УХВАЛА

16 січня 2026 року

м. Київ

справа № 599/2624/23

провадження № 51 - 2906 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

вивчивши матеріали касаційної скарги ОСОБА_4 на вирок Зборівського районного суду Тернопільської області від 12 листопада 2024 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 29 травня 2025 року щодо засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,

установив:

Вироком Зборівського районного суду Тернопільської області від 12 листопада

2024 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 - ч. 1 ст. 204 Кримінального кодексу України (далі - КК), ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28 - ч. 1 ст. 204 КК і призначено покарання:

за ч. 2 ст. 28 - ч. 1 ст. 204 КК у виді штрафу в розмірі семи тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 119 000 грн

з конфіскацією та знищенням незаконно вироблених або придбаних товарів, знарядь виробництва, сировини для їх виготовлення;

за ч. 3 ст. 27 - ч. 3 ст. 28 - ч. 1 ст. 204 КК у виді штрафу в розмірі десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 000 грн з конфіскацією та знищенням незаконно вироблених або придбаних товарів, знарядь виробництва, сировини для їх виготовлення.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю вчинених кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді штрафу в розмірі десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 000 грн

з конфіскацією та знищенням незаконно вироблених або придбаних товарів, знарядь виробництва, сировини для їх виготовлення.

ОСОБА_6 , визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.27 - ч. 3 ст. 28 - ч. 1 ст. 204 КК і призначено покарання у виді штрафу в розмірі шести тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 102 000 грн з конфіскацією та знищенням незаконно вироблених або придбаних товарів, знарядь виробництва, сировини для їх виготовлення.

Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.

На підставі статей 96-1, 96-2 КК застосовано спеціальну конфіскацію майна та вилучено в дохід держави автомобілі ГАЗ 2705-415 д.н.з. НОМЕР_1 і

Mercedes-Benz Vario 815 D д.н.з. НОМЕР_2 , які належать ОСОБА_5 ; мобільний телефон «iPhone 8», який належить ОСОБА_6 , та грошові кошти в сумі 221 300 грн, 361 грн, 207 грн і 75 грн.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 29 травня 2025 року цей вирок залишено без змін.

07 січня 2026 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду

з касаційною скаргою на зазначені судові рішення разом із клопотанням про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження.

Перевіривши надані матеріали, колегія суддів (далі - Суд) вважає, що касаційна скарга не може бути предметом касаційного розгляду, оскільки подана після закінчення строку касаційного оскарження, встановленого у ст. 426 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), та за відсутності підстав для його поновлення.

Згідно з ч. 2 ст. 426 КПК касаційна скарга на судові рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Процесуальний строк може бути поновлено лише за умови його пропуску

з поважних причин. Поняття поважних причин пропуску строків є оціночним,

а його вирішення покладається на розсуд суду.

Виходячи із системного аналізу норм процесуального закону, під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи є об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно

з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали чи ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк.

У долученій до касаційної скарги заяві ОСОБА_4 просить поновити строк на касаційне оскарження вироку місцевого суду та ухвали суду апеляційної інстанції посилаючись на те, що до 08 грудня 2025 року вона не знала про існування цих рішень, оскільки не залучалася судами до розгляду справи, де вирішувалося питання про конфіскацію належного їй майна, при цьому дізналася про наявність оскаржуваного вироку випадково знайшовши його у вказаний день у речах чоловіка.

При вирішенні питання про поновлення строку Суд виходить із того, що визначений процесуальним законом трьохмісячний строк для подання касаційної скарги є досить тривалим і достатнім для реалізації права на касаційне оскарження судових рішень. При цьому особа, яка бажає подати касаційну скаргу має діяти сумлінно для того, щоб ефективно реалізувати своє право. Хоча

ст. 117 КПК містить норму щодо поновлення пропущеного строку, але це можливо лише в разі наявності поважних причин пропуску такого строку. Тому при вирішенні питання про поновлення пропущеного строку, у тому числі й строку на касаційне оскарження, до уваги мають братися: тривалість самого процесуального строку; час, який минув з дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали особі реалізувати своє право (повноваження) в межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) в межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску) та інші доречні обставини.

Оскаржувана ухвала Тернопільського апеляційного суду була постановлена

29 травня 2025 року, проте з касаційною скаргою ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду лише 07 січня 2026 року, тобто майже через три з половиною місця з моменту закінчення строку на касаційне оскарження.

Оцінюючи поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження Суд бере до уваги значний проміжок часу, що минув з моменту спливу встановленого законом процесуального строку.

При цьому Суд зважає на те, що ОСОБА_4 була обізнана про наявність та перебіг цього кримінального провадження, що прямо випливає зі змісту її заяви про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження та касаційної скарги. Зокрема, під час проведення обшуку в її помешканні під час досудового розслідування 22 липня 2023 року було вилучено, у тому числі, належний їй мобільний телефон, на який було накладено арешт.

Разом з тим у заяві не наведено відомостей про те, чи зверталася вона з клопотанням про скасування арешту на майно, яке, за її твердженням, є її власністю, як і не зазначено про інші дії, вчинені нею з метою захисту своїх прав у межах розумних строків.

За таких обставин сукупність наведених даних не дає підстав визнати причини пропуску строку на касаційне оскарження поважними, оскільки вони не свідчать про наявність об`єктивних і непереборних перешкод, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду касаційної інстанції.

Таким чином, ОСОБА_4 у своїй заяві не навела переконливих доводів щодо наявності поважних причин пропуску нею строку на касаційне оскарження судового рішення, а тому це клопотання не підлягає задоволенню.

Відтак, підстав для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження Суд не вбачає.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 429 КПК касаційна скарга повертається, якщо вона подана після закінчення строку касаційного оскарження і особа, яка її подала,

не порушує питання про поновлення цього строку або суд касаційної інстанції

за заявою такої особи не знайшов підстав для його поновлення.

На підставі викладеного та керуючись п. 3 ч. 3 ст. 429 КПК, Верховний Суд

постановив:

У задоволенні клопотання ОСОБА_4 про поновлення строку на касаційне оскарження вироку Зборівського районного суду Тернопільської області

від 12 листопада 2024 року та ухвали Тернопільського апеляційного суду

від 29 травня 2025 року відмовити.

Касаційну скаргу останньої разом із усіма доданими до неї матеріалами повернути останній.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3