Справа № 347/828/25
Провадження № 11-кп/4808/366/25
Категорія ч.1 ст.382 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач
23 вересня 2025 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_3 ,
суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисника адвоката ОСОБА_9 ,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України, -
в с т а н о в и л а :
За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі п`ятсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Судом, визнано доведеним, що обвинувачений ОСОБА_8 умисно не виконав постанову суду, що набрала законної сили.
Кримінальне правопорушення вчинено за наступних обставин.
Так, ОСОБА_8 постановою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 05.02.2025 у справі №347/146/25, яка набрала законної сили 21.03.2025, визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та якою на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавлення права керування транспортними засобами строком на один рік.
В подальшому, ОСОБА_8 діючи умисно, достовірно знаючи про наявність вказаної постанови суду та будучи ознайомлений з нею, з метою невиконання постанови суду щодо позбавлення права керування транспортним засобом, маючи реальну можливість її виконати підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, 14.04.2025 року близько 17:54 год., рухаючись по вул. Ірчана в м. Косів, Івано-Франківської області, керував автомобілем марки і моделі Nissan Primera, реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 . За порушення правил дорожнього руху України щодо ОСОБА_8 винесено постанову про вчинення адміністративного правопорушення серії ЕНА №4501825 від 14.04.2025 року, за якою останнього притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП та ознайомлено із прийнятим рішенням.
Не погоджуючись з вказаним вироком суду, прокурор Косівської окружної прокуратури ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу. Просить вирок суду скасувати з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст. 382 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання із випробуванням терміном 1 рік. В решті вирок залишити без змін.
Зокрема, посилається на те, що дані щодо обставин справи та дані, які характеризують особу обвинуваченого, не дають підстав для призначення ОСОБА_8 мінімального покарання, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України у вигляді штрафу розміром п`ятсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Судом не надано належної оцінки фактичним обставинам даного кримінального провадження, які свідчили про системну протиправну поведінку обвинуваченого, де попередньо накладені адміністративні стягнення не сприяли його виправленню та запобіганню вчиненню нових правопорушень, що своїми діями обвинувачений грубо та зухвало ігнорував судові рішення. Поза увагою суду залишилась і усталена практика Верховного Суду, в якій неодноразово наголошувалось, що керування в стані алкогольного чи іншого сп`яніння є найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки руху. Окрім цього, в даному випадку призначене покарання у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян не узгоджується із положеннями чинної редакції санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, де сам факт керування транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння тягне за собою накладення штрафу на водія у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік.
За вказаних обставин, призначене обвинуваченому покарання є незаконним та несправедливим внаслідок м`якості. Водночас, в ході судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_8 в повному обсязі визнав свою вину, щиро розкаявся та вказав про те, що він офіційно не працевлаштований, стабільного доходу в нього немає, має на утриманні малолітню дитину та матір, яка є інвалідом, та які він повинен надавати допомогу, що тягне за собою матеріальні витрати. Вважає, що вказані обставини дають підстави для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.
Від обвинуваченого ОСОБА_8 надійшло заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в якому він просив відхилити апеляційну скаргу прокурора, а вирок суду залишити без змін. В обґрунтування заперечень обвинувачений зазначив, що суд призначив йому покарання, не виходячи за межі санкції статті, тобто не застосував покарання нижче нижчої межі чи більш м`яке покарання ніж передбачено законом. При цьому, суд врахував, що він був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП і позбавлений права керування нетривалий час за відмову від проходження огляду на стан сп`янінні, а не за керування автомобілем у стані сп`яніння. Також суд врахував ряд пом`якшуючих обставин, серед яких його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, та дані про його особу, зокрема, те, що він раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, на психіатричному та наркологічному обліку не перебуває, характеризується позитивно, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, під час мобілізації та воєнного стану з перших днів війни проходив військову службу та звільнився з військової служби за сімейними обставинами, має на утриманні маму, яка є інвалідом 2 групи. За обставинами справи, він, будучи позбавленим права керування, проїхав автомобілем незначну відстань, оскільки змушений був це зробити, тому суд врахував незначну суспільну небезпеку скоєного.
Крім того, вказує, що за керування транспортом особою, яка позбавлена права керування передбачена відповідальність за ч. 4 ст. 126 КУпАП, проте його притягнули до кримінальної відповідальності.
Вважає, що прокурор необґрунтовано просить призначити йому покарання у виді позбавлення волі на один рік з іспитовим терміном на 1 рік, оскільки в умовах війни, державними інтересами і завданням кримінального судочинства є саме наповнення державного бюджету коштами і достатність покарання для виправлення особи, а не іспитовий термін особі, яка ніколи не вчиняла злочинів. Стверджує, що незважаючи на його складний майновий стан, він зможе сплатити призначений йому вироком суду штраф.
Під час апеляційного розгляду:
- прокурор підтримав доводи поданої апеляційної скарги, просив її задовольнити.
- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора та просили залишити вирок суду першої інстанції без змін.
Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Розгляд кримінального провадження проводився в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, відповідно фактичні обставини вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, доведеність його вини та кваліфікація дій за ч. 1 ст. 382 КК України у поданій апеляційній скарзі не оспорюється і апеляційним судом не перевіряється.
Перевіряючи вирок суду в частині справедливості призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що посилання прокурора на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості ґрунтуються на законі.
Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Постановою Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Зі змісту мотивувальної частини вироку вбачається, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке є нетяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, проживає разом із дружиною, дитиною, матір`ю, яка є інвалідом ІІ групи, та братом, з сусідами перебуває у добрих відносинах, скарг на його поведінку за місцем проживання не поступало, проходив військову службу по мобілізації з 04.03.2022 року по 04.04.2023 року та звільнений в запас з військової служби, штраф за постановою Косівського районного суду від 05.02.2025 року сплатив повністю, а також обставини, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Зокрема, обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, як на стадії досудового так і на стадії судового розгляду, проходження військової служби під час мобілізації, піклування/утримання матері, яка є інвалідом ІІ групи, наявність на утриманні неповнолітньої дитини.
З урахуванням вказаних обставин в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у межах санкції, встановленої ч. 1 ст. 382 КК України у виді штрафу в розмірі п`ятсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в порушення вимог ст.65 КК України призначив обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені ч. 1 ст. 382 КК країни, але за своїм видом є явно несправедливим через м`якість.
Вирішуючи питання щодо покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд не в повній мірі прийняв до уваги системну протиправну поведінку обвинуваченого, де попередньо накладене адміністративне стягнення не сприяло його виправленню та запобіганню вчиненню нових правопорушень, на шлях виправлення не став, правильних висновків для себе не зробив, а вчинив умисний злочин, що свідчить про необхідність призначення обвинуваченому більш суворого покарання. Отже вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з постановленням в цій частині нового вироку.
Відповідно до ч. 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Згідно з п 2 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.
Частина 1 статті 421 КПК України визначає, що обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати суворіше покарання, тільки у випадку, якщо за цими підставами апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий або його представник.
Апеляційний суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке, відповідно до вимог ст. 12 КК України, є нетяжким злочином, особу винного, а саме те, що він раніше не судимий (а.п. 16), на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває (а.п. 17, 18), має постійне місце реєстрації та проживання (а.п. 26), за місцем проживання характеризується позитивно (а.п. 30), проживає разом із дружиною, дочкою, матір`ю, та братом (а.п. 28, 29), його мати є інвалідом ІІ групи з 02.01.2023 року (без переогляду) (а.п. 19), проходив військову службу по мобілізації з 04.03.2022 року по 04.04.2023 року та звільнений в запас з військової служби (а.п. 21, 22 25, 27), штраф за постановою Косівського районного суду від 05.02.2025 року сплатив повністю (а.п. 15).
Колегія суддів визнає обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, проходження військової служби під час мобілізації, наявність на утримання матері, яка є інвалідом ІІ групи та неповнолітньої дитини.
Колегією суддів не встановлено обставин, які обтяжують покарання.
Враховуючи вищезазначені обставини, у їх сукупності, колегія суддів вважає що ОСОБА_8 необхідно призначити покарання в межах санкції ч. 1 ст. 382 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
Водночас, згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Враховуючи тяжкість правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують покарання, колегія суддів вважає можливим виправлення обвинуваченого можливо без ізоляції від суспільства, а тому до ОСОБА_8 необхідно застосувати ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, поклавши на нього відповідні обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
На думку колегії суддів, призначене покарання з подальшим звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням на іспитовий строк один рік є справедливим та законним з врахуванням всіх фактичних обставин в кримінальному провадженні у їх сукупності, таким, що відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Колегія суддів звертає увагу, що звільнення від відбування покарання з випробуванням полягає у звільненні засудженого від основного покарання за умови, що він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Так, відповідно до ст. 78 КК України якщо засуджений не виконує покладені на нього обов`язки або систематично вчиняє правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, суд направляє засудженого для відбування призначеного покарання.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу прокурора необхідно задовольнити, а вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного обвинуваченому покарання та ухвалити в цій частині новий вирок.
Керуючись ст.ст.370, 374, 404, 405, 407, 409, 414, 418, 420, 421 КПК України, колегія суддів, -
Апеляційну скаргу прокурора Косівської окружної прокуратури ОСОБА_10 задовольнити.
Вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області від 20 травня 2025 року щодо ОСОБА_8 скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок.

Визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

Призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, за умови, що протягом одного року іспитового строку він не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області від 20 травня 2025 року залишити без змін.

Вирок Колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Вирок може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5