КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

власника майна ОСОБА_5

представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_5 з доповненнями представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2025 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 28.10.2025 задоволено клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 та накладено арешт із забороною відчуження, розпорядження та користування на автомобіль «BMW X5», державний номерний знак НОМЕР_1 , він код: НОМЕР_2 , що перебуває у користуванні ОСОБА_5 , вилучений 15.10.2025 в ході обшуку.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

Апелянт зазначала, що жодних об`єктивних даних, які підтверджують причетність автомобіля до вчинення злочину, прокурором не надано. У клопотанні не зазначено, які саме сліди може містити автомобіль, яким вона користується у своїх власних справах та для роботи.

Жодних слідів чи інших матеріальних доказів, пов`язаних із злочином, на автомобілі виявлено не було.

На момент накладення арешту апелянт не мала статусу підозрюваної у _____________________________________________________________________________

Справа № 757/51036/25 Слідчий суддя - ОСОБА_8

Апеляційне провадження № 11-сс/824/8905/2025 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

кримінальному провадженні.

25.11.2025 від представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 надійшли доповнення до апеляційної скарги, в яких він зазначав, що дозвіл на вилучення автомобіля ОСОБА_5 слідчим суддею не надавався, та арештоване майно не відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України.

Постанова сторони обвинувачення про визнання вилученого майна речовими доказами є безпідставною та формальною.

ОСОБА_5 не має жодного відношення до кримінального провадження, вона не є підозрюваною, а санкція злочину, передбаченого п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України, не передбачає конфіскації майна як виду покарання.

Також представник зазначав, що безпідставне тривале утримання транспортного засобу ОСОБА_5 значно порушує її права на користування майном, завдає їй та її дітям моральної та матеріальної шкоди.

Прокурор у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином.

17.12.2025 від прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 надійшло клопотання про відкладення судового засідання, у зв`язку із перебуванням у щорічній відпустці, та зайнятістю інших прокурорів з числа групи прокурорів в судових засіданнях.

Разом з тим, доказів на обгрунтування викладених у клопотанні обставин щодо неможливості забезпечення участі прокурора у судовому засіданні, а також відомостей щодо неможливості прибуття в судове засідання інших прокурорів з числа групи прокурорів у даному кримінальному провадженні, до клопотання не долучено.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 172, ч. 4 ст. 405 КПК України, заслухавши думку власника майна ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6 , які не заперечували проти здійснення судового розгляду без участі прокурора, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності прокурора.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення власника майна ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6 , які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0002024 від 08.07.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України.

У даному кримінальному провадженні 15.10.2025 ОСОБА_10 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27 п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України, за обставинами організації вбивства ОСОБА_11 , тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, вчиненого на замовлення.

Як зазначено в клопотанні, Головним слідчим управлінням Національної поліції України також перевіряється причетність до вчинення умисного вбивства ОСОБА_5 , яка є колишньою дружиною ОСОБА_11 .

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 29.09.2025 надано дозвіл на проведення обшуку автомобіля «BMW X5», державний номерний знак НОМЕР_1 , він код: НОМЕР_2 , власником якого є та яким користується ОСОБА_5 .

Згідно даних протоколу обшуку від 15.10.2025, цього ж дня у період часу із 10:53 год. до 11:25 год., проведено обшук автомобіля «ВМВ X-5», із н.з. НОМЕР_3 , VIN: НОМЕР_2 , яким користується та власником якого є ОСОБА_5 , в ході якого вилучено вказаний автомобіль.

Постановою слідчого ГСУ НП України ОСОБА_12 від 15.10.2025 вищевказаний транспортний засіб визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0002024 від 08.07.2025.

16.10.2025 прокурор відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва із клопотанням про накладення арешту із забороною відчуження, розпорядження та користування на автомобіль «BMW X5», державний номерний знак НОМЕР_1 , він код: НОМЕР_2 , що перебуває у користуванні та власності ОСОБА_5 , вилучений 15.10.2025 в ході обшуку.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 28.10.2025 задоволено клопотання прокурора та накладено арешт із забороною відчуження, розпорядження та користування на зазначений автомобіль.

Із висновками слідчого судді про наявність підстав для арешту вилученого транспортного засобу з метою його збереження як речових доказів, погоджується і колегія суддів.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні прокурора чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на транспортний засіб «BMW X5», державний номерний знак НОМЕР_1 , що перебуває у користуванні та власності ОСОБА_5 , вилучений 15.10.2025 в ході обшуку, з тих підстав, що вказаний автомобіль міг зберегти на собі сліди злочину та може містити відомості, які мають значення для встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення, у встановленому законом порядку визнаний речовим доказом у межах кримінального провадження № 0002024, та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вилучений транспортний засіб, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути приховане, передане, пошкоджене, відчужене або зникнути.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на вилучене майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Посилання апелянта на невідповідність вилученого транспортного засобу критеріям речових доказів, є безпідставними, оскільки встановлені органом досудового розслідування фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що вилучений транспортний засіб може містити відомості, які мають значення для встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для арешту даного майна як речових доказів з метою збереження.

Посилання апелянта на те, що власник транспортного засобу - ОСОБА_5 не має процесуального статусу підозрюваної у кримінальному провадженні, не можуть бути підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Арешт майна з підстав, передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Крім того, як встановлено судом, органом досудового розслідування на даний час встановлюються обставини можливої причетності ОСОБА_5 до кримінального правопорушення, передбаченого п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України.

Крім того, накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав, а носить тимчасовий характер застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження, тому відповідні обмеження є розумними і співмірними з огляду на завдання кримінального провадження.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що вилучення автомобіля відбулося без належних підстав, оскільки ухвалою слідчого судді про надання дозволу на обшук не було дозволено його вилучення, не є підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора.

Так, як убачається з положень ч. 7 ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Відповідно до абзацу 2 ч. 5 ст. 171 КПК України, у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої ст. 235 КПК України, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

З урахуванням наведеного, відсутність в ухвалі слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 29.09.2025 про дозвіл на обшук прямого дозволу на вилучення автомобіля «ВМВ X-5», із н.з. НОМЕР_3 , не є перешкодою для тимчасового вилучення такого майна та звернення у подальшому з клопотанням про арешт такого майна, ураховуючи дотримання прокурором у даному судовому провадженні вимог ч. 5 ст. 171 КПК України.

Посилання представника власника майна на те, що санкція злочину, передбаченого п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України, не передбачає конфіскації майна як виду покарання, не впливає на правильність висновків суду, оскільки арешт на транспортний засіб у даному випадку накладено саме з метою збереження речових доказів.

Вказана мета є самостійною підставою для арешту майна згідно п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, та не вимагає наявності умов для можливої конфіскації майна як виду покарання, передбачених п. 3 ч. 2, ч. 5 ст. 170 КПК України.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на вилучений транспортний засіб, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 395, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_5 з доповненнями представника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2025 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3