ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №636/2474/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/2196/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: пп. 1, 12 ч. 2 ст. 115 КК України
УХВАЛА

Іменем України

05 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинувачених на ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 02 жовтня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , -

встановила:

Вказаною ухвалою клопотання прокурора про продовження обвинуваченим строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задоволено.

Продовжено обвинуваченим ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого пп. 1, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення застави в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» на шістдесят днів, а саме до 30.11.2025.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисник обвинувачених адвокат ОСОБА_6 подав апеляційні скарги, в яких просить скасувати оскаржувану ухвалу, змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, строк якого продовжений відносно обвинувачених, визначивши розмір застави.

Доводи апеляційних скарг мотивовані тим, що судом проігноровано відсутність доказової бази, яка підтверджує наявність обставин, викладених у клопотанні прокурора, та доводить факт обґрунтованості підозри, що є обов`язковою вимогою для застосування чи продовження строку запобіжних заходів.

Крім цього, суд безпідставно та незаконно проігнорував доводи сторони захисту відносно значення наявності в обвинувачених стійких соціальних зв`язків, постійного місця проживання.

Крім того, відповідно до відповіді на адвокатський запит адвоката ОСОБА_6 від 12.06.2024 на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України № 236 від 29.08.2022 ОСОБА_8 зарахований в списки особового складу частини НОМЕР_1 для проходження військової служби. Також згідно з довідкою № 920 від 19.06.2024 ОСОБА_8 проходить військову службу під час проведення загальної мобілізації. За таких умов з урахуванням вимог ч. 1 ст. 335 КПК України та позиції Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеній у постанові від 23.04.2024 у справі № 335/4171/21, суд першої інстанції зобов`язаний зупинити провадження відносно ОСОБА_8 , а не продовжувати строк дії запобіжного заходу.

Також, судом не врахована належна процесуальна поведінка обвинувачених на протязі двох з половиною років, та не наведені нові ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які обґрунтовують необхідність продовження застосування найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку захисника, який просив задовольнити апеляційну скаргу, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 була заслухана думка прокурора, обвинувачених та їх захисника з цього приводу, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

Вирішуючи питання про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції, враховуючи, що ОСОБА_7 , ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, суд першої інстанції вважав, що на момент розгляду клопотань прокурора встановлено наявність обґрунтованої підозри та достатніх підстав вважати, що існують ризики, передбачені пп. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, та те, що інші більш м`які запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть не забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків і їх належну поведінку, а також запобігти спробам переховування від суду, незаконного впливу на свідків у провадженні, перешкоджання судовому провадженні іншим чином, знищення, приховування чи спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, та дійшов висновку про відсутність підстав для скасування, зміни запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 діб.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства та погоджується з висновками щодо продовження існування ризиків передбачених ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченому переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Як слідує з матеріалів провадження, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених пп. 1, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі строком від десяти до п`ятнадцяти років позбавлення волі.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків. За таких обставин колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами сторони захисту щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав. Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю апеляційних доводів сторони захисту щодо дієвості інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування спростовані матеріалами кримінального провадження та не свідчать про прийняття слідчим суддею необґрунтованого рішення.

Доводи апеляційної щодо перебування ОСОБА_8 у списках військової частини та проходження військової служби під час проведення загальної мобілізації, у зв`язку з чим, відносно останнього суд зобов`язаний зупинити провадження, а не подовжувати строк дії запобіжного заходу, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки даних про те, що військова частина, до якої зарахований ОСОБА_8 , з 29.08.2022 по теперішній час виконує бойові завдання у зоні бойових дій матеріали провадження не містять, а тому підстав для застосування вимог ст. 335 КПК України не вбачається.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченими їх процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу суду на необхідність дотримання розумних строків, встановлених ст.28 КПК України, зважаючи на тривалість судового розгляду, що має бути враховано судом першої інстанції. Проте, з плином часу ризики не зменшилися та, з урахуванням пред`явленого обвинувачення і осіб обвинувачених, не втратили своєї актуальності і дотепер, у зв`язку із чим підстав для застосування іншого запобіжного заходу чи взагалі незастосування будь-якого запобіжного заходу не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Ухвалу Чугуївського міського суду Харківської області від 02 жовтня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: