У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0002211, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 22 липня 2025 року відносно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Ковалівка Миколаївського району Миколаївської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6

захисник ОСОБА_7 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 22 липня 2025 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Березнігуватського районного суду Миколаївської області від 12 червня 2023 року, остаточно призначено покарання у виді 5 років 3 місяців позбавлення волі.

Ухвалено, строк відбуття покарання рахувати з моменту затримання, а саме з 06 травня 2025 року.

Ухвалено, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_5 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 06.05.2025 р. по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Обвинувачений ОСОБА_5 просить вирок суду змінити та направити його на проходження військової служби.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі обвинувачений зазначає, що суд не взяв до уваги його пояснення про готовність служити в рядах ЗСУ, та звернення керівництва військових частин НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , які надають згоду на проходження ним військової служби.

Пояснює, що самовільно залишив військову частину через сімейні обставини та в подальшому сам добровільно з`явився до ДБР з провиною, та не мав наміру уникати військової служби.

Заважує, що при призначені покарання судом не враховано, що він є батьком двох дітей, які перебувають на його утриманні.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

Солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, перебуваючи на посаді кулеметника 1 кулеметного відділення 1 кулеметного взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_3 , діючи умисно всупереч вимог закону, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків з військової служби в умовах воєнного стану, у порушення вимог ст.ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 2-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п. 1, 3 ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», 19.02.2025 р. самовільно залишив місце дислокації військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_1 ) та незаконно перебував поза її межами, проводячи час з власним розсудом, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, який самовільно залишив місце служби до 06.05.2025 р.

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 судом кваліфіковано за ч. 5 ст. 407 КК України, як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, негативну характеристику за місцем несення служби, наявність обставин, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також те, що обвинувачений ОСОБА_5 має не зняту та не погашену судимість, вчинив новий умисний злочин у період умовно-дострокового звільнення, та дійшов до висновку про призначення обвинуваченому покарання в межах санкції ч. 5 ст. 407 КК України із застосуванням ст. 71 КК України.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та захисника на підтримку клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності, для проходження військової служби, думку прокурора, який заперечував проти задоволення клопотання обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Відповідно до положень ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Висновок суду, щодо доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджені зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винуватість у вчинені вказаного кримінального правопорушення.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_5 за ч. 5 ст. 407 КК України є правильною і апелянтом не оспорюється. А тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Виходячи з системного аналізу вказаних норм, підставами для скасування чи зміни судового рішення є такі порушення норм кримінального процесуального закону, які шляхом позбавлення чи обмеження гарантованих КПК України прав учасників кримінального провадження, недотримання процедури судочинства чи іншим шляхом вплинули чи могли вплинути на винесення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення.

При цьому, конкретне порушення кримінального процесуального закону може бути визнано істотним чи неістотним залежно від обставин кримінального провадження.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень, які наведені в апеляційній скарзі обвинуваченого та які б перешкодили суду всебічно розглянути матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_5 .

В судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся.

Що стосується доводів апеляційної скарги про невідповідність призначеного ОСОБА_5 покарання вимогам закону, внаслідок суворості, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України метою покарання є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до усталеної практики, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Згідно з приписами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції у відповідності до ст. 65, 66, 67 КК України врахував характер і ступінь суспільної небезпечності кримінального правопорушення, яке є умисним та відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який є раніше судимим, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, матір інваліда 3 групи, за місцем несення служби зарекомендував себе як не дисциплінований та не вмотивований військовослужбовець. Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та з`явлення із зізнанням до правоохоронного органу. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 не встановлено. Крім того, судом враховано, що ОСОБА_5 має не зняту та не погашену судимість, вчинив новий умисний злочин у період умовно-дострокового звільнення. Суд дійшов висновку про призначення обвинуваченому покарання в межах санкції ч. 5 ст. 407 КК України із застосуванням ст. 71 КК України, яке за своїм видом і мірою відповідає меті покарання, у розумінні ст. 50 КК України.

Отже, обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд першої інстанції, у повній мірі, дотримався загальних засад призначення покарання, врахувавши у тому числі, й ті обставини, на які посилається обвинувачений в апеляційній скарзі.

Призначене обвинуваченому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, підстав визнати його надмірно суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_5 на те, що він бажає продовжувати проходити військову службу, колегія суддів сприймає критично, оскільки останньому вже надавалась можливість повернутися до місця служби та продовжити її.

Так, вироком Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 12.06.2023 р. ОСОБА_5 засудженого за ч. 5 ст. 407 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до двох років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 62 КК України, ОСОБА_5 замінено призначене судом покарання у виді позбавлення волі на тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців на 2 роки. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29.01.2025 р., ОСОБА_5 на підставі ст. 81 КК України звільнено від відбування покарання, призначеного вироком Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 12.06.2023 р., умовно достроково з невідбутою частиною покарання 7 місяців 22 дні тримання в дисциплінарному батальйоні.

Згідно наказу командира ВЧ НОМЕР_3 від 06.02.2025 р. № 35 ОСОБА_5 призначено на посаду кулеметника 1 кулеметного відділення 1 кулеметного взводу 1 стрілецької роти військової частини НОМЕР_3 , зараховано до списків військової частини та поставлено на всі види забезпечення.

Проте, ОСОБА_5 вже 19.02.2025 р. самовільно залишив місце дислокації військової частини НОМЕР_3 ( АДРЕСА_1 ) та незаконно перебував поза її межами, проводячи час з власним розсудом, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, який самовільно залишив місце служби до 06.05.2025 р.

Згідно чинного законодавства, звільнення від кримінальної відповідальності є дискреційним повноваженням суду. При звільненні від кримінальної відповідальності на підставі ч. 5 ст. 401 КК України слід враховувати особу обвинуваченого, враховувати, чи дійсно особа добровільно бажає повернутись на військову службу, чи такий намір є формальним, з метою уникнення кримінальної відповідальності та покарання.

Як вбачається з вищенаведеного, обвинуваченому ОСОБА_5 держава вже надавала можливість захищати державу від повномасштабної агресії рф, звільнивши його 29.01.2025 р., ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від відбування покарання, проте обвинувачений такою можливістю не скористався, самовільно, всупереч чинного законодавства, залишивши місце служби.

В умовах введеного в державі воєнного стану, наявності прямої загрози національній безпеці держави, коли від військовослужбовців особливо вимагається бути високо дисциплінованими та мати високу моральну та патріотичну свідомість, вказана поведінка обвинуваченого ОСОБА_5 свідчить про його небажання стати на шлях виправлення та прямо впливає на боєздатність військових підрозділів та спроможність підрозділу виконувати бойові завдання.

Враховуючи викладені обставини, дані про особу обвинуваченого, колегія суддів не знаходить підстав для зміни вироку та призначення ОСОБА_5 більш м`якого покарання, так і звільнення останнього від кримінальної відповідальності на підставі ч. 5 ст. 401 КК України.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного (обвинуваченого, засудженого), а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Відсутність належного реагування держави, зокрема суду, під час призначення покарання за вчинення військовослужбовцями кримінальних правопорушень проти встановленого порядку несення військової служби під час дій військового стану (збройної агресії та повномасштабного вторгнення збройних сил російської федерації на територію України) нівелює визначену статтями 50,65 КК України мету призначення покарання та може призвести до збільшення рівня злочинності у військах, зниження рівня дисципліни та підриву боєготовності військових підрозділів, неспроможності забезпечення командуванням військових частин належного виконання завдань з оборони держави, захисту незалежності та територіальної цілісності України, що призводить до порушення прав та інтересів суспільства в цілому та держави.

З огляду на наведене, істотних порушень кримінального процесуального закону, які б давали підстави для зміни чи скасування судового рішення, не встановлено, за такого апеляційну скаргу обвинуваченого слід залишити без задоволення, вирок суду без змін.

Керуючись ст. ст. 284, 286, 376, 404, 405, 407, 417, 419, 422, 424, 532 КПК України, ст. 401 КК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 22 липня 2025 року відносно ОСОБА_5 , залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_5 , який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали суду.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3