провадження №1-кп/947/600/26
У Х В А Л А

28 січня 2026 року м.Одеса

Київський районний суд міста Одеси у складі головуючого судді ОСОБА_1 , у присутності секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні клопотання захисників щодо зміни запобіжного заходу та клоптання прокурора щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у кримінальному провадженні №0000587 від 14.08.2024 року,

за участю: прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_3 , його захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , обвинуваченої ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , їх захисника ОСОБА_10 , обвинуваченої ОСОБА_6 , її захисника ОСОБА_11 , потерпілих: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , представників потерпілих ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ,

В С Т А Н О В И В :

У провадженні Київського районного суду міста Одеси знаходиться кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190 КК України (в редакції від 22.11.2018 року); ч.5 ст.190, ч.3 ст.209 КК України; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190 КК України (в редакції від 22.11.2018 року); ч.5 ст.190 КК України.

Під час підготовчого судового провадження, захисниками ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 до суду повторно подані клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченим.

Крім того, під час підготовчого судового провадження, прокурором подано до суду клопотання про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

1. Зміст клопотань сторони захисту.

В обґрунтування поданих клопотань, захисники зокрема зазначили:

-) щодо ОСОБА_4 , що остання з 26.02.2025 року до теперішнього часу до ОСОБА_4 безперервно застосовується запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, що становить строк більш 10 місяців, а така тривалість позбавлення свободи сама по собі покладає на суд обов`язок здійснити поглиблену оцінку обґрунтованості та пропорційності подальшого обмеження її особистої свободи.

Вказувала, що суд зобов`язаний враховувати реальний майновий стан особи при визначенні застави. У справі ОСОБА_4 : суд встановив суму застави, яку обвинувачена фізично не може сплатити; така ситуація позбавляє змісту можливість звільнення з-під варти та робить тримання під вартою безальтернативним; це суперечить не лише ст.182 КПК, а й ст.5 Конвенції про захист прав людини.

Стверджувала, що слідство послалося на «розмір збитків» у 15607164 грн., хоча реальна підтверджена сума за протоколами допитів потерпілих становить 628625 грн.

Звертала увагу, що слід враховувати: стан здоров`я, вік, соціальні зв`язки, поведінку обвинуваченої, тяжкість покарання та ризики ухилення, а також у даній справі: обвинувачена не судима; має постійне місце проживання та стабільні соціальні зв`язки; не перешкоджала слідству, не впливала на свідків; розмір збитків не доведений; перебуває під вартою 10 міс.

Зазначала, що прокурор у клопотанні про продовження тримання під вартою посилався на абстрактні припущення, що не підтверджені доказами. Фактично: стадія досудового розслідування завершена; ключові особи допитані; жодних дій, що свідчать про перешкоджання процесу, не зафіксовано; обвинувачена активно співпрацювала з органами слідства.

Заявляла, що ОСОБА_4 є особою похилого віку, має хронічні захворювання та потребує постійного медичного контролю, але умови слідчого ізолятора: обмежують доступ до необхідного лікування; загрожують життю та здоров`ю; порушують ст.3, 28 Конституції України та ст.3 ЄКПЛ.

Вважала, що домашній арешт як адекватна альтернатива, забезпечує: виконання обов`язків, покладених судом; недопущення ухилення від процесу; пропорційність та гуманність заходу; усунення надмірного обмеження свободи. Також можливі обов`язки за ст.194 КПК: не залишати місце проживання; здача документів для виїзду; явка до суду за викликом; обмеження контактів із певними особами.

Посилаючись на викладене: 1) просила змінити запобіжний захід щодо ОСОБА_4 , замінивши тримання під вартою на домашній арешт з визначенням часу перебування за місцем проживання та можливістю контролю за дотриманням цього режиму (у разі потреби із застосуванням електронного засобу контролю); 2) у випадку, якщо застосування домашнього арешту буде неможливим, просила змінити запобіжний захід у вигляді застави, зменшивши її розмір із 800 прожиткових мінімумів до 80 прожиткових мінімумів та покласти на обвинувачену процесуальні обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, що забезпечать належне виконання вимог суду та процесуальних правил.

-) щодо ОСОБА_5 , що з 26 лютого 2025 року обвинувачена безперервно утримується під вартою, що на момент розгляду становить близько десяти місяців. Такий строк тримання особи в умовах повної ізоляції виходить за межі розумного та автоматично покладає на суд підвищений обов`язок перевірки необхідності подальшого обмеження свободи.

Вказувала, що закон прямо зобов`язує суд, визначаючи розмір застави, оцінювати реальний майновий стан особи. Проте, матеріали кримінального провадження взагалі не містять доказів, які б підтверджували її спроможність сплатити визначену судом суму.

Обґрунтовуючи розмір застави, сторона обвинувачення посилається на так званий «аналітичний висновок», який містить істотні методологічні та доказові вади. Фактично в матеріалах справи наявні реально підтверджені показами потерпілих суми 628625 грн., а умовно виведена слідством сума «фінансових операцій» 15607164 грн, яка не підтверджена належними доказами.

Стверджувала, що застава не може бути прихованою формою покарання або засобом процесуального тиску.

Звертала увагу, що у даному провадженні наявні обставини, що істотно знижують ризики, передбачені ст.177 КПК, зокрема: відсутність судимостей, постійне місце проживання, наявність стабільних соціальних зв`язків, належна поведінка під час досудового розслідування, відсутність впливу на свідків, недоведеність розміру заявлених збитків, тривале (10-місячне) перебування під вартою.

Вважала, що обґрунтовуючи необхідність продовження тримання під вартою, сторона обвинувачення обмежилася загальними твердженнями, які: не підтверджені належними та допустимими доказами, не підкріплені конкретними фактами, не відповідають реальному стану кримінального провадження. Ризики, які раніше декларувалися органом обвинувачення, втратили актуальність, з огляду на те, що: досудове розслідування завершене; доказова база сформована; основні процесуальні дії виконані; ключові учасники провадження вже допитані. За весь період досудового та судового провадження не зафіксовано жодної дії, яка б свідчила про наміри обвинуваченої ухилятися, знищувати або спотворювати докази чи незаконно впливати на учасників процесу.

Крім того, ОСОБА_5 має сталі соціальні та побутові зв`язки, що виключає ризики її неналежної процесуальної поведінки, а саме: постійно проживає за визначеною адресою; має родину та близьке соціальне оточення; не перебуває в розшуку та не змінювала місце проживання; сумлінно виконувала всі процесуальні обов`язки; своєчасно з`являлася за викликами органів слідства та суду; не чинила жодного впливу на свідків або інших учасників провадження; відкрито співпрацювала зі слідством, надавала пояснення та необхідні матеріали. Стороною обвинувачення не наведено жодного доказу, який би свідчив про наявність намірів перешкоджати судовому розгляду або ухилятися від правосуддя.

Наголошувала, що продовження тримання під вартою є непропорційним втручанням у право на свободу.

Заявляла, що ОСОБА_5 є особою похилого віку та страждає на хронічні захворювання, що потребують постійного медичного нагляду та спеціалізованого лікування, у тому числі невідкладного оперативного втручання. Перебування в умовах слідчого ізолятора: об`єктивно унеможливлює надання повноцінної медичної допомоги; створює реальну загрозу погіршення стану здоров`я; може призвести до незворотних наслідків.

Стверджувала, що застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту повністю відповідає завданням кримінального провадження, оскільки: забезпечує виконання покладених судом процесуальних обов`язків; виключає ризик ухилення від суду; відповідає принципам гуманності, необхідності та пропорційності; усуває надмірне обмеження права на свободу. У разі застосування домашнього арешту суд має можливість покласти на обвинувачену обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, зокрема: не залишати визначене місце проживання; здати на зберігання документи для виїзду за кордон; з`являтися до суду за кожним викликом; утримуватися від спілкування з визначеними особами (за необхідності).

Посилаючись на викладене: 1) просила змінити запобіжний захід щодо ОСОБА_5 з тримання під вартою на домашній арешт із визначенням режиму перебування за місцем проживання та можливістю контролю, у тому числі шляхом застосування електронного засобу контролю; 2) у разі визнання неможливим застосування домашнього арешту просила змінити розмір застави, зменшивши його з 800 прожиткових мінімумів до 80 прожиткових мінімумів, як такого, що буде: реальним до внесення, достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки, обґрунтованим та пропорційним, також покласти на обвинувачену процесуальні обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України.

-) щодо ОСОБА_3 , що загальна тривалість тримання під вартою становить понад 10 місяців та триває дотепер, що саме по собі зобов`язує суд до підвищеного стандарту обґрунтування необхідності подальшого обмеження свободи.

Стверджувала, що ухвалою суду ОСОБА_3 було призначено непомірний розмір застави, на що вказує той факт, що ОСОБА_3 не вносить заставу і при цьому тривалий час (з 26.02.2025 року) перебуває під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

Звертала увагу, що ОСОБА_3 , який до затримання був зареєстрований та працював як ФОП, сплачував податки, військовий та інші збори, та мав сталий середній офіційний дохід, має позитивні характеристики з місця проживання, подяки та нагороди, а тому розмір застави, визначений прокурором та задоволений суддею, повинен бути зменшений, оскільки під час розгляду клопотання прокурора, суддею не встановлено дійсний майновий стан обвинуваченого, і матеріали справи не містять про це даних, а тому застава у зазначених межах є завідомо непомірною для нього. В клопотанні зазначено лише розмір збитків, обчислених шляхом складання сум, зазначених потерпілими, що становить близько 28 млн. гривень, та який значно перевищується розміром суми майна на яке накладено арешт у рамках кримінального провадження.

Вказувала, що відповідно до податкових декларацій платника єдиного податку фізичної особи-підприємця, загальні обсяги з господарської діяльності складали: за звітний період рік 2025 року - 354 706,83 грн.; за звітний період півріччя 2025 року - 260143,39 грн.; за звітний період три квартали (9 місяців) 2024 року 1 138 416,85 грн. З яких було сплачено податки, військовий збір. Вирахувано витратні частини тощо. Тобто, загальний обсяг не прирівнюється до доходу. На належне ОСОБА_3 рухоме та нерухоме майно, органом досудового розслідування накладено арешти. Під час проведення обшуків вилучені також і готівкові кошти, й банківські картки, які в подальшому визнано речовими доказами, та на які накладено арешти. Більше того, арешти накладено й на майно належне його матері. Що унеможливлює його продаж з метою внесення застави за сина. Тобто, стороною обвинувачення виконано всі дії, які в подальшому унеможливлюють внесення застави, а тому такий запобіжний захід стає безальтернативним.

Враховуючи встановлений та документально підтверджений річний дохід обвинуваченого ОСОБА_3 у сумі 354706,83 грн, відсутність у нього вільних грошових коштів чи неарештованого майна, а також тривалий строк перебування під вартою, сторона захисту вважає обґрунтованим та пропорційним визначення застави у сумі 1050000 грн., натомість визначення застави у розмірі, який у 15 і більше разів перевищує річний дохід особи, фактично нівелює право на звільнення під заставу та трансформує її у безальтернативне тримання під вартою.

Наголошувала, що відомості щодо майнового стану підозрюваного ОСОБА_3 від час розгляду клопотання не перевірялись. На момент прийняття рішення про визначення розміру застави слідчому судді були не відомі, ані рівень доходів підозрюваного, ані статки його та його родини. Більше того, стороною обвинувачення не надано жодного доказу на підтвердження існування збитків, завданих кримінальним правопорушенням, в заявленому ними розмірі.

А тому, вказували, що визначення розміру застави не є справедливим та обґрунтованим, а є таким, що порушує права обвинуваченого ОСОБА_3 , оскільки застосований до останнього з порушенням норм КПК, є дискримінаційним та завідомо непомірним для нього. З урахуванням вищевикладеного, сторона захисту вважала за необхідне та можливе змінити розмір застави в бік її зменшення, до рівня, достатнього для належного виконання останнім покладених на нього процесуальних обов`язків.

Крім того, повідомляли, що на підтвердження можливості застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту стороною захисту надано договір оренди квартири, укладений між орендодавцем та ОСОБА_3 . Згідно з вказаним договором, обвинувачений законно та на визначений строк користується квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , строк дії договору до 01.01.2026 року. Наявність чинного договору оренди підтверджує стале місце проживання обвинуваченого, що унеможливлює його переховування та дозволяє забезпечити належний процесуальний контроль, у тому числі шляхом застосування електронного засобу контролю. За таких обставин ризики, передбачені ст. 177 КПК України, можуть бути повністю нейтралізовані шляхом застосування домашнього арешту, а подальше тримання під вартою не відповідає принципу пропорційності та вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

2. Зміст клопотань сторони обвинувачення.

В обґрунтування поданих клопотань, прокурор зокрема зазначила:

-) щодо ОСОБА_3 , що останній обґрунтовано обвинувачується у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190 КК України (в редакції від 22.11.2018 року); ч.5 ст.190, ч.3 ст.209 КК України.

Стверджувала, що на теперішній час, ризики, передбачені п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України не зменшились та продовжують існувати, тобто ОСОБА_3 може:

1) переховуватись від суду, оскільки обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання від 8 до 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна, тому є підстави вважати, що ОСОБА_3 , знаючи про тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні злочину, з метою уникнення кримінальної відповідальності, може вдатися до спроб переховуватися від суду;

2) незаконно впливати на потерпілих та свідків, оскільки дані особи викривають злочинні дії ОСОБА_3 , це свідчить про наявність ризику, що за відсутності менш суворого запобіжного заходу останній матиме можливість самостійно або через інших осіб незаконно впливати на потерпілу та свідків, схиляючи до викривлення показань, тим самим перешкоджаючи у встановленні істини у кримінальній справі та повному і всебічному дослідженні всіх доказів;

3) чинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Вважала, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою не може запобігти зазначеним ризикам. Так, особисте зобов`язання не може бути застосовано, у зв`язку з тим, що це найбільш м`який запобіжний захід і він не відповідає тяжкості вчиненого злочину, особі обвинуваченого та встановленим під час досудового розслідування ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. Особиста порука не може бути застосована, крім того, в силу того, що не встановлено осіб, які заслуговують на довіру та можуть поручитися за виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, передбачених ст.194 КПК України і зобов`язуються за необхідності доставити його до суду на першу вимогу.

Заявляла, що обирати відносно обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або застави недоцільно, оскільки такий захід забезпечення кримінального провадження в цілому не зможе гарантовано запобігти ризикам, зазначеним вище.

Посилаючись на викладене, просила суд: 1) продовжити стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб із визначенням застави у розмірі 1800 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб - що складає 5450400 гривень; 2) визначити у разі внесення застави необхідність виконання обвинуваченим ОСОБА_3 наступних обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою суду, не відлучатися з м.Одеса без дозволу суду, здати на зберігання до сторони обвинувачення свій паспорт для виїзду за кордон; повідомляти про зміну свого місця проживання.

-) щодо ОСОБА_6 , що остання обґрунтовано обвинувачується у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190 КК України (в редакції від 22.11.2018 року); ч.5 ст.190 КК України.

Стверджувала, що на теперішній час, ризики, передбачені п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України не зменшились та продовжують існувати, тобто ОСОБА_6 може:

1) переховуватись від суду, оскільки обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання від 8 до 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна, тому є підстави вважати, що ОСОБА_6 , знаючи про тяжкість покарання, що їй загрожує у разі визнання винуватою у вчиненні злочину, з метою уникнення кримінальної відповідальності, може вдатися до спроб переховуватися від суду;

2) незаконно впливати на потерпілих та свідків, оскільки дані особи викривають злочинні дії ОСОБА_6 , це свідчить про наявність ризику, що за відсутності менш суворого запобіжного заходу останній матиме можливість самостійно або через інших осіб незаконно впливати на потерпілу та свідків, схиляючи до викривлення показань, тим самим перешкоджаючи у встановленні істини у кримінальній справі та повному і всебічному дослідженні всіх доказів;

3) чинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Вважала, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою не може запобігти зазначеним ризикам. Так, особисте зобов`язання не може бути застосовано, у зв`язку з тим, що це найбільш м`який запобіжний захід і він не відповідає тяжкості вчиненого злочину, особі обвинуваченого та встановленим під час досудового розслідування ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. Особиста порука не може бути застосована, крім того, в силу того, що не встановлено осіб, які заслуговують на довіру та можуть поручитися за виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, передбачених ст.194 КПК України і зобов`язуються за необхідності доставити його до суду на першу вимогу.

Заявляла, що обирати відносно обвинуваченої запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або застави недоцільно, оскільки такий захід забезпечення кримінального провадження в цілому не зможе гарантовано запобігти ризикам, зазначеним вище.

Посилаючись на викладене, просила суд: 1) продовжити стосовно обвинуваченої ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб із визначенням застави у розмірі 1300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб - що складає 3936400 гривень; 2) визначити у разі внесення застави необхідність виконання обвинуваченою ОСОБА_6 наступних обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою суду, не відлучатися з м.Одеса без дозволу суду, здати на зберігання до сторони обвинувачення свій паспорт для виїзду за кордон; повідомляти про зміну свого місця проживання.

-) щодо ОСОБА_4 , що остання обґрунтовано обвинувачується у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190 КК України (в редакції від 22.11.2018 року); ч.5 ст.190 КК України.

Стверджувала, що на теперішній час, ризики, передбачені п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України не зменшились та продовжують існувати, тобто ОСОБА_4 може:

1) переховуватись від суду, оскільки обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання від 8 до 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна, тому є підстави вважати, що ОСОБА_4 , знаючи про тяжкість покарання, що їй загрожує у разі визнання винуватою у вчиненні злочину, з метою уникнення кримінальної відповідальності, може вдатися до спроб переховуватися від суду;

2) незаконно впливати на потерпілих та свідків, оскільки дані особи викривають злочинні дії ОСОБА_4 , це свідчить про наявність ризику, що за відсутності менш суворого запобіжного заходу останній матиме можливість самостійно або через інших осіб незаконно впливати на потерпілу та свідків, схиляючи до викривлення показань, тим самим перешкоджаючи у встановленні істини у кримінальній справі та повному і всебічному дослідженні всіх доказів;

3) чинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Вважала, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою не може запобігти зазначеним ризикам. Так, особисте зобов`язання не може бути застосовано, у зв`язку з тим, що це найбільш м`який запобіжний захід і він не відповідає тяжкості вчиненого злочину, особі обвинуваченого та встановленим під час досудового розслідування ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. Особиста порука не може бути застосована, крім того, в силу того, що не встановлено осіб, які заслуговують на довіру та можуть поручитися за виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, передбачених ст.194 КПК України і зобов`язуються за необхідності доставити його до суду на першу вимогу.

Заявляла, що обирати відносно обвинуваченої запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або застави недоцільно, оскільки такий захід забезпечення кримінального провадження в цілому не зможе гарантовано запобігти ризикам, зазначеним вище.

Посилаючись на викладене, просила суд: 1) продовжити стосовно обвинуваченої ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб із визначенням застави у розмірі 800 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб - що складає 2422400 гривень; 2) визначити у разі внесення застави необхідність виконання обвинуваченою ОСОБА_4 наступних обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою суду, не відлучатися з м.Одеса без дозволу суду, здати на зберігання до сторони обвинувачення свій паспорт для виїзду за кордон; повідомляти про зміну свого місця проживання.

-) щодо ОСОБА_5 , що остання обґрунтовано обвинувачується у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190 КК України (в редакції від 22.11.2018 року); ч.5 ст.190 КК України.

Стверджувала, що на теперішній час, ризики, передбачені п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України не зменшились та продовжують існувати, тобто ОСОБА_5 може:

1) переховуватись від суду, оскільки обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання від 8 до 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна, тому є підстави вважати, що ОСОБА_5 , знаючи про тяжкість покарання, що їй загрожує у разі визнання винуватою у вчиненні злочину, з метою уникнення кримінальної відповідальності, може вдатися до спроб переховуватися від суду;

2) незаконно впливати на потерпілих та свідків, оскільки дані особи викривають злочинні дії ОСОБА_5 , це свідчить про наявність ризику, що за відсутності менш суворого запобіжного заходу останній матиме можливість самостійно або через інших осіб незаконно впливати на потерпілу та свідків, схиляючи до викривлення показань, тим самим перешкоджаючи у встановленні істини у кримінальній справі та повному і всебічному дослідженні всіх доказів;

3) чинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Вважала, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою не може запобігти зазначеним ризикам. Так, особисте зобов`язання не може бути застосовано, у зв`язку з тим, що це найбільш м`який запобіжний захід і він не відповідає тяжкості вчиненого злочину, особі обвинуваченого та встановленим під час досудового розслідування ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. Особиста порука не може бути застосована, крім того, в силу того, що не встановлено осіб, які заслуговують на довіру та можуть поручитися за виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, передбачених ст.194 КПК України і зобов`язуються за необхідності доставити його до суду на першу вимогу.

Заявляла, що обирати відносно обвинуваченої запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або застави недоцільно, оскільки такий захід забезпечення кримінального провадження в цілому не зможе гарантовано запобігти ризикам, зазначеним вище.

Посилаючись на викладене, просила суд: 1) продовжити стосовно обвинуваченої ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб із визначенням застави у розмірі 800 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб - що складає 2422400 гривень; 2) визначити у разі внесення застави необхідність виконання обвинуваченою ОСОБА_5 наступних обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою суду, не відлучатися з м.Одеса без дозволу суду, здати на зберігання до сторони обвинувачення свій паспорт для виїзду за кордон; повідомляти про зміну свого місця проживання.

2. Позиції учасників судового провадження.

Під час судового розгляду, обвинувачені та захисники, підтримали клопотання захисників ОСОБА_8 ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про зміну запобіжних заходів. Просили їх задовольнити. Водночас, проти клопотань прокурора заперечували, у їх задоовленні просили відмовити.

При цьому, ОСОБА_4 зокрема просила врахувати стан її здоров`я, а також те, що перебуваючи під вартою, не може отримувати належну медичну допомогу. Просила змінити на домашній арешт, оскільки немає ніяких доказів можливості її переховування від суду або впливу на свідків.

Обвинувачена ОСОБА_5 , зокрема просила також врахувати строк її тримання під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_3 зокрема зазначив, що стороною обвинувачення не доведено наявності реальних, актуальних та конкретних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, станом на момент розгляду клопотання. Подальше тримання під вартою втратило запобіжний характер, є непропорційним втручанням у право на свободу, набуває рис попереднього покарання, що суперечить принципам необхідності, індивідуалізації та пропорційності, закріпленим у ст.ст.7, 8, 9, 10, 17 КПК України та ст.5 Конвенції. Перебування його у СІЗО унеможливлює належну підготовку до суду, повноцінне ознайомлення з матеріалами (особливо цифровими), системну комунікацію із захисником, що фактично обмежує право на захист, принцип змагальності та рівності сторін, гарантії ст.6 Конвенції. Визначений раніше розмір застави у 1800 прожиткових мінімумів є завідомо непомірним та недосяжним для нього, що перетворює її на приховану форму тримання під вартою та суперечить ст.182, практиці Верховного Суду та ЄСПЛ.

Під час судового розгляду, прокурор проти клопотань захисників заперечувала, у їх задоволенні просила відмовити. Крім того, просила задовольнити клопотання про продовження строківв тримання під вартою.

Потерпілі та представники потерпілих підтримали прокурора, вважали, що у задоволенні клопотань необхідно відмовити.

3. Передумови та висновки суду.

Суд, заслухавши клопотання, дослідивши додані до нього документи та вислухавши думки учасників кримінального провадження, прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ч.3 ст.315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

Судом встановлено, що на підставі ухвали суду від 04.12.2025 року обвинуваченим було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 01 лютого 2026 року включно.

Крім того, обвинуваченим було зменшено альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, а саме: відносно ОСОБА_3 - у розмірі 180 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, відносно ОСОБА_6 у розмірі 1300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_4 у розмірі 800 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб для кожної.

Під час продовження обвинуваченим вказаного запобіжного заходу, судом були враховані ризики, передбачені п.п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: переховуватись від суду та незаконного впливу на свідків та потерпілих у цьому кримінальному провадженні.

Згідно з положеннями ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Відповідно до ч.1 ст.201 КПК України, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду клопотання про зміну запобіжного заходу.

Водночас, ч.3 ст.199 КПК України передбачає, що однією з підстав для продовження строку тримання під вартою є наявність вважати, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

На думку суду, наведені захисниками доводи не підтверджують зменшення або зникнення ризиків, які були враховані судом під час останнього продовження обвинуваченим строків тримання під вартою, оскільки суд погоджується, що ризики передбачені п.п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: переховуватись від суду та незаконного впливу на свідків та потерпілих у цьому кримінальному провадженні, на сьогоднішній день продовжують існувати та не зменшилися, а саме:

-) щодо ОСОБА_4 , оскільки остання обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання тільки у виді позбавлення волі на строк від 5 до 12 років з конфіскацією майна. Отже, на думку суду, продовжує існувати ризик того, що обвинувачена може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності (п.1 ч.1 ст.177 КПК України).

-) щодо ОСОБА_5 , оскільки остання обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання тільки у виді позбавлення волі на строк від 5 до 12 років з конфіскацією майна. Отже, на думку суду продовжує існувати ризик того, що обвинувачена може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності (п.1 ч.1 ст.177 КПК України);

-) щодо ОСОБА_3 , оскільки останній обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання тільки у виді позбавлення волі на строк від 5 до 12 років з конфіскацією майна. Отже, на думку суду, ризик того, що обвинувачений може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності продовжує існувати (п.1 ч.1 ст.177 КПК України).

-) щодо ОСОБА_6 , оскільки остання обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання тільки у виді позбавлення волі на строк від 5 до 12 років з конфіскацією майна. Отже, на думку суду продовжує існувати ризик того, що обвинувачена може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності (п.1 ч.1 ст.177 КПК України).

Крім того, суд вважажє, що на сьогоднішній день, судовий розгляд не розпочато, свідки та потерпілі не допитані. Тож, на думку суду існує ризик того, що обвинувачені ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 можуть незаконно впливати на свідків та потерпілих з метою зміни показань під час судового розгляду (п.3 ч.1 ст.177 КПК України), оскільки відповідно до ч.4 ст.95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому ст.225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного ст.615 цього Кодексу;

При цьому, не примаючи до уваги заперечення захисників та обвинувачених щодо заявлених прокурором ризиків, суд вважажє, що кожний ризик завжди пов`язаний з певною невизначеністю, тобто відсутністю точної та повної інформації, яка б давала можливість встановити його настатння, а тому для підтвердження їх існування достатньо певних умов, які об`єктивна пов`язані з їх виникненням. В данному випадку, тяжкість покарання, безпосереднє сприйняття судом показань свідків, соціально демографічні ознаки обвинувачених (вік, майновий стан, стійкість їх соціальних зв`язків), переконують суд у реальності існування ризиків, передбачених п.п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України.

Суд вважає, що вказані захисниками доводи, жодним чином не виключають йомірність реальності цих ризиків та не відображають потенційну неможливість їх виникнення.

На думку суду, зі спливом певного часу, вищевказані ризики відносно кожного з обвинувачених не зменшилися, оскільки обставини, які їх обумовлювали також не змінилися та не відпали, а виникненню ризиків переховування від суду та незоканного впливу свідків і потерпілих й перешкоджає своєчасне застосування до обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, відповідно до ч.4 ст.182 КПК України, розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

З наданих стороною захисту документів вбачається, що загальна сума надходжень на картики обвинувачених, без урахування поповнень з власних карток становить: ОСОБА_3 - 7859764,00 грн.; ОСОБА_20 2276140,00 грн.; ОСОБА_5 274799,00 грн.

А загальна сума тільки пред`явлених позовних майнових вимог до всіх обвинувачених складає більше 23000000,00 грн.

У зв`язку з цим, суд критично оцінює доводи захисників, що реальна підтверджена сума коштів за матеріалами справи (за протоколами допитів потерпілих): 628625 грн., оскільки судовий розгляд по суті не розпочато, а отже суд позбавлений можливості довати оцінку обгрунтованості заявлених позовних вимог.

Згідно з п.3 ч.5 ст.182 КПК України, розмір застави щодо особи, обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, визначається у межах від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Водночас, ч.5 ст.182 КПК України передбачає, що у виключних випадках, якщо суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Таким чином, суд робить висновок, що клопотання захисника ОСОБА_10 , в інтересах ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт або зменшення розміру застави до 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб; захисника ОСОБА_8 , в інтересах ОСОБА_3 про зменшення розміру застави до 500 прожиткових мінімумів для працездатних осіб або зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт; захисника ОСОБА_11 , в інтересах ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт є безпідставними та задоволенню не підлягають.

