ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року

м. Київ

справа № 523/18054/15-к

провадження № 51 - 2143 км 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

та в режимі відеоконференції:

засудженого ОСОБА_6 ,

його захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене

до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000705

від 15 жовтня 2015 року, щодо

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеса, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за ст. 368 ч. 3 КК України,

за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 11 липня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 04 березня 2025 року.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 11 липня 2023 року

ОСОБА_6 засуджено за ст. 368 ч. 3 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади, а саме бути службовою особою у розумінні примітки 1 ст. 364 КК України, на строк 3 роки.

На підставі ст. 54 КК України ОСОБА_6 позбавлено спеціального звання «молодший лейтенант міліції».

Прийнято рішення щодо речових доказів і заходів забезпечення кримінального провадження.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

Слідчий СВ Суворовського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області ОСОБА_6 , будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, діючи умисно, всупереч інтересам служби, з корисливих мотивів, з метою одержання неправомірної вигоди, 11 жовтня 2015 року біля приміщення СВ Суворовського

РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області на вул. Дніпропетровська дорога, 118

у м. Одеса повідомив ОСОБА_8 про те, що відносно нього зареєстровано кримінальне провадження № 0006002 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 263 ч. 2 КК України, та висунув вимогу щодо передачі йому 700 доларів США неправомірної вигоди за не притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності й закриття зазначеного кримінального провадження, на що останній погодився.

14 жовтня 2015 року ОСОБА_6 повідомив ОСОБА_8 про необхідність передачі йому вже 1 000 доларів США неправомірної вигоди, на що той погодився.

16 жовтня 2015 року ОСОБА_6 викликав ОСОБА_8 для проведення слідчих дій в приміщенні СВ Суворовського РВ ГУМВС України в Одеській області, де з метою попередження власного викриття правоохоронними органами, будучи обізнаним про методи та форми роботи правоохоронних органів, о 16 годині

05 хвилин повідомив ОСОБА_8 про необхідність передачі грошових коштів

ОСОБА_9 , яка працювала в крамниці з продажу розливного вина неподалік

від райвідділу й не була обізнана зі злочинними намірами ОСОБА_6

ОСОБА_8 за вказівкою ОСОБА_6 передав ОСОБА_9 22 000 грн,

а ОСОБА_6 у цей час спостерігав за ОСОБА_8 , щоб переконатись

у передачі неправомірної вигоди.

Цього ж дня близько 17 години 30 хвилин ОСОБА_6 зайшов до вказаного магазину для того, щоб забрати у ОСОБА_9 22 000 грн неправомірної вигоди,

переданої йому ОСОБА_8 , де був затриманий співробітниками правоохоронних органів.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04 березня 2025 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_10 залишено без задоволення, а вирок Суворовського районного суду м. Одеси

від 11 липня 2023 року щодо ОСОБА_6 - без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати зазначені судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Зазначає, що в діях ОСОБА_6 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 ч. 3 КК України, зокрема об`єктивна та суб`єктивна сторона цього злочину, оскільки ОСОБА_6 не отримував неправомірну вигоду і діяв

у межах наданих йому, як слідчому, повноважень, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_9 , протоколами слідчих дій та іншими доказами. Водночас докази факту передачі ОСОБА_6 неправомірної вигоди відсутні,

що підтверджується, зокрема, відомостями з протоколу освідування, згідно з якими при просвічуванні рук ОСОБА_6 ультрафіолетовою лампою слідів люмінофору

не виявлено. Органом досудового розслідування не встановлено, яким чином ОСОБА_6 використав своє службове становище для отримання неправомірної вигоди.

Захисник вказує на ряд процесуальних порушень, допущених під час досудового розслідування та під час судового розгляду, а саме:

- огляд місця події за участю ОСОБА_6 та його затримання були проведені

одночасно в різних локаціях м. Одеси, а саме о 17 годині 40 хвилин 16 жовтня 2015 року, що фізично не можливо. Тобто протоколи вказаних процесуальних дій та похідні від них докази є недопустимими, однак місцевий суд поклав

їх в основу вироку;

- під час затримання та освідування ОСОБА_6 не було роз`яснено процесуальні права, зокрема мати захисника, чим порушено його право

на захист, що тягне недопустимість доказів;

- відеозапис, який є додатком до протоколу огляду місця події від 16 жовтня 2015 року, змонтований, оскільки на ньому не зафіксовано момент затримання ОСОБА_6 , а відео починається у приміщенні магазину;

- огляд магазину «Вино», який фактично є обшуком, проведено без дозволу власника та ухвали слідчого судді;

- у протоколі огляду та вручення грошових коштів зазначено про 110 купюр номіналом по 200 грн на загальну суму 22 000 грн, однак у вироку перераховані лише 62 купюри, дві з яких (№ 28, 48) не мають відношення

до матеріалів кримінального провадження. Крім того, гроші відсутні

в матеріалах кримінального провадження, що унеможливлює їх перевірку. Також ця НСРД проведена з особою, яка не мала допуску до державної таємниці, що тягне недопустимість вказаного протоколу, складеного неуповноваженими особами з істотними порушеннями;

- слідчий не звертався з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна - 22 000 грн, вони не були визнані речовим доказом, що вказує

на недопустимість цих грошових коштів як доказів;

- використання заздалегідь ідентифікованих засобів є НСРД, тому має оформлюватись протоколом про хід та результати контролю за НСРД,

а не протоколом огляду, що мало місце в цьому кримінальному провадженні;

- усупереч ст. 107 КПК України відсутня постанова про фіксацію НСРД технічними засобами;

- відсутній протокол огляду та вручення ОСОБА_8 засобів спецтехніки для фіксування НСРД, що унеможливлює ідентифікацію цих засобів, встановлення їх технічних характеристик. Додатки до протоколів НСРД

не містять відомостей про пакування носіїв аудіо-, відеозаписів,

що позбавляє можливості встановити хід проведення НСРД та свідчить

про недопустимість цих доказів;

- безпідставно внесені відомості до ЄРДР про вчинення тяжкого злочину, оскільки в кримінальному провадженні відсутня інформація щодо заведення оперативно-розшукової справи для документування протиправної діяльності ОСОБА_6 ;

- обвинувальний акт складений з порушенням вимог ст. 291 ч. 2 пунктів 5, 7 КПК України, у ньому відсутній виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення ОСОБА_6 за ст. 368 ч. 3 КК України;

- стороною обвинувачення не дотримано вимог ст. 290 КПК України, оскільки процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД, відкриті стороні захисту на стадії судового розгляду;

- судовий розгляд у місцевому суді проведено неповноважним, відповідно

й незаконним складом суду, оскільки згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 листопада 2015 року

для розгляду кримінального провадження було призначено колегію у складі трьох суддів, натомість судовий розгляд здійснювався суддею одноособово, за відсутності рішення щодо проведення повторного авторозподілу справи;

- у матеріалах справи відсутній технічний запис судового засідання

від 04 квітня 2016 року, а проголошення вироку 11 липня 2023 року відбувалося за відсутності учасників судового провадження та головуючого;

- суди не досліджували питання провокації злочину ОСОБА_8

за вказівками правоохоронних органів;

- у судових рішеннях містяться посилання на невідомого свідка

ОСОБА_8 ;

- під час судового розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_6 не було забезпечено належної правової допомоги захисника.

Також захисник вказує, що апеляційний суд не звернув увагу на зазначені вище порушення вимог кримінального процесуального закону та, залишаючи апеляційну скаргу сторони захисту без задоволення, в ухвалі не надав відповідей на викладені в ній доводи, не зазначив підстав, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою, чим порушив вимоги ст. 419 КПК України.

Заперечень на касаційну скаргу захисника від учасників судового провадження

не надходило.

Учасників судового провадження належним чином повідомлено про час та місце касаційного розгляду, заяв про відкладення касаційного розгляду від учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання, не надійшло.

Позиції учасників судового провадження

Захисник та засуджений у судовому засіданні підтримали касаційну скаргу, вважали

її обґрунтованою та просили задовольнити.

У судовому засіданні прокурор вважав касаційну скаргу необґрунтованою

і просив залишити її без задоволення.

Мотиви Суду

Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального

та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання

про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу,

та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України

та на які є посилання у касаційній скарзі, не є відповідно до вимог

ст. 433 ч. 1, ст. 438 ч. 1 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.

Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались зазначених вимог закону.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6

в одержанні ним, як службовою особою, котра займає відповідальне становище, неправомірної вигоди за невчинення такою службовою особою в інтересах того хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням наданої їй влади

чи службового становища, підтверджуються безпосередньо дослідженими

і оціненими судом доказами.

Вирішуючи питання щодо доведеності вини ОСОБА_6 за пред`явленим йому обвинуваченням, суд першої інстанції безпосередньо дослідив та дав оцінку всім доказам у кримінальному провадженні, ретельно з`ясував обставини кримінального правопорушення, врахував позицію і доводи сторони захисту про невинуватість

ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину. У вироку суд навів мотиви,

з яких визнав зазначені доводи необґрунтованими, і на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 368 ч. 3 КК України, послався

на такі докази.

У суді обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав частково та висловив незгоду з кваліфікацією його дій, надавши показання про те, що ОСОБА_8 , якого він давно знав, неодноразово пропонував йому грошову винагороду за невнесення відомостей до ЄРДР про вчинене кримінальне правопорушення. Розуміючи протиправність дій ОСОБА_8 , він відправив його до магазину, де працювала ОСОБА_9 , якій ОСОБА_8 залишив 22 000 грн. Грошову винагороду від нього не вимагав і не отримував.

Свідок ОСОБА_8 показав суду про те, що його з металевою трубою біля гаража затримали працівники поліції і доставили до Суворовського відділу поліції у м. Одесі. Там його викликав на допит слідчий ОСОБА_6 , котрого

ОСОБА_8 знав давно. Під час допиту ОСОБА_6 повідомив,

що за 700 доларів США може допомогти йому у вирішені його питання, надавши

4 дні на збір необхідної суми грошей, однак ОСОБА_6 наступного дня передзвонив йому, сказавши, що для вирішення питання потрібно вже 1 000 доларів США.

У зв`язку із цим ОСОБА_8 подав до прокуратури заяву про злочин слідчого ОСОБА_6 , після чого брав участь у процесуальних діях, під час яких за вказівкою ОСОБА_6 залишив для нього 22 000 грн, передавши ці гроші продавчині на ім`я ОСОБА_9 , яка перерахувала їх та залишила у себе для передачі слідчому ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_9 в суді підтвердила, що була раніше знайома з ОСОБА_6

та отримала від ОСОБА_8 22 000 грн для передачі ОСОБА_6 .

Свідки-поняті ОСОБА_12 та ОСОБА_13 надали суду показання

про обставини помітки грошових коштів та видачі 22 000 грн ОСОБА_9 , після чого гроші були вилучені, описані, сфотографовані, упаковані з опломбуванням.

Свідок ОСОБА_14 показала суду про те, що бачила як в кабінет до її колеги ОСОБА_6 приходив ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_15 , який на час вчинення злочину обіймав посаду начальника районного відділу поліції у м. Одесі, де на посаді слідчого працював ОСОБА_6 , надав суду показання, що на останнього для проведення досудового розслідування було розписано кримінальну справу щодо металевого дроту.

Також суд першої інстанції дослідив інші докази, які підтверджують винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення,

а саме протоколи слідчих дій, в тому числі негласних розшукових, з аудіо-

та відеозаписами, на яких зафіксовані обставини отримання ОСОБА_6 неправомірної вигоди, інші процесуальні документи, що підтверджують законність проведення слідчих дій у кримінальному провадженні, з урахуванням яких обґрунтував свої висновки.

Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази

у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов

до обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_6 інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ст. 368 ч. 3

КК України. При цьому всім наявним доказам, суд відповідно до вимог КПК України дав оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідальність за ст. 368 КК України настає, якщо одержання неправомірної вигоди було зумовлене виконанням чи невиконанням будь-якої дії в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду або третьої особи. З цих положень закону випливає, по-перше, що за неправомірну вигоду службова особа, яка займає відповідальне становище, може як діяти активно, тобто вчинити дії, так і утриматися

від їх вчинення - бездіяльність. По-друге, як дія, так і бездіяльність, які зумовлені одержанням неправомірної вигоди, виконуються (не виконуються) в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, або третіх осіб з використанням наданої їй влади

чи службового становища.

Частиною 3 вказаної статті передбачена кримінальна відповідальність за вчинення злочину, зокрема, особою, яка займає відповідальне становище.

Діяння, за яке службова особа одержує неправомірну вигоду, повинне бути зумовлене її службовим становищем і безпосередньо пов`язане зі службовими повноваженнями. Відповідальність за одержання неправомірної вигоди настає лише за умови, якщо службова особа одержала її за виконання чи невиконання будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

Використанням службовою особою свого службового становища є вчинення як дій, які безпосередньо входять до кола її повноважень, так і таких, які вона, хоча

й не уповноважена була вчинювати, але до вчинення яких іншими службовими особами могла вжити заходів завдяки своєму службовому становищу.

Службовими особами, які займають відповідальне становище, у ст. 368 КК України, серед інших осіб, є слідчі (примітка 2 до вказаної статті).

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_6 відповідно до наказу начальника ОМУ ГУ МВС України в Одеській області від 24 грудня 2014 року № 171 о/с працював на посаді слідчого СВ Суворовського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області

(т. 1, а.к.п. 94), тобто, станом на час вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення був службовою особою, яка займає відповідальне становище

в розумінні примітки 2 до ст. 368 КК України (в редакції Закону, яка діяла на час вчинення злочину).

11 жовтня 2015 року СВ Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області зареєстровано кримінальне провадження № 0006002 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 263 ч. 2 КК України, проведення досудового розслідування у якому доручено слідчому ОСОБА_6 .

У ході досудового розслідування слідчий ОСОБА_6 повідомив ОСОБА_8 , що вказане кримінальне провадження здійснюється щодо нього та висунув йому вимогу щодо передачі неправомірної вигоди в сумі спочатку 700, а потім 1 000 доларів США за не притягнення останнього до кримінальної відповідальності

та закриття кримінального провадження, надавши вказівку ОСОБА_8 передати обумовлену суму неправомірної вигоди через третю особу - свідка ОСОБА_9 , котра не була обізнана зі злочинними намірами ОСОБА_6 . Виконавши зазначену вказівку ОСОБА_6 , ОСОБА_8 виконав усі його вимоги щодо передачі йому неправомірної вигоди, з огляду на що доводи захисника про відсутність в діянні ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 ч. 3 КК України, є безпідставними.

Місцевий суд врахував, що одержання неправомірної вигоди передбачає будь-який спосіб прийняття неправомірної вигоди суб`єктом кримінального правопорушення,

і та обставина, що ОСОБА_6 не отримав особисто в руки від свідка ОСОБА_9 передану йому неправомірну вигоду, будучи затриманим працівниками правоохоронного органу, не впливає правильність кваліфікації його дій.

З огляду на зазначене, доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_6 не отримував неправомірну вигоду, не використовував для цього своє службове становище, діючи у межах наданих йому, як слідчому, повноважень є необґрунтованими.

Крім того, за результатом судового розгляду суд першої інстанції дійшов висновку, що дослідженими доказами у їх сукупності та взаємозв`язку підтверджується факт вимагання ОСОБА_6 неправомірної вигоди.

Як зазначено в примітці 5 до ст. 354 КК України у статтях 354, 368, 368-3 і 368-4 цього Кодексу під вимаганням неправомірної вигоди слід розуміти вимогу щодо надання неправомірної вигоди з погрозою вчинення дій або бездіяльності з використанням свого становища, наданих повноважень, влади службового становища стосовно особи, яка надає неправомірну вигоду, або умисне створення умов, за яких особа вимушена надати неправомірну вигоду з метою запобігання шкідливим наслідкам щодо своїх прав і законних інтересів.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного

в постанові від 21 січня 2016 року в справі № 5-124кс15, вимагання хабара виключається, якщо хабародавець зацікавлений у незаконній, неправомірній поведінці службової особи, прагне обійти закон, установлену процедуру вирішення того чи іншого питання, досягти задоволення своїх незаконних інтересів, одержати незаконні пільги, переваги тощо. Ця правова позиція неодноразово викладалася

у судових рішеннях і Верховним Судом (постанова від 19 вересня 2018 року в справі № 347/350/16, постанова від 20 листопада 2018 року в справі № 621/2190/16-к, постанова від 05 грудня 2019 року в справі № 464/8036/15-к, постанова від 26 січня 2022 року в справі № 677/450/18, постанова від 01 червня 2022 року в справі

№ 607/3946/18, постанова від 05 грудня 2023 року в справі № 520/15653/16-к, постанова від 12 листопада 2024 року в справі № 554/6546/19).

Згідно встановлених місцевим судом фактичних обставин кримінального провадження ОСОБА_8 надавав ОСОБА_6 неправомірну вигоду

за не притягнення його до кримінальної відповідальності, а тому вимагання,

як кваліфікуюча ознака інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, відсутня та підлягає виключенню, у зв`язку з чим касаційна скарга захисника в цій частині підлягає задоволенню.

Разом з тим, виключення цієї кваліфікуючої ознаки не впливає на кваліфікацію вчиненого ОСОБА_6 діяння, адже його засуджено за ст. 368 ч. 3 КК України

за одержання неправомірної вигоди, як службову особу, котра займає відповідальне становище.

Як убачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції перевірив і визнав необґрунтованими доводи захисника ОСОБА_10 про недопустимість,

як доказів, протоколів огляду місця події за участю ОСОБА_6 та його затримання через невідповідність часу складання вказаних процесуальних документів, оскільки наведені недоліки є неістотними.

За змістом протоколу огляду місця події від 16 жовтня 2015 року, в цей день у період

з 17 години 40 хвилин до 19 години 00 хвилин проводився огляд магазину,

де здійснювалася реалізація вина, розташованого поблизу перехрестя вулиць Бочарова та Дніпропетровської дороги в м. Одеса (в подальшому встановлено більш точну адресу - вул. Дніпропетровська дорога, 118-б). Ця слідча дія проводилася за участю ОСОБА_6 після його затримання біля вказаного магазину (т. 1, а.к.п. 212-219).

У протоколі затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, - ОСОБА_6 зазначено, що він був затриманий 16 жовтня 2015 року о 17 години 40 хвилин

за адресою: АДРЕСА_2, тобто біля згаданого вище магазину з продажу вина.

Отже, вказані процесуальні документи узгоджуються між собою щодо часу та місця проведення відповідних процесуальних дій, що спростовує доводи в касаційній скарзі захисника про те, що огляд місця події за участю ОСОБА_6 та його затримання нібито відбулися одночасно за різними адресами в м. Одесі.

Також з протоколу затримання убачається, що ОСОБА_6 були роз`яснені його процесуальні права, зокрема й право мати захисника, про що затриманий розписався у відповідній графі протоколу, зазначивши про відсутність заяв

та клопотань (т. 1, а.к.п. 99-103).

Що стосується доводів захисника про незабезпечення участі адвоката для надання правової допомоги ОСОБА_6 під час огляду місця події та під час освідування,

то вказані процесуальні дії пов`язані з необхідністю отримання доказів, які носять об`єктивний характер, тобто таких, що не залежать від волі особи, а тому вони

не можуть розглядатися як такі, що порушують право особи зберігати мовчання. При цьому ОСОБА_6 не надав показань щодо фактичних обставин кримінального провадження, а лише брав участь у проведенні цих слідчих дій.

Колегія суддів Верховного Суду також звертає увагу, що станом на час затримання

ОСОБА_6 16 жовтня 2015 року останній працював у правоохоронному органі

на посаді слідчого відділу, до функціональних обов`язків якого входило, зокрема, дотримання вимог Конституції, законів України та інших підзаконних актів під час досудового розслідування, забезпечення своєчасного розгляду заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, проведення повного, усебічного

та неупередженого розслідування кримінальних правопорушень у межах установлених КПК України строків, забезпечення реалізації в повному обсязі прав

і законних інтересів усіх учасників кримінального провадження, неухильне дотримання порядку інформування центів з надання безоплатної вторинної правової допомоги про випадки затримання осіб тощо (т. 1, а.к.п. 93), мав вищу юридичну освіту, тобто був фахівцем у галузці права. Тому ОСОБА_6 не міг бути необізнаним про своє право мати захисника на момент затримання, освідування

та огляду, а також і про порядок проведення цих процесуальних дій згідно

з передбаченою КПК України процедурою.

Таким чином, доводи захисника ОСОБА_7 про порушення права

ОСОБА_6 на захист під час проведення першочергових процесуальних дій

у кримінальному провадженні та необхідності у зв`язку із цим визнання ряду доказів недопустимими є необґрунтованими.

Твердження захисника про те, що відеозапис, який є додатком до протоколу огляду місця події від 16 жовтня 2015 року, є змонтованим, ґрунтується лише на тому,

що на ньому не було зафіксовано момент затримання ОСОБА_6 , оскільки фіксація розпочалася у приміщенні магазину з продажу розливного вина. Однак

ця обставина сама по собі не свідчить про фальсифікацію відеозапису. За наявності обґрунтованих сумнів у його автентичності сторона захисту не була позбавлена можливості клопотати про призначення експертизи з метою дослідження файлів

з відеозаписами на предмет наявності ознак монтажу, однак таким правом

вона не скористалася.

Огляд магазину винної продукції за адресою: АДРЕСА_2, проведений на підставі письмової заяви свідка ОСОБА_9

(т. 1, а.к.п. 211), чого було достатньо для проникнення до приміщення. Усупереч доводам захисника порушень вимог ст. 233 ч. 1, ст. 234 ч. 2 та ст. 237 ч. 2

КПК України під час проведення вказаної слідчої дії не допущено, отримувати дозвіл слідчого судді для проведення огляду в цьому випадку не було необхідним.

Як убачається з протоколу огляду та вручення грошових коштів від 16 жовтня

2015 року, співробітники ГВ БКОЗ ІНФОРМАЦІЯ_2 у службовому приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 за участю ОСОБА_8 , понятих ОСОБА_13 , ОСОБА_12 провели огляд грошових коштів на суму 22 000 грн, всього

110 купюр номіналом по 200 грн кожна, описали їх серії та номери, зробили фотокопії, після чого передали ці гроші ОСОБА_8 для участі в НСРД, пов`язаних з отриманням неправомірної вимоги слідчим СВ Суворовського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області (т. 1, а.к.п. 81-92).

Не зазначення у вироку суду переліку всіх грошових купюр із серіями та номерами, які вказані в протоколі огляду та вручення грошових від 16 жовтня 2015 року,

а також допущені описки в номерах купюр під порядковими № 28 (СВ 5808023 замість правильного в протоколі й на фотокопії СВ 5808032) і № 48 (КД 7826284 замість правильного в протоколі й на фотокопії КД 7826384) не свідчать про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а твердження захисника про те, що купюри не мають відношення до матеріалів цього кримінального провадження є безпідставним, тому такі доводи захисника у касаційній скарзі

є необґрунтованими.

Як убачається з журналу судового засідання районного суду від 29 травня

2017 року, вказані грошові кошти були оглянуті під час судового розгляду, зокрема й обвинуваченим та захисником, зауважень щодо цілісності упакування

та після звірки серій і номерів щодо них від учасників судового розгляду

не надходило (т. 1, а.к.п. 222-224). За вироком суду зазначені гроші після огляду в судовому засіданні були повернуті прокурору і при вирішенні питання про долю речових доказів було ухвалено зберігати в ІНФОРМАЦІЯ_2.

Тож доводи захисника ОСОБА_7 про відсутність грошей у матеріалах кримінального провадження й, відповідно, можливості їх перевірити, не свідчать про порушення вимог процесуального закону.

Твердження захисника про те, що огляд та вручення грошових коштів є НСРД,

для якої потрібен допуск до державної таємниці є необґрунтованими й суперечать практиці Верховного Суду, сформульованій у постановах від 26 жовтня 2022 року

в справі № 202/5035/20, від 06 травня 2025 року в справі № 185/3086/16,

від 10 грудня 2025 року в справі № 638/4950/23, у яких зазначено, що чинне кримінальне процесуальне законодавство не вимагає наявності доступу

до державної таємниці осіб, які залучаються до виконання завдань оперативно-розшукової діяльності. На таких осіб покладається тільки обов`язок зберігати таємницю, що стала їм відома у зв`язку з виконанням цих завдань.

При цьому ст. 517 КПК України передбачено дотримання режиму секретності лише щодо відомостей, які становлять державну таємницю. Водночас пункт 5.1 Інструкції про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання

їх результатів у кримінальному провадженні містить вичерпний перелік документів, які підлягають засекречуванню під час проведення НСРД. Вимога щодо засекречення протоколу огляду та ідентифікації вручення заздалегідь ідентифікованих засобів відсутня.

Згаданий вище протокол огляду та вручення грошових коштів від 16 жовтня

2015 року не містить грифу секретності і складений уповноваженою особою - оперуповноваженим ГВ БКОЗ ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_16 .

З огляду на викладене, безпідставними є й доводи сторони захисту про те, що цей протокол складений неуповноваженими особами та є недопустимим доказом

у кримінальному провадженні.

Усупереч твердженням захисника у касаційній скарзі оформлення огляду

та вручення грошових коштів шляхом складання відповідного протоколу їх огляду

і вручення узгоджується з вимогами ст. 273 ч. 2 КПК України. Протокол

про результати контролю за вчиненням злочину також наявний в матеріалах кримінального провадження і досліджений місцевим судом (т. 2, а.к.п. 4-7).

Крім того, згідно постанови прокурора прокуратури Одеської області ОСОБА_17 від 15 жовтня 2015 року прийнято рішення під час проведення контролю

за вчиненням кримінального правопорушення використовувати заздалегідь ідентифіковані (помічені) гроші, які були надані ОСОБА_8 співробітниками ГВ БКОЗ ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 3, а.к.п. 44-45), у зв`язку із чим у слідчого

не було підстав звертатися з клопотанням про арешт грошових коштів на суму 22 000 грн, які були залучені для проведення НСРД відповідно до ст. 273

КПК України.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, технічна фіксація НСРД

у кримінальному провадженні здійснювалася на підставі постанов прокурора

про проведення спостереження за особою, про проведення аудіо-, відеоспостереження за особою, відповідних клопотань та ухвал слідчих суддів

(т. 3 матеріалів кримінального провадження), з огляду на що винесення окремої постанови про фіксацію НСРД технічними засобами, на що звертає увагу захисник у касаційній скарзі, не вимагалося.

Доводи сторони захисту щодо неможливості ідентифікації засобів спецтехніки для фіксування НСРД, встановлення їх технічних характеристик, відсутності

даних про пакування носіїв аудіо-, відеозаписів, що позбавляє можливості встановити хід проведення НСРД та свідчить про недопустимість цих доказів

є безпідставними з огляду на нижченаведене.

Згідно зі ст. 246 ч. 1 КПК України відомості про факт та методи проведення НСРД

не підлягають розголошенню, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Вичерпний перелік відомостей, що є державною таємницею, визначений Зводом відомостей, що становлять державну таємницю, затвердженим наказом голови Служби безпеки України від 23 грудня 2020 року № 383, відповідно до змісту пунктів 4.5.1, 4.5.6 якого до державної таємниці належать відомості про номенклатуру, фактичну наявність спеціальних технічних засобів чи спеціальної техніки устаткування, апаратури, приладів, пристроїв, програмного забезпечення, препаратів та інших виробів, призначених (спеціально розроблених, виготовлених, запрограмованих або пристосованих) для негласного отримання інформації,

що розкривають найменування, принцип дії чи експлуатаційні характеристики технічних засобів розвідки, спеціальних технічних засобів чи спеціальної техніки, призначених для здійснення та забезпечення оперативно-розшукової, контррозвідувальної чи розвідувальної діяльності, володіння якими дає змогу зацікавленій стороні впливати на її результати, що створює загрозу національним інтересам і безпеці.

Тобто право на обмеження розкриття у кримінальному провадженні відомостей, визначених ст. 246 КПК України, обумовлено віднесенням їх до державної таємниці та потребою зберігати таємні поліцейські методи розслідування злочинів.

Застосований у кожній справі порядок прийняття рішень має відповідати вимогам змагального судового процесу та рівності сторін, що передбачає належні гарантії захисту інтересів обвинуваченого.

Зазначення у протоколах за результатами проведення НСРД (результати контролю, аудіо-, відеоконтроль особи) від 17 жовтня 2015 року відомостей про фіксування,

без зазначення назви спецтехніки та серійного номера (т. 1, а.к.п. 246-254,

т. 2, а.к.п. 4-15), враховуючи, що відомості про спеціальні технічні засоби, призначені для негласного отримання інформації, є державною таємницею

й стосуються не тільки цього кримінального провадження, їх розголошення

без належних і обґрунтованих підстав загрожує національним інтересам та безпеці, поняття і ознаки яких визначені в Законі України від 21 червня 2018 року

№ 2469-VIII «Про національну безпеку України», не суперечить положенням статей 104, 105, 252 КПК України.

Долучені ж у якості додатків до вказаних протоколів за результатами проведення НСРД технічні носії інформації упаковані у спосіб, що забезпечує їх належне збереження в матеріалах кримінального провадження.

Покликання захисника ОСОБА_7 на безпідставне внесення відомостей

до ЄРДР про вчинення тяжкого злочину, оскільки в кримінальному провадженні відсутня інформація щодо заведення оперативно-розшукової справи для документування протиправної діяльності ОСОБА_6 є необґрунтованими, оскільки підстави для початку досудового розслідування чітко регламентовані в ст. 214

КПК України.

Так, відповідно до ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

У цьому кримінальному провадженні відомості до ЄРДР вносилися на підставі заяви про злочин з врахуванням тієї інформації, яка повідомлена заявником за фактом вимагання працівником правоохоронного органу неправомірної вигоди,

що охоплювалося складом кримінального правопорушення, передбаченого

ст. 368 ч. 3 КК України, та свідчило про вчинення тяжкого злочину й давало право

на проведення НСРД.

Усупереч доводам захисника, обвинувальний акт стосовно ОСОБА_6 складений із дотриманням вимог ст. 291 КПК України, у ньому викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону

і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність

та формулювання обвинувачення, а також інші відомості, передбачені ч. 2 вказаної статті.

Предметом дослідження у суді першої інстанції були і твердження сторони захисту про порушення органом досудового розслідування вимог ст. 290 КПК України через неналежне відкриття ухвал апеляційного суду про надання дозволу на проведення НСРД, яке цей суд аргументовано відхилив, врахувавши правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, сформульований в постанові від 16 жовтня 2019 року

в справі № 640/6847/15-к, згідно з яким процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД (ухвали, постанови, клопотання) та які на стадії досудового розслідування не було відкрито стороні захисту в порядку, передбаченому ст. 290 КПК, з тієї причини, що їх не було в розпорядженні сторони обвинувачення (процесуальні документи не було розсекречено на момент відкриття стороною обвинувачення матеріалів кримінального провадження), можуть бути відкриті іншій стороні під час розгляду справи в суді за умови своєчасного вжиття прокурором усіх необхідних заходів для їх отримання. У випадку розкриття процесуальних документів, які стали підставою для проведення НСРД, після передачі кримінального провадження до суду суд зобов`язаний забезпечити стороні захисту достатній час та реальну можливість для доведення перед судом своєї позиції щодо належності та допустимості доказів, отриманих у результаті НСРД

у комплексі з процесуальною підставою для проведення НСРД з метою реалізації принципу змагальності.

Як установив місцевий суд і це підтверджується матеріалами справи, під час судового розгляду, прокурор надав суду ухвали слідчих суддів Апеляційного суду Одеської області від 16 жовтня 2015 року № 9154, 9155, 9156, 9157, від 10 жовтня 2015 року № 9182, 9183, 9184, якими надано дозвіл на проведення НСРД щодо ОСОБА_6 (т. 1, а.к.п. 1-29) та інші процесуальні документи (постанови

та клопотання про надання дозволу на проведення НСРД, які містяться у 3 томі кримінального провадження), котрі підтверджують законність проведення НСРД

у кримінальному провадженні № 0000705.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 не було порушено балансу інтересів сторін кримінального провадження та їх процесуальних прав на збирання і подання до суду доказів, оскільки відкриття стороні захисту зазначених вище ухвал слідчих суддів та інших матеріалів, які стосуються проведення НСРД, було здійснено з дотриманням вимог ст. 290 ч. 11 КПК України, у сторін було достатньо часу для ознайомлення із цими процесуальними документами та визначення своїх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими кримінальним процесуальним законом, тож немає підстав для визнання недопустимими доказами відповідних протоколів НСРД, складених на підставі зазначених документів. Колегія суддів Верховного Суду вважає такий висновок місцевого суду правильним.

У ході касаційної перевірки матеріалів кримінального провадження

не підтвердились і доводи захисника про те, що судове провадження у суді першої було здійснено неповноважним складом суду, оскільки для розгляду справи було визначено колегію суддів, а судовий розгляд проведено суддею одноособово.

Так, відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 листопада 2015 року для розгляду справи № 523/18054/15-к

у Суворовському районному суді м. Одеси було визначено колегію суддів у складі: ОСОБА_18 (доповідач), ОСОБА_19 , ОСОБА_20 (т. 1, а.к.п. 15).

У подальшому 30 листопада 2015 року, у зв`язку із некоректно заданими відомостями, що вплинули на авторозподіл, було проведено повторний автоматичний розподіл між суддями, відповідно до якого зі справи були виведені судді ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , що підтверджується звітом про повторний автоматичний розподіл справи між суддями, який доступний на офіційному

веб-порталі Судова влада України за посиланням https://court.gov.ua/log_documents/10486114/1536/.

Таким чином, розгляд цієї справи у місцевому суді здійснювався одноособово суддею ОСОБА_18 відповідно до вимог ст. 31 КПК України (в редакції Закону, яка діяла станом на час проведення автоматичного розподілу справи між суддями).

Усупереч доводам захисника, технічний запис судового засідання Суворовського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2016 року наявний і долучений до матеріалів кримінального провадження, що надає можливість відтворити зміст проведених

у вказаному судовому засіданні процесуальних дій, зокрема й процес допиту свідка ОСОБА_9 , понятих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Зміст технічного запису узгоджується з журналом судового засідання від 04 квітня 2016 року, в якому також зазначено зміст проведених процесуальних дій, наведено показання допитаних осіб, зокрема свідка ОСОБА_9 , понятих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , клопотання та думки/позиції учасників судового провадження щодо поданих клопотань, прийняті судом рішення за результатом їх розгляду тощо (т. 1, а.к.п. 54-59).

Стосовно судового засідання 11 липня 2023 року, в якому відбувалося проголошення повного тексту вироку, то у зв`язку з неприбуттям до суду всіх осіб, які брали участь у судовому провадженні, відповідно до вимог ст. 107 ч. 4

КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження вказаного засідання не здійснювалося, про що секретарем судового засідання було складено довідку (т. 2, а.к.п. 73).

За таких обставин, доводи захисника про необхідність безумовного скасування судових рішень через відсутність в матеріалах кримінального провадження технічного запису судових засідань є безпідставними.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що вирок суду щодо ОСОБА_6 в частині доведення його винуватості в одержанні ним,

як службовою особою, котра займає відповідальне становище, неправомірної вигоди за невчинення такою службовою особою в інтересах того хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища, належним чином умотивований і відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України.

Зокрема, в ньому вказано формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, диспозиції статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_6 визнано винним, та об`єктивні докази

на підтвердження встановлених судом обставин.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката

ОСОБА_10 на вирок місцевого суду, належним чином перевірив викладені

в ній доводи про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, частина з яких аналогічні доводам касаційної скарги захисника ОСОБА_7 , визнав їх безпідставними, мотивував своє рішення та зазначив підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Апеляційний суд погодився з належно вмотивованими висновками суду першої інстанції про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 ч. 3 КК України, доведена поза розумним сумнівом належними та допустимими доказами, зазначивши, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого та захисника не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не містять переконливих обґрунтувань, які б вказували на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України

про кримінальну відповідальність.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції

дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення у кримінальному провадженні, повно та всебічно перевірив зібрані на досудовому розслідуванні докази й дав їм у сукупності належну оцінку.

Також апеляційний суд перевірив та визнав необґрунтованими доводи сторони захисту щодо відсутності в матеріалах кримінального провадження журналів

і технічних записів судових засідань, безпідставної відмови захисту у визнанні доказів недопустимими, порушення стороною обвинувачення вимог ст. 290

КПК України під час відкриття ухвал слідчих суддів й інших матеріалів, пов`язаних

з проведенням НСРД у кримінальному провадженні, та інші доводи апеляційної скарги.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд апеляційної інстанції розглянув апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6

та захисника ОСОБА_10 з дотриманням положень ст. 405 КПК України

і дійшов правильного висновку, що вирок суду першої інстанції стосовно

ОСОБА_6 відповідає вимогам кримінального процесуального закону,

є обґрунтованим та вмотивованим.

За результатом апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції в своїй ухвалі надав обґрунтовані відповіді на всі доводи, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого та захисника, частина з яких є аналогічними доводам касаційної скарги захисника ОСОБА_7 , навів переконливі аргументи на їх спростування, зазначив підстави, з яких визнав цю апеляційну скаргу необґрунтованою, та належним чином мотивував своє рішення.

