кримінального правопорушення визнав частково, дав показання про те, що він із квітня до травня 2022 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_3 , із травня до листопада 2022 року в частині НОМЕР_4 , де під час виконання бойового завдання отримав контузію. 18 листопада 2022 року його перевели у військову частину НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ). Він звернувся до майора та сержанта частини із рапортом про направлення на медичне обстеження, однак останні рапорт не прийняли. Такий же рапорт він скерував поштовим зв`язком на ім`я командира військової частини, однак рапорт було повернуто без вручення. Із військової частини він прибув у воєнний госпіталь у м. Луцьку, однак у госпіталізації йому відмовили, мотивуючи відсутністю направлення військової частини. Він звернувся до військової частини НОМЕР_1 , однак йому повідомили про те, що військова частина, до якої він зарахований, знаходиться у м. Бахмут, він може їхати додому, із ним зв`яжуться по телефону. Указав, що він не переховувався, номер телефону не змінював, повідомив про своє місце перебування с. Велимче Ковельського району Волинської області, де перебував упродовж 2023 початок 2025 року. Вказав, що лікувався у ФАПі с. Велимче, бо інші заклади охорони здоров`я його на лікування не приймали. ВЛК пройшов у січні 2025 року, за результатами якого визнаний непридатним для несення військової служби, але придатним для служби в РТЦК та СП, ВВНЗ тощо. Він звертався до РТЦК та СП для влаштування на службу, однак в цьому йому відмовили. Визнав, що залишив місце несення служби без дозволу командування, мотивуючи незадовільним станом здоров`я, не дочекавшись розгляду його рапорта про направлення на лікування. Просив призначити покарання, не пов`язане із позбавленням волі.

Винуватість обвинуваченого у скоєнні злочину доводиться такими доказами.

Згідно із витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 309 від 18.11.2022 ОСОБА_5 визнано таким, що прибув та приступив до виконання службових обов`язків у пункті постійної дислокації, зараховано до списків особового складу військової частини з 18 листопада 2022 року та на всі види забезпечення; останній пройшов вступний інструктаж на посаду номера обслуги 3 механізованого відділення 2 механізованого взводу 3 механізованої роти 1 механізованого батальйону.

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини № НОМЕР_5 №313 від 22.11.2022 старшого солдата за призовом по мобілізації ОСОБА_5 , який 22 листопада 2022 року вибув із пункту постійної дислокації до району виконання завдання із забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії та не прибув, визнано таким, що 22 листопада 2022 року самовільно залишив військову частину.

Із доповіді командира військової частини НОМЕР_1 від 22.11.2022 вбачається, що 22 листопада 2022 року від командира 1 механізованого батальйону ОСОБА_6 надійшла доповідь про факт самовільного залишення розташування підрозділу військовослужбовцем військової служби по мобілізації військової частини НОМЕР_1 старшим солдатом ОСОБА_5 , відповідно до якої попередньо встановлено, що 22 листопада 2022 року о 08 год 00 хв ОСОБА_5 вибув з ППД смт Черкаське у район виконання бойових завдань, однак станом на 16 год 00 хв не прибув до розташування підрозділу, його місце знаходження невідоме, на телефонні дзвінки він не відповідає.

На підставі вказаної доповіді командир військової частини НОМЕР_1 наказом №13597 від 25.11.2022 призначив службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини 22 листопада 2022 року старшим солдатом ОСОБА_5 .

Згідно із актом службового розслідування від 10.12.2022, проведеного на виконання згаданого вище наказу, на підставі пояснень штаб-сержанта 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 , командира взводу зв`язку НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 установлено, що 22 листопада 2022 року 08 год 00 хв військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 вибув із пункту постійної дислокації АДРЕСА_2 в район виконання бойових завдань, станом на 16 год 00 хв останній не прибув до розташування підрозділу, на телефонні дзвінки військовослужбовець не відповідав, місце його знаходження невідоме, ужиті заходи із його розшуку результатів не дали. На підставі отриманих відомостей комісія дійшла висновку про самовільне залишення ОСОБА_5 без поважних причин місця несення служби 22 листопада 2022 року в умовах воєнного стану.

ОСОБА_5 на стаціонарному лікування, амбулаторному огляді у військовій частині НОМЕР_6 , а також в цивільних закладах охорони здоров`я зони відповідальності у період із 22.11.2022 по 06.02.2023 не перебував, про що свідчить лист командира військової частини НОМЕР_6 , полковника медичної служби ОСОБА_9 № 5194-23/п від 27.02.2023.

За результатами проведення медичного обстеження військово-лікарською комісією 04 лютого 2025 року військовослужбовець ОСОБА_5 визнаний придатним до служби у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах) медичних підрозділів, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення охорони та непридатним до служби у підрозділах спеціального призначення, ДШВ, МП на підводних човнах, надводних кораблях, у спецспорудах.

