Справа № 991/3768/24
Провадження 1-кп/991/43/24
ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

09 грудня 2025 року Київ

Суддя Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 розглянув у відкритому судовому засіданні клопотання захисника ОСОБА_2 , подане в інтересах обвинуваченого ОСОБА_3 , про повернення тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 0000164.

Судове засідання проведено за участі сторін та інших учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_14 .

У процесі розгляду суд встановив:

1.На розгляді судді Вищого антикорупційного (далі - ВАКС) суду перебуває кримінальне провадження № 0000164 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 5 ст. 191 КК України, ОСОБА_3 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 15 ч. 5 ст. 191 КК України.

2.30 вересня 2025 року захисник обвинуваченого ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_2 звернувся із клопотанням про повернення тимчасово вилученого майна, яке обґрунтовувалось таким.

11 червня 2021 року детективи на підставі ухвали слідчого судді у справі № 991/3791/21 провели обшук за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_3 . Під час обшуку було вилучено мобільний телефон HUAWEI VOG - L29 з двома IMEI-номерами. Того ж дня детектив виніс постанову про визнання телефону речовим доказом.

На вказаний телефон поширюється правовий режим тимчасово вилученого майна. Він не перебуває під арештом. Клопотання про його арешт мало бути подано протягом 48 годин після вилучення. У разі недотримання цього строку майно має бути негайно повернуто особі, у якої його вилучили, згідно з приписів ч. 5 ст. 171 КПК України. У цій справі цей строк не був дотриманий і телефон утримується стороною обвинувачення понад чотири роки без законних підстав.

11 червня 2021 року мобільний телефон HUAWEI VOG - L29 визнано речовим доказом без подальшого накладення арешту на нього. Однак, на переконання захисника, така практика суперечить принципам кримінального провадження, адже утримання тимчасово вилученого майна без арешту є незаконним.

Також захисник наполягав на відсутності об`єктивної потреби в утриманні телефону.

Так, зазначений мобільний телефон було оглянуто 11 червня 2021 року. В процесі огляду детектив здійснив огляд мобільного телефону, його вмісту та здійснив фотофіксацію вмісту. Експертиз мобільного телефону призначено не було, що свідчить про відсутність у органу досудового розслідування підстав вважати, що мобільний телефон має значення для даного кримінального провадження. Це свідчить про відсутність нагальної та об`єктивної потреби в дослідженні телефону на момент його вилучення та в подальшому. Звернув увагу суду, що під час вилучення зазначеного мобільного телефону ОСОБА_3 надав детективам безперешкодний доступ до мобільного доступу, що дозволило його огляд під час обшуку. Також добровільно надав пароль до телефону.

Утримання телефону понад чотири роки без арешту та експертиз, на переконання адвоката, є процесуальною бездіяльністю прокурора, що суперечить завданням кримінального провадження, визначеним у ст. 2 КПК України.

2.1.У судовому засіданні захисник ОСОБА_2 та обвинувачений ОСОБА_3 підтримали клопотання, просили його задовольнити. Останній додав, що телефон містить необхідні йому файли.

2.2.Прокурор ОСОБА_4 заперечувала щодо задоволення клопотання. Зазначила, що постановою детектива телефон визнано речовим доказом, доля якого вирішується під час ухвалення вироку. Сторона частково скопіювала вміст зазначеного пристрою. Усі необхідні обвинуваченому файли обвинувачений міг скопіювати під час виконання вимог ст. 290 КПК України.

3.Заслухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши подане клопотання та додані до нього матеріали, суд доходить висновку, що воно підлягає задоволенню, виходячи з такого.

4.Згідно з ч. 1 ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, зокрема, слідчого, прокурора в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу.

Розгляд подібних скарг відноситься до повноважень слідчого судді на стадії досудового розслідування.

Разом з тим, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися, зокрема, на умовах, передбачених законом. Обмеження права власності має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є їй пропорційними. Водночас, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Враховуючи це, суд розглянув по суті клопотання захисника про повернення тимчасово вилученого майна.

5.Факти, які мають значення, для вирішення цього клопотання.

11 червня 2021 року детективами на підставі ухвали слідчого судді проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_3 у ході якого виявлено та вилучено, зокрема, термінал мобільного зв?язку HUAWEI VOG - L29, чорного кольору, IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI-2: НОМЕР_2 .

11 червня 2021 року було проведено огляд зазначеного телефону про що складено протокол (том 27, а.с. 46-48). Під час огляду вмісту мобільного телефону здійснювалося фотографування дисплею із відомостями про здійсненні вхідні вихідні дзвінки, отримані відправлені повідомлення, наявні у пам?яті телефону скріншоти (фото) листування, що мають важливе значення для кримінального провадження та знаходяться, зокрема, у відповідних месенджерах, а саме: Whats App, Telegram, Viber, папці «Скриншоти» та ін.

Постановою від 11 червня 2021 року вказаний телефон визнано речовим доказом (том 27, а.с. 49-50). З постанови вбачається, що відомості, які виявлені у телефоні, у відповідності до вимог ст. 91 КПК України с обставинами, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та прямо відповідають об`єкту пошуку (відшукання) та подальшого вилучення згідно резолютивної частини ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду про надання дозволу на проведення обшуку за фактичним місцем проживання ОСОБА_3 .

6.У відповідності до ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення. Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони:

1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди;

2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення;

3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом;

4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

За загальним правилом статус тимчасового вилученого майно набуває з моменту фактичного позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких воно перебуває, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися ним до вирішення питання про арешт майна або його повернення (ч. 1 ст. 167 КПК України). Згідно з ч. 2 ст. 168 КПК України тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку.

Частиною 5 ст. 236 КПК України визначено, що обшук на підставі відповідного судового рішення, повинен проводитися в обсязі, необхідному для досягнення мети такого обшуку. При обшуку слідчий має право оглядати і вилучати документи, тимчасово вилучати речі, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном (ч. 7 ст. 236 КПК України).

Виходячи із цих положень, можна зробити висновок про два види тимчасово вилученого майна: (1) майно, яке відповідає критеріям ч. 2 ст. 167 КПК України, і (2) вилучені під час обшуку речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, відповідно до ч. 7 ст. 236 КПК України. Згідно з п. 6 ч. 2 ст. 235 КПК України ухвала слідчого судді про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи повинна містити відомості про речі, документи або осіб, для виявлення яких проводиться обшук.

З іншого боку, речі і документи, які вилучаються під час обшуку, в залежності від зазначення їх в ухвалі на обшук, можуть мати різний статус. Це обумовлює різницю в його подальшому процесуальному оформленні у кримінальному провадженні і, відповідно, відмінність в питанні повернення власнику.

Якщо припустити, що майно, щодо якого ставиться питання про повернення, прямо заначено в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, можна зробити висновок, що воно не має правового статусу тимчасово вилученого майна і, на перший погляд, щодо нього не має ставитися питання про арешт.

Разом з цим, у відповідності до ст. 16 КПК України обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. На підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом, допускається тимчасове вилучення майна без судового рішення.

Очевидно, що ухвала, якою надається дозвіл на обшук, таким судовим рішенням, спрямованим на обмеження права власності, не є. Адже відповідно до ч. 1 ст. 234 КПК України обшук проводиться з метою:

- виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення,

- відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення,

- встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Положення ст. 235 КПК України встановлюють вимоги до ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи. В такій ухвалі, серед іншого, мають зазначатися речі, документи або осіб, для виявлення (прим.: а не вилучення) яких проводиться обшук. Ухвала слідчого судді про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи з підстав, зазначених у клопотанні прокурора, слідчого, надає право проникнути до житла чи іншого володіння особи лише один раз.

В свою чергу, тимчасове позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном можливе внаслідок арешту майна як заходу забезпечення кримінального провадження (ч. 1 ст. 170 КПК України). Арешт може застосовуватися до майна, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна

Отже, норми КПК України передбачають єдиний вид судового рішення, спрямованого на обмеження права власності особи, - ухвалу про арешт майна (ч. 5 ст. 173 КПК України). Так, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає перелік майна, на яке накладено арешт; підстави застосування арешту майна; перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі, у разі прийняття такого рішення; заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно; порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб.

За таких обставин судовий контроль під час розгляду клопотання про дозвіл на проведення обшуку не може одночасно поширюватися і на вирішення питання про обмеження права власності особи, у якої цей обшук буде проведений. Адже предметом судового контролю в першому випадку є легітимність, необхідність і пропорційність втручання у право особи на приватність (в першу чергу, недоторканність житла чи іншого володіння особи), в той час як обмеження права власності потребує окремого судового вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК України. Будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися на умовах, передбачених законом, має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є їй пропорційними. Водночас, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

До цього слід додати правовий вакуум, в якому опиняється власник майна, вилученого під час обшуку, якщо дозвіл на відшукання відповідних речей і документів прямо наданий слідчим суддею в ухвалі. Адже КПК України містить лише три процесуальні механізми, за допомогою яких володілець може ставити перед судом питання про обґрунтованість обмеження права власності:

1) заперечення арешту майна при розгляді відповідного клопотання і обґрунтування своєї позиції в судовому засіданні;

2) звернення з клопотанням про скасування арешту майна з доведенням того, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано;

3) оскарження бездіяльності щодо повернення тимчасово вилученого майна.

Отже, якщо прийняти концепцію, що речі, на відшукання яких надано дозвіл в ухвалі слідчого судді, не є тимчасово вилученим майном, і для подальшого утримання їх органом досудового розслідування не потрібне застосування арешту майна як заходу забезпечення кримінального провадження, власник цих речей залишається без належної правової процедури для захисту свого права власності в межах кримінального провадження. На переконання суду, це суперечить завданням кримінального провадження. Крім того, кримінальне провадження характеризується динамічним процесом, в рамках якого актуальність та необхідність перебування вилученого на законних підставах майна може змінюватись.

Враховуючи викладене, на вилучене під час обшуку майно необхідно поширювати режим тимчасово визначеного майна з відповідними наслідками - накладення арешту або повернення особі, у якій воно було вилучене.

Відповідно до вимог ст. 169 КПК України, т имчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту; 5) за вироком суду в кримінальному провадженні щодо кримінального проступку.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

Крім цього, може мати місце порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у випадку, коли власник майна не може контролювати втручання та тривале зберігання його майна шляхом звернення до незалежного органу з метою своєчасної оцінки законності та пропорційності й надання йому необхідних процесуальних гарантій (пп. 78-79 рішення ЄСПЛ у справі «Зосимов проти України»).

Суд зазначає, що у матеріалах справи відсутні документи, на основі яких можна встановити юридичну підставу утримання майна власника у розпорядженні сторони обвинувачення. Відповідно, суд вважає, що утримання майна власника є незаконним для цілей статті 1 Першого протоколу.

Отже, спірне майно підлягало поверненню на підставі ч. 5 ст. 171 та п. 3 ч. 1 ст. 169 КПК України. Відповідно має місце бездіяльність сторони обвинувачення щодо неповернення тимчасово вилученого майна.

7.В світлі конкретних обставин цієї справи, вирішуючи питання про повернення тимчасово вилученого майна, суд вважає за необхідне також дати відповідь на питання, чи наявні у сторони обвинувачення підстави для подальшого його утримання не лише з огляду на відсутність правової підстави - ухвали слідчого судді, а виходячи з потребою сторони обвинувачення утримувати спірне майно.

Обмеження прав власника щодо належного йому майна можуть мати місце у зв`язку з тим, що відповідні речі містять відомості, які мають значення для кримінального провадження. Відповідні обмеження мають бути розумними і співмірними з огляду на завдання кримінального провадження. З урахуванням досліджених обставин в цьому кримінальному провадженні станом на час надання дозволу на проведення обшуку потреби досудового розслідування, можливо, виправдовували саме такий ступінь втручання у права та свободи особи з метою виконання завдань кримінального провадження.

Разом з тим, суд зауважує, що утримання стороною обвинувачення речей, правомірно належних особі на праві приватної власності, має бути спрямоване виключно на досягнення завдань кримінального провадження. Тому після проведення з вилученими речами всіх необхідних процесуальних дій (оглядів, експертних досліджень) і належної процесуальної фіксації виявленої доказової інформації, такі речі як найшвидше мають бути повернуті власнику. Так, відповідно до ч. 1 ст. 100 КПК України речовий доказ, який був вилучений стороною кримінального провадження, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

На переконання суду, наполягаючи на відсутності підстав для повернення майна, прокурор мав би навести вагомі аргументи на користь необхідності утримання спірного майна у розпорядженні сторони обвинувачення. Натомість, заслухавши заперечення прокурора, суд таких не встановив.

Крім цього, у ст. 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.

Статтею 159 КПК України визначено загальні положення тимчасового доступу до речей і документів. Частина друга цієї статті встановлює, що тимчасовий доступ до електронних інформаційних систем або їхніх частин, мобільних терміналів систем зв`язку здійснюється шляхом зняття копії інформації, що міститься в таких електронних інформаційних системах або їхніх частинах, мобільних терміналах систем зв`язку, без їхнього вилучення. Тобто законодавець передбачив, що як джерело доказів у кримінальному провадженні можливе використання інформації, яка отримана шляхом копіювання. Отже, інформація, що отримана з пристроїв для опрацювання, передавання та зберігання електронної інформації або їхніх складових, має визнаватися належним та допустимим доказом, на що вказують також положення ч. 4 ст. 99 КПК України.

Цифрова копія даних з телефону ОСОБА_3 , для виготовлення якої у сторони обвинувачення було достатньо часу, за потреби шляхом проведення експертного дослідження, є оригіналом електронного документа і має таку ж доказову силу, як і дані, що зберігаються на самому телефоні.

З огляду на це, на переконання суду, має місце також непропорційна тривалість утримання спірного майна. Тривале та необґрунтоване його утримання порушує права ОСОБА_3 на мирне володіння своїм майном, гарантоване ст. 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини.

8.Враховуючи відсутність арешту на спірне майно, тривалість його утримання стороною обвинувачення, більш ніж достатній час для копіювання вмісту телефону, суд доходить до висновку, що потреба у його зберіганні у розпорядженні сторони обвинувачення відпала, а інтереси сторони обвинувачення забезпечені без необхідності подальшого утримання вказаного майна, тому клопотання адвоката підлягає задоволенню.

Керуючись вищенаведеним та на підставі статей 16, 169, 170, 173, 350, 372, 376 КПК України суд постановив:

1.Клопотання захисника ОСОБА_2 - задовольнити.

2.Зобов?язати прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, який входить до групи прокурів у кримінальному провадженні № 0000164 від 01 квітня 2021 року, повернути обвинуваченому ОСОБА_3 термінал мобільного зв`язку HUAWEI VOG - L29, чорного кольору, IMEI-1: НОМЕР_1 , IMEI-2: НОМЕР_2 , вилучений в ході проведення обшуку 11 червня 2021 року.

3.Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_17