В той же час, враховуючи характер пред`явленого обвинувачення, особи обвинувачених, їх поведінку під час судового розгляду та тривалість перебування останніх під вартою, суд вважає за доцільне зменшити обвинуваченим розмір застави на 300 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Окрім цього, суд звертає увагу, що відповідно до п.2.6. Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України 10.02.2012 №239/5/104 (надалі Порядок), особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. У разі звернення особи, узятої під варту, до лікаря медичної частини СІЗО з проханням про допуск обраного лікаря-фахівця лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

А відповідно до п.2.8. Порядку, якщо за результатами огляду чи обстеження особи, узятої під варту, встановлено, що вона потребує надання медичної допомоги у закладі охорони здоров`я з орієнтовного переліку, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, та звертається із запитом до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує перевезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку та направляє довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, органу або особі, в провадженні яких знаходиться кримінальна справа цієї особи.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.177, 199, 315, 369 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Клопотання захисника ОСОБА_8 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_3 , - задовольнити частково.

Клопотання прокурора щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 задовольнити частково.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто до 28 березня 2026 року включно.

Зменшіти обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заставу до 1500 (однієї тисячі п`ятсот) розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що дорівнює 4992000 (чотирьох мільйонів дев`ятсот дев`яносто дві тисяч) гривень.

У разі внесення застави на рахунок Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, звільнити з-під варти негайно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язати останнього: 1) прибувати за кожною вимогою до суду; 2) не відлучатися з с.Чернове Березівського району Одеської області без дозволу суду; 3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

2. Клопотання захисника ОСОБА_10 про зміну запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_4 , - задовольнити частково.

Клопотання прокурора щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_4 задовольнити частково.

Продовжити обвинуваченій ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто до 28 березня 2026 року включно.

Зменшіти обвинуваченій ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заставу до 500 (п`ятсот) розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що дорівнює 1664000 (один мільйон шістсот шістдесят чотири тисячі) гривень.

У разі внесення застави на рахунок Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, звільнити з-під варти негайно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та зобов`язати останню: 1) прибувати за кожною вимогою до суду; 2) не відлучатися із м.Одеса без дозволу суду; 3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

3. Клопотання захисника ОСОБА_10 про зміну запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_5 , - задовольнити частково.

Клопотання прокурора щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_5 задовольнити частково.

Продовжити обвинуваченій ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто до 28 березня 2026 року включно.

Зменшіти обвинуваченій ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , заставу до 500 (п`ятсот) розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що дорівнює 1664000 (один мільйон шістсот шістдесят чотири тисячі) гривень.

У разі внесення застави на рахунок Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, звільнити з-під варти негайно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та зобов`язати останнью: 1) прибувати за кожною вимогою до суду; 2) не відлучатися із м.Одеса без дозволу суду; 3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

4. У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_11 про зміну запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_6 , - відмовити.

Клопотання прокурора щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_6 задовольнити частково.

Продовжити обвинуваченій ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто до 28 березня 2026 року включно.

Зменшіти обвинуваченій ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , заставу до 1000 (одна тисяча) розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що дорівнює 3328000 (три мільйона триста двадцять вісім тисяч) гривень.

У разі внесення застави на рахунок Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, звільнити з-під варти негайно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та зобов`язати останню: 1) прибувати за кожною вимогою до суду; 2) не відлучатися з с.Чернове Березівського району Одеської області без дозволу суду; 3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

5. Роз`яснити, що у разі неявки обвинуваченого/обвинуваченої, яких було звільненно з під варти у зв`язку із внесенням застави, за викликом до суду без поважних причин, або неповідомлення про причини своєї неявки, чи порушення покладених на них обов`язків застава звертається у дохід держави.

У разі звернення застави в дохід держави суд вирішує питання про застосування до обвинуваченого/обвинуваченої запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу з урахуванням положень ч.7 ст.194 КПК України.

6. Ця ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення шляхом подачі на неї апеляційної скарги.

7. Ця ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, ця ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Подання апеляційної скарги на цю ухвалу, зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Суддя ОСОБА_1