Свідок ОСОБА_10 , який на час вчинення інкримінованого ОСОБА_5 діяння ніс службу на посаді офіцера відділення морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , дав показання про те, що йому відомо, що разом із ним у військовій частині проходив службу солдат ОСОБА_5 на посаді стрільця-санітара в 1 механізованому батальйоні. Вказав, що із 22 листопада 2022 року до останнього дня його (свідка) служби в цій частині, а саме 30 грудня 2023 року ОСОБА_5 був відсутній без поважних причин у своєму підрозділі. Організовані його пошуки виявились безрезультатними, на телефонні дзвінки останній не відповідав. Про скарги ОСОБА_5 на стан здоров`я, про позастатутні заходи впливу відомостей не було. Місцем постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 є АДРЕСА_2 , яке не змінювалося. Сюди прибувають новопризначені військовослужбовці, де здійснюється їх розподіл на стройові частини. На території є наметові містечка, де проживають військовослужбовці. Вказав, що ОСОБА_5 після розподілу міг бути направлений до м. Бахмут для несення служби, однак туди військовослужбовців перевозять організовано, а не своїм ходом, як про це стверджує обвинувачений. Зазначив, що із клопотанням про направлення на медичне обстеження військовослужбовець спочатку звертається до взводного або ж ротного, які за погодженням медичної служби звертаються із відповідним клопотанням до командира батальйону, а той до командира військової частини. Військова частина НОМЕР_7 це ІНФОРМАЦІЯ_3 , яке заяв про направлення на медичне обстеження не розглядає.

На підтвердження своїх доводів про звернення із рапортом про направлення на медичне обстеження ОСОБА_5 надав адресований командиру військової частини НОМЕР_1 рапорт від 22.11.2022 та копію квитанції про надіслання цього рапорта рекомендованим листом із м. Дніпра 22.11.22 о 14 год 21 хв; рапорт командиру військової частини НОМЕР_1 від 02.12.2022, де крім іншого, зазначив про перебування у АДРЕСА_1 у зв`язку із недопущенням до військової частини всупереч його волі та копію квитанції про скерування рапорта рекомендованим листом із н.п. Новомосковськ 02.12.22 о 15 год 12 хв.

Із доданих квитанцій установ поштового зв`язку вбачається, що ОСОБА_5 станом на дату й час скерування таких заяв перебував у населених пунктах поза межами розташування пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 .

ОСОБА_5 03.12.22 звертався із заявою до керівника Дніпровської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_11 , де вказав про отримання контузії під час несення військової служби, ненадання йому медичної допомоги, недопущення його до військової частини 02 грудня 2022 року та неможливість за станом здоров`я нести службу в подальшому, яку керівник Дніпровської спецпрокуратури ОСОБА_11 переадресував командувачу військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 ». Обвинувачений повідомив, що відповіді від командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » він не отримував.

03 грудня 2022 року ОСОБА_5 звернувся до командира військової частини НОМЕР_7 , яка із показань свідка ОСОБА_10 є ІНФОРМАЦІЯ_4 й не уповноважений розглядати заяви про направлення на медичне обстеження, із заявою про прохання врахувати стан його здоров`я та направити для проходження обстеження і лікування в медичному закладі. Така заява отримана адресатом, про що свідчить відповідний відбиток штампа. У матеріалах справи наявна заява такого ж змісту, адресована командиру ІНФОРМАЦІЯ_5 05 грудня 2022 року, однак доказів на підтвердження отримання адресатом такої заяви обвинувачений не надав.

Показання обвинуваченого про те, що наміру ухилятися від несення служби він не мав, про наявне щодо нього кримінальне провадження за ст. 407 КК України не знав, спростовуються тим, що він, усвідомлюючи відсутність підстав для звільнення його з військової служби, упродовж тривалого часу активних дій для повернення на службу чи звільнення зі служби на законних підставах не вживав. Маючи незадовільний стан здоров`я, тривалий час за лікуванням не звертався. Не отримавши відповіді на заяви від 2022 року про надання направлення на лікування, військово-лікарську комісію не проходив. ОСОБА_5 визнав, що постанову про направлення на військово-лікарську комісію він отримав 22 січня 2025 року після зупинення його працівниками поліції за керування транспортним засобом із ознаками алкогольного сп`яніння за місцем проживання у с. Велимче Ковельського району Волинської області.

ОСОБА_5 за висновком ВЛК визнаний не придатним до військової служби у підрозділах спеціального призначення, ДШВ, МП на підводних човнах, надводних кораблях, у спецспорудах, до яких механізований батальйон не належить. Він же визнаний придатним у військових частинах забезпечення, ТЦК та СП, ВВНЗ, навчальних центрах, закладах (установах) медичних підрозділів, підрозділах логістики, зв`язку, оперативного забезпечення охорони. Обвинувачений. дав показання про те, що повертатися до військової частини НОМЕР_1 відмовляється, мотивуючи незадовільним станом здоров`я. Із рапортом про призначення його на посаду в підрозділі забезпечення військової частини не звертався. Його доводи про звернення до РТЦК та СП для проходження служби, до несення якої він придатний, будь-якими доказами не підтверджені.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, ОСОБА_5 відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (надалі Статуту), ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Разом з цим, обвинувачений, достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення.

Таким чином, суд на підставі досліджених доказів дійшов висновку про наявність у діях ОСОБА_5 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, - самовільне залишення місця служби військовослужбовцем (крім строкової служби), вчинене в умовах воєнного стану.

Вирішуючи питання про призначення покарання, суд виходить із такого.

Відповідно до ст. 4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

Положення частини першої статті 5 КК України є винятком із правила, визначеного ст. 4 КК України, і обумовлені тим, що не може накладатися покарання більш тяжке, ніж те, яке могло бути застосоване у той час, коли злочин було вчинено, а якщо після вчинення злочину законом встановлюється більш легке покарання, дія закону поширюється на цю особу.

Згідно з обвинуваченням, визнаним судом доведеним, ОСОБА_5 самовільно залишив без поважних причин місце служби 22 листопада 2022 року, проводячи службовий час на власний розсуд, не пов`язаний із проходженням військової служби до 24 лютого 2025 року.

У Постанові Верховного Суду від 11.11.2021 у справі № 220/1260/20 Касаційний кримінальний суд виклав правовий висновок, за яким, у разі вчинення особою триваючого злочину, застосуванню підлягає закон про кримінальну відповідальність, який був чинним на момент завершення такого злочину. У поняття «час скоєння триваючого злочину» має включатися весь проміжок часу, протягом якого особа безперервно вчиняла триваюче діяння на стадії закінченого злочину. При триваючому злочині (проступку) особа вчиняє один раз певну дію та впродовж тривалого часу перебуває безперервно в злочинному стані. Для цього виду злочинів характерним є незбіг моменту закінчення складу злочину й моменту фактичного завершення протиправних дій. Відповідно, завершення триваючого злочину це день його припинення за волею або всупереч волі винного, у тому числі викриття особи в скоєнні злочину. Тому покарання засудженому мало бути призначено в межах санкції статті, чинної на момент завершення ним кримінального правопорушення. Натомість закон, що поліпшує становище особи, має зворотну дію в часі, тобто поширюється лише на осіб, які вчинили (завершили) відповідні діяння до набрання таким законом чинності.

Суд зазначає, що злочин, передбачений ч. 5 ст. 407 КК України, є триваючим. Таке кримінальне правопорушення є закінченим з моменту перебігу встановленого у диспозиції цієї частини даної статті строку самовільного залишення або нез`явлення на службу військовослужбовця, якщо його умислом не охоплювалося ухилення від служби на більш тривалий строк. Самовільне залишення частини або місця служби військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану, закінчується у конкретний момент, коли військовослужбовець прибув до військової частини (до місця служби), або був затриманий, або з`явився з повинною до органу досудового розслідування або прокурора, або з`явився до військової комендатури чи військового комісаріату тощо.

Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» 2839-IX від 13.12.2022, яким було внесено зміни до санкції ч. 5 ст. 407 КК України, набрав чинності з 27 січня 2023 року.

Законом №2839-IX від 13.12.2022 посилено покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, тому не може йтися про зворотну дію закону та застосування ст.5 КК України. Застосуванню підлягає виключно ст. 4 КК України.

Указаним Законом частина 1 статті 75 КК України та частина 1 ст. 69 КК України викладені у новій редакції, яка унеможливлює звільнення від відбування покарання з випробуванням та призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, зокрема за кримінальне правопорушення, передбачене статтею 407 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Таким чином, оскільки ОСОБА_5 вчинив триваюче кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст. 407 КК України, яке закінчено 24 лютого 2025 року, тобто після внесення змін до ст. 75 КК України та ст. 69 цього Кодексу, відсутні підстави для його звільнення від відбування покарання з випробуванням та призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, як про це просить сторона захисту.

Окрім того, звільнення від відбування покарання з випробуванням військовослужбовця за самовільне залишення місця служби в умовах воєнного стану не лише не сприятиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами, а навпаки, створить у таких осіб впевненість у безкарності за самовільне залишення місця служби, а також відмову від захисту Батьківщини. Вказане свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення, оскільки може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим. Такий висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 30.01.2024 № 336/5209/22.

Суд зауважує, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами. Значення покарання в боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за кожний вчинений злочин. Роль і значення покарання багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. У кожному конкретному випадку суд повинен призначити покарання з дотриманням вимог і положень ст. 65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справах «Ювченко та інші проти України» (рішення від 09 квітня 2020 року), та в справі «Скачкова та Рижа проти України» (рішення від 16 липня 2020 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

У справі «Белане Надь проти Угорщини» (рішення від 13 грудня 2016 року) та у справі «Садоха проти України» (рішення від 11 липня 2019 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

При призначенні виду покарання обвинуваченому, суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що є закінченим тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на спостереженні лікарів нарколога й психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, має незадовільний стан здоров`я.

Обставин, які пом`якшують і обтяжують покарання, суд не встановив.

Таким чином, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним кримінальних правопорушень можливе при призначенні покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією ч. 5 ст. 407 КК України.

Керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Початок строку відбування ОСОБА_5 покарання рахувати з моменту його затримання в порядку виконання вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Волинським апеляційним судом.

Вирок може бути оска

ржений до Волинського апеляційного суду через Ратнівський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.

Суддя Ратнівського

районного суду ОСОБА_1