Справа № 196/1455/25
№ провадження 1-кс/196/15/2026
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року с-ще Царичанка

Царичанський районний суд Дніпропетровської області у складі:

слідчого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с-ща Царичанка Дніпропетровської області у режимі відеоконференції клопотання прокурора Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_3 , про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по матеріалам досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0006328 від 25.04.2025 року, відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя Запорізької області, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, в посаді майстра ремонтної майстерні взводу технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», в силу ст. 89 КК України раніше не судимого, який проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

До слідчого судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області надійшло клопотання прокурора Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_3 про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по матеріалам досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0006328 від 25.04.2025 року, відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

В обґрунтування клопотання прокурором зазначено, що слідчим відділенням відділення поліції № 4 Дніпровського РУП № 2 ГУНП в Дніпропетровській області, в порядку ст. 615 КПК України, здійснюється досудове розслідування, за фактом самовільного залишення військової частини № НОМЕР_1 військовослужбовцем ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Нагляд зв додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва здійснюється групою прокурорів Дніпровського спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону

Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про Оборону України» у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни.

Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії, у тому числі проведення спеціальних операцій (розвідувальних, інформаційно-психологічних тощо) у кіберпросторі.

У зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», на підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, в Україні з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на 30 діб - до 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року введений воєнний стан.

У подальшому Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк дії воєнного стану в Україні продовжено, зокрема, до 05 години 30 хвилин 03 лютого 2026 року.

Відповідно до наказу № 225 командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 09.08.2024, солдата ОСОБА_4 , на підставі розпорядження тимчасово виконуючого обов`язки командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » від 07 серпня 2024 року №1314/69/2348/дск, зарахованого у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 , який прибув для подальшого проходження військової служби з військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ), з 09 серпня 2024 року зараховано до списків особового складу, на грошове та речове забезпечення та допущено до тимчасового виконання службових обов`язків за вакантною посадою майстра ремонтно-механічного відділення взводу технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до витягу з наказу № 242 командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.08.2024, солдата ОСОБА_4 , який тимчасово виконував службові обов`язки за посадою майстра ремонтно-механічного відділення взводу технічного забезпечення, - призначено на посаду майстра ремонтної майстерні взводу технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 .

18 жовтня 2024 року о 08 годині 30 хвилин, під час перевірки особового складу взводу технічного забезпечення військово частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_3 /більш точна адреса не розголошується в умовах воєнного стану/, було виявлено відсутність на військовій службі без поважних причин солдата ОСОБА_4 , який самовільно залишив військову частину, у зв`язку з чим, згідно витягу наказу № 297 від 19.10.2024, останньому з 19.10.2024 було призупинено виплату грошового забезпечення, а з 20.10.2024 - знято з котлового забезпечення. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 225 від 09.08.2024, солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та поставлено на всі види забезпечення.

Таким чином, солдат ОСОБА_4 в розумінні вимог ст. ст. 18, 19, 22, 401 та диспозиції ст. 407 КК України, є військовослужбовцем, тобто суб`єктом вказаного злочину та останньому було достеменно відомо про особливості несення військової служби під час дії воєнного стану.

Згідно ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, солдат ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1 - 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців.

Відповідно до ст. 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, а згідно ст. 14 Статуту - із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

За ст. 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями тощо.

Стаття 127 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначає відповідальність солдата у мирний і воєнний час за точне та вчасне виконання покладених на нього обов`язків і поставлених йому завдань, особисту бойову готовність, утримання своєї зброї та дорученої техніки у справному стан, збереження виданого йому майна. А стаття 128 Статуту, зокрема, покладає на солдата обов`язок сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки, засвоювати все, чого навчають командири (начальники), бути готовим до виконання завдань за призначенням, додержуватися військової дисципліни, мати охайний зовнішній вигляд, додержуватися правил особистої та колективної гігієни, виконувати розпорядок дня військової частини; точно, вчасно та сумлінно виконувати накази командирів (начальників), у разі потреби відлучитися питати дозволу в командира відділення, а після повернення доповідати йому про прибуття.

За приписами ст. ст. 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Проте, солдат ОСОБА_4 , достовірно знаючи свої обов`язки, встановлені зазначеними нормами законодавства, що визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України, їх взаємовідносини та регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, свідомо допустив їх порушення та вчинив кримінальне правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби за наступних обставин.

Так, ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, та проходячи її в посаді майстра ремонтної майстерні взводу технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від військової служби, в умовах воєнного стану, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 9, 11, 12, 14, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, достовірно знаючи, що він є військовослужбовцем і повинен проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України та не одержавши відповідних дозволів (наказів) начальників (командирів), які за законодавством уповноважені надавати такі дозволи (накази), без поважних причин, 18 жовтня 2024 року, близько 08 години 30 хвилин, самовільно залишив пункт постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 , який знаходився за адресою: АДРЕСА_3 /більш точна адреса не розголошується в умовах воєнного стану/, звідки прибув до місця свого фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де проводив час на власний розсуд не пов`язуючи його із виконанням службових обов`язків з військової служби, ввірених йому за посадою, заходів для повернення до військової частини НОМЕР_1 не вживав, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, хоча мав можливість для цього, та був незаконно відсутній на військовій службі до 01 грудня 2025 року, коли ОСОБА_4 було затримано працівниками ВП №4 Дніпровського РУП №2 ГУНП в Дніпропетровській області, внаслідок чого кримінальне правопорушення було припинене.

01.12.2025 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , затримано у порядку ст.208 КПК України.

02.12.2025 ОСОБА_4 повідомлено про підозру в самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Обставинами, що дають підстави обґрунтовано підозрювати ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, є наявність достатніх доказів, зібраних під час досудового розслідування на підтвердження інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Вказані докази, як самі по собі так і в сукупності із іншими доказами містять відомості, що підтверджують обставини вчинення кримінального правопорушення, а отже й обґрунтованість повідомленої підозри.

Стороною обвинувачення дотримано вимогу розумної підозри, оскільки наявні на даний час докази у кримінальному провадженні свідчать про об`єктивний зв`язок підозрюваного ОСОБА_4 із вчиненням кримінального правопорушення, яке йому інкримінуються, тобто виправдовують необхідність подальшого розслідування у цьому провадженні з метою дотримання імперативних завдань кримінального провадження, визначених статтею 2 КПК України.

Крім того, слідчим суддею Царичанського районного суду Дніпропетровської області ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 29.01.2026 включно.

На теперішній час виникає необхідність у продовженні строку раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.178 КПК України, однією з обставин, що враховується судом при обранні запобіжного заходу є вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення. На теперішній час зібрані докази, які мають суттєве значення для доказування причетності ОСОБА_4 по вказаному кримінальному провадженню, що підтверджується матеріалами кримінального провадження.

Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.184 КПК України під час досудового слідства встановлено наявність наступних ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, зокрема передбачених:

- п.1 ч.1 ст. 177 КПК України, про що свідчить те, що ОСОБА_4 знаючи про тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів і за яке передбачене покарання у вигляді позбавлення волі від 7 до 10 років, з метою уникнення відповідальності за вчинений ним злочин, може переховуватися від суду. Окрім цього, ОСОБА_4 було затримано в порядку ст. 208 КПК України, що може свідчити про його можливість переховуватись від правоохоронних органів та суду;

- п.3 ч.1 ст. 177 КПК України, про що свідчить те, що ОСОБА_4 відомі особисті дані та адреси мешкання свідків, проводить із останніми більшість свого часу, отже може впливати на них з метою зміни їх показань, які вони будуть давати під час судового розгляду. Не виключено, що ОСОБА_4 у разі обрання йому іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, може скоїти відносно встановлених свідків кримінальні правопорушення, з метою незаконного впливу на останніх;

- п.5 ч.1 ст. 177 КПК України, про що свідчить те, що ОСОБА_4 може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки останній ніде не працевлаштований, веде антисоціальний спосіб життя, в силу ст. 89 раніше не судимий.

Іншими обставинами, що в сукупності вказують на можливість і необхідність продовжити відносно обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, також є вік і задовільний стан здоров`я, відсутність у нього утриманців, постійного місця роботи.

Відповідно з ч.6 ст. 199 КПК України, у разі закінчення строку запобіжного заходу до проведення підготовчого судового засідання прокурор не пізніше ніш за п`ять днів до закінчення строку дії попередньої ухвали про застосування запобіжного заходу може подати клопотання про його продовження. Розгляд такого клопотання здійснюється слідчим суддею за правилами ст. 199 КПК України.

У зв`язку з тим, що обвинувальний акт за кримінальним провадженням, скерований до Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області, не призначений до проведення підготовчого судового засідання, прокурор звертається до слідчого судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області.

Просить продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з утриманням його у державній установі «Дніпровська установа виконання покарань № 4» строком на 60 днів, без визначення розміру застави.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції) підтримала клопотання та просила його задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні (в режимі відеоконференції) не заперечував проти задоволення клопотання, пояснив, що вину визнає, проте бажає повернутися для подальшого проходження військової служби.

Слідчий суддя, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання, приходить до висновку що клопотання слідчого підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

У судовому засіданні встановлено, що слідчим відділенням ВП № 4 Дніпровського РУП № 2 ГУНП в Дніпропетровській області проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0006328 від 25.04.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

02 грудня 2025 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

Ухвалою слідчого судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 03.12.2025 року ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, по 29 січня 2026 року включно.

Ухвалою слідчого судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 03.12.2025 року про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було встановлено обгрунтованість підозри ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Під час розгляду питання про обґрунтованість підозри слідчим суддею враховується практика Європейського суду з прав людини, викладена у справі Мюррей проти Сполученого Королівства, відповідно до якого факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження чи навіть для пред`явлення обвинувачення, що є задачею наступних етапів кримінального процесу.

Крім того, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі Нечипорук та Йонкало проти України - термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (також рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства».

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою міститься і в положеннях ст.ст.177, 178, 183 КПК України.

При обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_4 слідчим суддею було встановлено, зокрема, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: можливість переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду; можливість незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні та можливість вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

У слідчого судді є достатні підстави вважати, що ОСОБА_4 може не дотриматися покладених на нього процесуальних обов`язків, передбачених ст.42 КПК України.

При вирішенні питання доцільності продовження відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд виходить з необхідності уникнення ризиків, визначених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, ОСОБА_4 , являючись військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, тривалий час переховувався від співслужбовців та командування військової частини НОМЕР_1 ; згідно паспорта громадянина України з 2015 року не має постійного зареєстрованого місця проживання; мешкає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . Також про наявність ризику, передбаченого п.1 ч. 1 ст. 177 КПК України, свідчать вагомість наявних доказів про вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, за яке передбачено покарання у вигляді реального позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

ОСОБА_4 , знаючи в обличчя свідків по даному кримінальному провадженню, які являються його співслужбовцями та командирами підрозділів, в яких він проходив військову службу, їх особисті дані та адреси, може впливати на останніх з метою зміни своїх показань. Вищевказані обставини свідчать про наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

ОСОБА_4 може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити дане кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України віднесене до тяжкого злочину, раніше в силу ст. 89 КК України не судимий; як військовослужбовець, який не виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та не увільнений із займаної посади, в умовах воєнного стану, мав можливість, самостійно прибути як до цієї ж військової частини, так і обрати іншу, де продовжити проходити військову службу, проте тривалий період жодних заходів до цього не вживав, що свідчить про умисне продовження вчиненого злочину, що свідчать про наявність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Слід врахувати те, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Вищевказані обставини свідчать про наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України і жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Слід врахувати також практику Європейського суду з прав людини. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_5 не суперечитиме правовій позиції ЄСПЛ, що викладена у рішеннях «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, та «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року, оскільки саме такий запобіжний захід дасть можливість уникнути настання перелічених вище ризиків та забезпечить виконання підозрюваним покладених процесуальних обов`язків.

Застосування до ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу, окрім як тримання під вартою недоцільно, так як враховуючи тяжкість злочину, особу обвинуваченого, відсутні підстави для застосування до останнього особистого зобов`язання чи домашнього арешту, оскільки такі запобіжні заходи не забезпечать належну процесуальну поведінку обвинуваченого щодо можливості ухилення від органів досудового розслідування та суду, а також вчинити нове кримінальне правопорушення. Окрім цього ОСОБА_4 знає свідків в обличчя та їх дані, які являються його співслужбовцями, що може свідчити про незаконне впливання на свідків шляхом вмовляння чи підкупу, з метою зміни ними раніше наданих свідчень на свою користь.

Суд також враховує, що обставини, які стали підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 не припинили існувати; обставин, що свідчать про неможливість утримання його під вартою не встановлено.

З моменту постановлення ухвали Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2025 року про обрання підозрюваному запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по цей час не змінились будь-які обставини та не зменшилися ризики того, що обвинувачений не буде переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду; не буде незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні та не вчинить інше кримінальне правопорушення чи не продовжить дане кримінальне правопорушення.

На даній стадії відсутні підстави для зміни обвинуваченому запобіжного заходу - тримання під вартою на більш м`який.

Продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_4 дасть можливість уникнути настання перелічених вище ризиків та забезпечить виконання покладених на нього процесуальних обов`язків.

Згідно ст. 197 КПК України, строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Однак, згідно ч. 6 ст. 199 КПК України, у разі закінчення строку запобіжного заходу до проведення підготовчого судового засідання прокурор не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення строку дії попередньої ухвали про застосування запобіжного заходу може подати клопотання про його продовження. Розгляд такого клопотання здійснюється слідчим суддею за правилами цієї статті.

Враховуючи, що обвинувальний акт за даним кримінальним провадженням, скерований до Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області, на час розгляду клопотання не призначений до проведення підготовчого судового засідання, та прокурор звернувся до слідчого судді Царичанського районного суду Дніпропетровської області з клопотанням про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, і відсутні підстави для зміни на даній стадії обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу на більш м`який, то суд з урахуванням вищевикладених обставин вважає за необхідне продовжити обвинуваченому строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 30 днів, тобто по 27 лютого 2026 року включно, але не більш як до дня проведення підготовчого судового засідання по кримінальному провадженню за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, а тому подане клопотання підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 Кримінального кодексу України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 131-132, 176-178,183,196,197,199,369-372 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_3 , про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по матеріалам досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0006328 від 25.04.2025 року, відносно ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Продовжити строк застосування запобіжного заходу обвинуваченому за ч. 5 ст. 407 КК України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м.Запоріжжя Запорізької області, громадянину України, - у вигляді тримання під вартою строком на 30 днів, тобто по 27 лютого 2026 року включно, але не більш як до дня проведення підготовчого судового засідання по кримінальному провадженню за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Копію ухвали направити до Державної установи "Дніпровська установа виконання покарань №4" для виконання.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а обвинуваченим з моменту вручення йому копії ухвали і в той же строк.

Повний текст ухвали складено 03 лютого 2026 року.

Слідчий суддя: ОСОБА_1