ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/817/256/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - тримання під вартою
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2025 р. м.Тернопіль

Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

підозрюваного ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000286 від 21 червня 2024 року, за апеляційною скаргою захисника підозрюваного ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 вересня 2025 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 вересня 2025 року частково задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС відділу СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_9 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000286 від 21.06.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, та застосовано до підозрюваного

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тернополя, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, розлученого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця, раніше судимого,

запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

Встановлено строк дії ухвали в частині застосування запобіжного заходу до 18 год. 26 хв. 17 листопада 2025 року.

Одночасно ОСОБА_7 визначено заставу 50 (п`ятдесят) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 151 400 (сто п`ятдесят одна тисяча чотириста) гривень.

Як слідує з матеріалів провадження, групою слідчих СУ ГУНП в Тернопільській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000286 від 21.06.2024 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 255-1, ч. 2 ст. 307 КК України.

Під час проведення досудового розслідування встановлено, що у січні 2025 року, точна дата не встановлена, ОСОБА_10 , відбуваючи покарання у Державній установі «Чортківська установа виконання покарань (№ 26)», усвідомлюючи незаконність обігу наркотичних засобів, прийняв рішення про організацію їх незаконного придбання, пересилання, зберігання з метою збуту та збуту, зокрема бупренорфіну та метадону, іншим засудженим, які перебувають на території зазначеної установи, що є порушенням вимог ст. 7 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори».

Розуміючи, що самостійно реалізувати вказаний умисел, перебуваючи в умовах ДУ «Чортківська установа виконання покарань (№ 26)», він не міг, ОСОБА_10 вирішив залучити до цієї діяльності ОСОБА_11 , який також відбуває покарання в ДУ «Чортківська установа виконання покарань (№ 26)», ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , які перебувають на волі та проживають у м. Тернополі. З цією метою ОСОБА_10 повідомив ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_12 про свої злочинні наміри та довів до їх відома деталі вказаного вище злочинного плану, на що останні погодилися та надали добровільну згоду на участь у його реалізації.

План злочинної діяльності передбачав налагодження каналу незаконного надходження до ДУ «Чортківська установа виконання покарань (№ 26)» наркотичних засобів бупренорфіну та метадону, які отримували шляхом купівлі або безоплатного одержання від осіб, що перебувають на замісній підтримувальній терапії та отримують відповідні препарати у закладах охорони здоров`я.

ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , діючи за попередньою змовою групою осіб, за допомогою засобів мобільного зв`язку координували дії ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , у тому числі домовляючись про особисті зустрічі з наркозалежними особами на території м. Тернополя та Тернопільської області. Останні продавали або передавали їм наркотичні засоби бупренорфін або метадон.

Отримавши наркотичні засоби від осіб, які перебувають на замісній підтримувальної терапії хворих з опіоїдною залежністю, ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , діючи відповідно до вказівок ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , здійснювали їх упакування у побутові речі та продукти харчування у невстановлених слідством місцях у м. Тернополі, з метою подальшого пересилання.

Надалі за допомогою засобів зв`язку ОСОБА_10 та ОСОБА_11 надавали вказівки щодо здійснення відправлення посилок із наркотичними засобами через оператора поштового зв`язку ТОВ «Нова Пошта» з м. Тернополя до ДУ «Чортківська установа виконання покарань (№ 26)» на ім`я інших ув`язнених, визначених ОСОБА_11 . З метою приховання злочинної діяльності ОСОБА_7 та ОСОБА_12 залучали сторонніх осіб для безпосереднього здійснення відправлень з відділень ТОВ «Нова пошта», використовуючи при цьому вигадані анкетні дані відправників.

Таким чином у період з лютого 2025 року по теперішній час ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , діючи за попередньою змовою групою осіб, всупереч Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» № 60/95-ВР від 15.02.1995, порушуючи Порядок провадження діяльності, пов`язаної з обігом наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, та контролю за їх обігом, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 589 від 03.06.2009, та Наказ Міністерства охорони здоров`я України № 188 від 01.08.2000 «Про затвердження таблиць невеликих, великих та особливо великих розмірів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, які знаходяться у незаконному обігу», здійснювали незаконне придбання, зберігання, пересилання з метою збуту та збут наркотичних засобів (бупренорфіну та метадону) особам, схильним до їх вживання, на території ДУ «Чортківська установа виконання покарань (№ 26)» за таких обставин.