Під час розгляду цього кримінального провадження судами не встановлено ознак провокації ОСОБА_6 на вчинення злочину з боку правоохоронних органів та інших осіб, не зазначала про це і сторона захисту під час розгляду кримінального провадження у судах першої і апеляційної інстанцій. У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 також не наводить конкретних доводів в чому саме полягала провокація ОСОБА_6 на вчинення злочину.

Крім того, у цій справі сторона захисту заперечує факт вчинення ОСОБА_6 злочину, а відповідно до практики Європейського суду з прав людини цей суд визнає необґрунтованими та не розглядає по суті заяви щодо провокації злочину, коли заявник заперечує факт вчинення ним злочину та одночасно заявляє

про провокацію на його вчинення (рішення у справі «Берлізев проти України»

від 08 липня 2021 року).

У цій справі ЄСПЛ визнав непослідовним заперечення заявником вчинення злочину та одночасне висунення ним скарги, що його спровокували вчинити злочин. Захист

від провокації обов`язково передбачає, що обвинувачений визнає вчинення інкримінованих йому дій, але стверджує, що вони були наслідком незаконного підбурювання з боку працівників міліції.

Невірне зазначення у судових рішеннях прізвища свідка ОСОБА_8

(як ОСОБА_21 - неправильно) не вплинуло і не вливає на законність

та обґрунтованість судових рішень щодо ОСОБА_6 . Питання щодо виправлення описок можуть бути вирішені в порядку, передбаченому ст. 379 КПК України.

Безпідставними є і доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_7 про те,

що під час судового розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій

ОСОБА_6 не було забезпечено належної правової допомоги захисником.

Так, захист прав і законних інтересів ОСОБА_6 під час досудового розслідування

та кримінального провадження у судах першої і апеляційної інстанції здійснював професійний захисник - адвокат ОСОБА_10 , якого ОСОБА_6 обрав самостійно, уклавши з ним договір про надання правової допомоги

(т. 1, а.к.п. 139-143). Здійснюючи захист ОСОБА_6 , адвокат ОСОБА_10 займав активну позицію, брав участь у слідчих діях і судових засіданнях, звертався з клопотаннями в інтересах підзахисного до суду, зокрема з письмовими клопотанням про визнання доказів неналежними (т. 2, а.к.п. 36-39, 43-46), подавав запити в компетентні органи (т. 2, а.к.п. 47-49), виступав у судових дебатах

(т. 2, а.к.п. 40-42), направляв апеляційну скаргу на вирок суду (т. 2, а.к.п. 80-85) тощо, забезпечуючи його активний і належний захист.

Під час касаційної перевірки матеріалів кримінального провадження

не встановлено об`єктивних відомостей, які би підтверджували факт неналежного виконання захисником ОСОБА_10 професійних обов`язків адвоката,

що могло би призвести до обмеження прав ОСОБА_6 , передбачених ст. 6 ч. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 59 Конституції України, ст. 20, ст. 42 частинами 3, 4 КПК України.

Колегія суддів звертає увагу, що ефективність захисту не є тотожною досягненню за результатами судового розгляду бажаного для засудженого результату,

а полягає в наданні йому належних і достатніх можливостей із використанням власних процесуальних прав та кваліфікованої юридичної допомоги,

яка в передбачених законом випадках, є обов`язковою, захищатися

від обвинувачення в передбачений законом спосіб.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів

не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність вини

ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ст. 368 ч. 3 КК України (за виключенням кваліфікуючої ознаки вимагання неправомірної вигоди), та правильність кваліфікації його дій.

Суди першої та апеляційної інстанцій дотрималися вимог статей 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуто у відповідності до вимог

КПК України.

Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. У кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 цей стандарт доведення винуватості дотримано, оскільки за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і засуджений

винний у його вчиненні.

При призначенні ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення і наслідки, відомості про особу обвинуваченого, який є особою молодого віку, раніше не судимий, у лікарів психіатра та нарколога на обліках не перебуває, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, відсутність обставин,

які пом`якшують і обтяжують покарання, та призначив ОСОБА_6 основне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, яке є мінімальним згідно

із санкцією ст. 368 ч. 3 КК України, і додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати відповідні посади на строк 3 роки з позбавленням ОСОБА_6 на підставі ст. 54 КК України спеціального звання «молодший лейтенант міліції».

З огляду на зазначене, а також на те, що виключення із обвинувачення ОСОБА_6 кваліфікуючої ознаки вимагання неправомірної вигоди не впливає на правильність кваліфікації його дій за ст. 368 ч. 3 КК України, не змінює її, не впливає на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, колегія суддів, виключаючи кваліфікуючу ознаку вимагання неправомірної вигоди, не вбачає підстав для пом`якшення призначеного засудженому покарання.

Отже, покарання, призначене ОСОБА_6 , за своїм видом і розміром є необхідним

та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації, є адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами

для скасування судових рішень, не виявлено.

Враховуючи зазначене, касаційну скаргу захисника слід задовольнити частково.

Керуючись статтями 436, 438 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 11 липня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 04 березня 2025 року щодо ОСОБА_6 змінити.

Виключити з цих судових рішень посилання на кваліфікуючу ознаку вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368 ч. 3

КК України, - вимагання неправомірної вигоди.

У решті зазначені судові рішення щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.

Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3