Так, 03.08.2025 ОСОБА_10 , перебуваючи у ДУ «Чортківська установа виконання покарань (№ 26)», зателефонував до невстановленої особи на прізвисько « ОСОБА_13 », з якою домовився про придбання наркотичного засобу бупренорфіну. Під час телефонної розмови ОСОБА_10 повідомив невстановлену особу на прізвисько « ОСОБА_13 » про зарахування грошових коштів у сумі 1500 гривень на банківську картку, реквізити якої були надані останнім. Після здійснення оплати ОСОБА_10 надав невстановленій особі на прізвисько « ОСОБА_13 » номер телефону іншої невстановленої особи « ОСОБА_14 », яка мала отримати придбаний наркотичний засіб.

Після цього, ОСОБА_10 повідомив ОСОБА_11 про факт придбання наркотичного засобу та узгодив з ним, що організацією поштового відправлення займатиметься ОСОБА_7 .

У подальшому, за вказівкою ОСОБА_10 , 03.08.2025 у м. Тернопіль невстановлена особа під прізвиськом « ОСОБА_13 » передала наркотичний засіб бупренорфін невстановленій особі під прізвиськом « ОСОБА_15 ».

Надалі, 04.08.2025 приблизно о 19 год. 20 хв. ОСОБА_10 , під час телефонної розмови з ОСОБА_7 , який діяв за його вказівкою, описав зовнішній вигляд «Хоми» та координував його дії з метою забезпечення особистої зустрічі біля магазину «АТБ» у місті Тернопіль для передачі придбаного наркотичного засобу.

Отримавши 04.08.2025 наркотичний засіб, придбаний ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , від невстановленої особи під прізвиськом « ОСОБА_15 », ОСОБА_7 , діючи відповідно до вказівок ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , сформував поштову посилку, в якій приховав наркотичний засіб серед інших речей та продуктів харчування.

Надалі, 06.08.2025 приблизно о 18 год. 34 хв. ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , прийшов у приміщення відділення № 25 ТОВ «Нова Пошта», що за адресою: проспект Степана Бандери, 90, м. Тернопіль, та здійснив поштове відправлення посилки за № 59 0014 2932 6831 до ДУ «Чортківська установа виконання покарань (№ 26), в якій знаходився наркотичний засіб бупренорфін, на ім`я засудженого ОСОБА_16 , який на той момент утримувався у вказаній установі в камері № 30. При цьому ОСОБА_7 , з метою приховування незаконної діяльності та уникнення викриття правоохоронними органами, використав вигадані анкетні дані відправника « ОСОБА_17 ».

07.08.2025 під час проведення огляду поштового відправлення № 59 0014 2932 6831, доставленого до ДУ «Чортківська установа виконання покарань (№ 26)», що розташована за адресою: вул. Лесі Українки, 3, м. Чортків, Тернопільська область, для засудженого ОСОБА_16 , в упаковці зі спеціями, яка, своєю чергою, знаходилася в упаковці «Мівіна Вермішель», було виявлено порошкоподібну речовину у згортку з полімерного матеріалу. Згідно з висновком експерта, виявлена речовина є наркотичним засобом бупренорфін, масою 0,0594 грама.

19.09.2025 року у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

В апеляційній скарзі захисник підозрюваного ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 вважає, що слідчий суддя допустив свавільне обмеження прав підозрюваного на свободу та особисту недоторканість, а тому постановлена судом ухвала від 20.09.2025 року є незаконною і підлягає до скасування.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що наявність наданих стороною обвинувачення доказів для кваліфікації дій підозрюваного за ч.2 ст.307 КК України недостатньо, оскільки вони не доводять складу злочину в діях підозрюваного.

Вказує, що ОСОБА_7 визнає факт відправлення «Новою поштою» передачі, проте йому не було відомо про вміст цієї передачі, а отже у нього відсутній прямий умисл на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України.

Звертає увагу суду на те, що згідно з витягом з ЄРДР слідство триває з 21 червня 2024 року, а тому в органу досудового розслідування було більш ніж достатньо часу для збирання доказів для доведення вини підозрюваного.

Вказує, що «обґрунтованість підозри» у незаконному збуті наркотичних засобів, у місцях позбавлення волі, за попередньою змовою групою осіб слідчим суддею ґрунтується на суб`єктивних припущеннях.

Зазначає, що слідчим суддею не було обґрунтовано в чому полягають ризики, передбачені ст.177 КПК України, та на відсутність доказів, які б підтверджували наявність ризиків, зокрема: незаконного впливу на свідків; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; вчинити інше кримінальне правопорушення.

На переконання апелянта, забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігти спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду можливо шляхом застосування електронних засобів контролю.

Наголошує, що ризики, які б виправдовували застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою на даний час відсутні, а тому утримання, за таких обставин, ОСОБА_7 під вартою порушує його право на свободу та особисту недоторканість, гарантовані статтею 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Вважає, що мінімально необхідним та в той же час достатнім запобіжним заходом, який би дозволив забезпечити виконання підозрюваним своїх процесуальних обов`язків у цьому провадженні та досягти мети кримінального провадження, міг би бути домашній арешт в нічний час доби із застосуванням електронних засобів контролю.

Просить скасувати ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 вересня 2025 року та застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід на такий, що не пов`язаний з позбавленням волі.

Одночасно просить поновити строк на апеляційне оскарження, оскільки копію ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 20 вересня 2025 року отримано захисником лише 26 вересня 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача; підозрюваного ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 , які підтримали подану захисником апеляційну скаргу і, з наведених у ній мотивів, просять скасувати оскаржувану ухвалу слідчого судді та застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі; прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги захисника підозрюваного; дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що у її задоволенні слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Як вбачається з матеріалів провадження, повний текст ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 вересня 2025 року, оголошено 25 вересня 2025 року за відсутності учасників провадження.

Із розписки про отримання копії оскаржуваної ухвали слідчого судді вбачається, що адвокат ОСОБА_8 отримав копію судового рішення 26 вересня 2025 року.

За змістом ч. 1 ст. 117 КПК строк виконання процесуальних дій може бути поновлений в тому випадку, якщо його пропущено з поважних причин.

Поважними причинами є ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений законом строк.

Такими поважними причинами може бути необізнаність заінтересованих осіб про мотиви прийнятого слідчим суддею рішення, що є підставою для поновлення строку апеляційного оскарження за відповідним клопотанням в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 117 КПК.

Апеляційна скарга подана захисником через засоби поштового зв`язку 01 жовтня 2025 року.

За таких обставин, колегія судді вважає, що строк на апеляційне оскарження апелянтом пропущено з поважних причин і тому слід його поновити.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється чи обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до положень ст.ст. 177, 178 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може переховуватися від органів досудового розслідування та або суду; знищити або сховати будь яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; продовжити кримінальне правопорушення чи вчинити інше.

Виходячи з положень ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

- наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

- наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу і на які вказує слідчий, прокурор;

- недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Також, суд повинен враховувати, що відповідно до ч.3 ст.176, ч.1 ст.183 КПК України найбільш суворим запобіжним заходом є тримання під вартою, який є винятковим та застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Виходячи з аналізу матеріалів кримінального провадження та клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу, колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді, що обрання підозрюваному ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідає його особі, характеру та тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наведені у клопотанні слідчого обставини, які підтверджуються доданими до нього документами, що були предметом дослідження суду, з достатньою повнотою свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Окрім того, згідно рішення ЄСПЛ у справі «Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom» стандарт доказування «обґрунтована підозра» передбачає існування фактів чи інформації, які б переконали об`єктивного спостерігача, що відповідна особа могла вчинити кримінальне правопорушення.

Аналіз матеріалів кримінального провадження та безпосередньо оскаржуваного апелянтом рішення місцевого суду, дає підстави колегії суддів для висновку, що на даній стадії кримінального провадження при вирішенні питання про обрання підозрюваному запобіжного заходу, стандарт доказування «обґрунтована підозра» дотримано як слідчим, який звернувся до суду з відповідним клопотання, так і слідчим суддею, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_7 .

При оцінці доводів сторони захисту про необґрунтованість підозри ОСОБА_7 , колегія суддів бере до уваги те, що на цій стадії процесу, як слідчий суддя, так і суд апеляційної інстанції, не вправі давати доказам оцінку з точки зору достовірності, достатності та взаємозв`язку, в інший спосіб перевіряти доведеність вини та кваліфікації дій підозрюваного, розглядати та вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження щодо обвинуваченого по суті.

Також місцевий суд дійшов правильного висновку, що застосування на даній стадії більш м`яких запобіжних заходів не є можливим, так як вони не зможуть запобігти ризикам передбаченим ст.177 КПК України, зокрема ризику переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінальних правопорушень; незаконно впливати на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

Кожен з цих ризиків слідчим суддею належним чином досліджено та відповідно аргументовано у судовому рішенні.

На думку колегії суддів, обираючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, судом першої інстанції у повній мірі та у визначеному законом порядку враховано особу підозрюваного, його соціальні зв`язки, а також всі обставини справи, з якими закон пов`язує вирішення такого питання.

Задовольняючи вказане клопотання слідчого, слідчий суддя, встановивши наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, врахувавши вагомість наданих доказів про вчинення підозрюваним злочинів, особу підозрюваного, його спосіб життя, дійшов обґрунтованого висновку, що відносно підозрюваного слід обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки саме такий запобіжний захід забезпечить виконання підозрюваним ОСОБА_7 процесуальних обов`язків та попередить вчинення ним дій, передбачених п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Враховуючи викладене, слідчий суддя прийшов до правильного висновку, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить можливість запобігання ризикам, зазначеним в ч. 1 ст. 177 КПК України.

Твердження захисника про відсутність ризиків передбачених ст. 177 КПК України колегія суддів вважає непереконливими, оскільки судом першої інстанції наведено аналіз ризиків неналежної процесуальної поведінки підозрюваного, а також враховано тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його винуватим і використано стандарт доказування обґрунтованої ймовірності, згідно з яким інші більш м`які запобіжні заходи, ніж окреслені слідчим та прокурором по відношенню до обвинуваченого, не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

Апеляційний суд враховує, що у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Також колегія суддів приймає до уваги, що згідно практики ЄСПЛ, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Тому, мотиви наведені в ухвалі слідчого судді щодо тяжкості покарання, яке загрожує підозрюваному у випадку визнання його винним у вчиненні злочинів, як одну з підстав застосування запобіжного заходу, на думку колегії суддів, є обґрунтованими.

Застосувавши до підозрюваного запобіжний захід у виді тримання під вартою, слідчий суддя при розгляді клопотання слідчого у відповідності до вимог ч. 3 ст. 183 КПК України, врахувавши конкретні обставини кримінального провадження, також дійшов правильного висновку щодо можливості визначення підозрюваному ОСОБА_7 застави у 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яка достатньою мірою, у разі внесення застави, гарантуватиме виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків.

При цьому, розмір застави визначений в межах, передбачених п. 2) ч. 5 ст. 182 КПК України, та не є максимальним.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості ухвали слідчого судді є непереконливі, оскільки слідчий суддя при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою належним чином дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування даного виду запобіжного заходу.

Порушень вимог КПК України, які б могли стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, по справі не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 вересня 2025 року про обрання запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_7 законною та обґрунтованою і підстав для її скасування, про що ставить питання в апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 , не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 422 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Поновити адвокату ОСОБА_8 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 вересня 2025 року.

Апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 вересня 2025 р про обрання запобіжного заходу відносно підозрюваного ОСОБА_7 без змін.

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді