Справа № 711/5089/25
Номер провадження 1-кп/711/444/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2025 року м.Черкаси

Придніпровський районний суд м.Черкаси в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

представника потерпілої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Придніпровського районного суду м.Черкаси кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001457 від 22.04.2025 стосовно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с.Холмівка, Бахчисарайського району, АР Крим Україна, мав інвалідність 2 групи в наслідок війни до 01.05.2025, з неповною загальною середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дочку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , депутатом, учасником ліквідації наслідків на ЧАЕС не являється, є учасник бойових дій, зареєстрований та фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

22 квітня 2025 року, близько 08 години 50 хвилин, ОСОБА_8 керуючи автомобілем марки Mazda 3, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись в місті Черкаси по проїзній частині вулиці Чигиринська, поблизу будинку № 5, зі сторони вулиці Симиренківська в напрямку до вулиці Сінна, проявив неуважність та порушив вимоги:

-п.2.3.б) Правил дорожнього руху України, відповідно до якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

-п.12.3. Правил дорожнього руху України, відповідно до якого уразі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Так він, керуючи автомобілем Mazda 3, реєстраційний номер НОМЕР_1 , грубо порушуючи вказані правила безпеки дорожнього руху, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, а тому, рухаючись в місті Черкаси по проїзній частині вулиці Чигиринська зі сторони вулиці Симиренківська в напрямку до вулиці Сінна, поблизу будинку № 5 по вулиці Чигиринська, при виникненні перешкоди для його руху, а саме автомобіля Suzuki Alto, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка рухалася попереду в попутному напрямку та зупинилася через ускладнення руху, вчасно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, а продовжив свій рух, внаслідок чого здійснив наїзд на вищевказаний автомобіль, який в некерованому стані, здійснив рух вперед та допустив наїзд спочатку на автомобіль Renault Megane, реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а потім на автобус ПАЗ 32054, реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , які зупинилися попереду в попутному напрямку.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажирка автомобіля Suzuki Alto, реєстраційний номер НОМЕР_2 , потерпіла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 29.05.2025 № 03-01/363, отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому голівки правої променевої кістки без зміщення уламків, що відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Спричинення потерпілій ОСОБА_5 середньої тяжкості тілесних ушкоджень знаходиться в причинному зв`язку, відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи від 26.05.2025 № СЕ-19/124-25/7897-ІТ, з порушенням водієм автомобіля Mazda 3, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_8 п. 12.3 Правил дорожнього руху України.

Вказаними діями ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху, а саме п.2.3.б), п.12.3 Правил дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 , свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України визнав повністю, у вчиненому щиро покаявся, підтвердивши обставини, а саме: час, місце та спосіб вчинення ним інкримінованого йому органом досудового розслідування злочину, викладених в обвинувальному акті, які відповідають дійсності і він їх у повному обсязі підтверджує. Пояснив, що вранці 22.05.2025, керував автомобілем Mazda д.н.з. НОМЕР_1 . Рухався по вул. Чигиринській в напрямку вул. Сінна від вул. Симиренка. Швидкість руху була близько 55-60 км/год. Під час керування автомобілем, почував себе нормально. Спочатку він рухався ближче до центру дороги, потім перелаштувався праворуч. Коли перелаштувався, то побачив там перешкоду у виді автомобіля. Коли побачив перешкоду, не встиг загальмувати і врізався в Suzuki. Перед ним були інші автомобілі. Після ДТП він самостійно вийшов з машини. Швидку він не викликав, її викликали пожежники. На місці пригоди було пошкоджено декілька автомобілів. До потерпілих в лікарню він не їздив, але постійно цікався їх станом у слідчого. З потерпілою не намагався сконстатувати, оскільки йому сказали, що вона не має бажання з ним зустрічатися. У скоєному щиро кається. Просить суд врахувати, що він активно приймав участь у розслідуванні, співпрацював зі слідчими. До судового розгляду потерпілу не бачив, а тому зараз просить у неї вибачення за те, що сталося з його вини, не бажав таких наслідків. Просить також врахувати, що протягом чотирьох місяців, він не отримував ніяких фінансових надходжень, а тому у нього не було грошей, щоб зустрічатися з потерпілою. Крім того, він має поганий стан здоров`я, у зв`язку з чим вимушений лікуватися, через що він постійно несе великі витрати, оскільки держава не забезпечує його лікування, як УБД. На даний час він переоформлює групу інвалідності, що займає тривалий час. Просив врахувати, що під час досудового розслідування він усвідомив та повністю визнав свою провину, зробивши для себе належні висновки, засуджує свою поведінку. У скоєному щиро розкаявся та просив суворо не карати, надавши шанс на виправлення. Щодо цивільного позову зазначив, що визнає його частково, а саме визнає моральну шкоду в сумі 20000 грн., витрати на правову допомогу не визнає.

Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 пояснила 22.04.2025 вранці вони з донькою сіли в транспортний засіб, а саме автомобіль Suzuki. За кермом якого перебувала її донька ОСОБА_10 . Рухались по вул. Чигиринській. Під`їжджаючи до пожежної частини зупинилися, оскільки попереду них стояли машини. Всі стояли. Перед ними стояв 24 маршрут громадського таксі. В цей час її донька, дивлячись у дзеркало заднього виду, сказала: «Коли ж він буде зупинятися?». В цей час позаду, на великій швидкості, їхав автомобіль. По вул. Чигиринський, навпроти пожежної частини є спеціально обладнаний скверик для жінок з колясочками і там поряд будинок для глухо-німих. І цей автомобіль їхав прямо на цих людей. Як це в точності було вона сказати не може, оскільки говорила по телефону. Її донька сказала « ОСОБА_13 аварія!» і в цей час відбувся удар, від якого у неї з рук вилітає телефон, злітають окуляри і вона б`ється головою. Після ДТП до них підійшов хлопець, відкрив двері та запитав, чи може він чимось допомогти. Вона ледь вийшла з машини. Донька вийшла через її сидіння, оскільки її двері заблокувало. Був такий удар, від якого їх сидіння просто розклалися. Коли вони вийшли з автомобіля, то обвинувачений їх бачив, проте до них не підходив та не цікавився їх самопочуттям. Від удару у неї сильно боліла спина і її просто скрючило. Обвинувачений в цей час просто стояв і дивився на них. Натомість йому принесли стільчик і воду, а до них ніхто не підходив. Викликали швидку лише для обвинуваченого. Тоді до них підійшла її донька і запитала, де ще одна карета швидкої для потерпілої, оскільки її мамі дуже погано. Лише після цього приїхала ще одна швидка. У неї був дуже високий тиск, вона стала погано бачити, та чути. Її донька також постраждала внаслідок ДТП, отримавши крововилив у мозок. Вона також лежала в лікарні, проте КТ показало, що все добре, а тому вона стала не потерпілою, а свідком. У доньки автомобіль Suzuki це маленький автомобіль. В момент руху в автомобілі вони були пристебнуті ременями. Подушки безпеки не спрацювали. У неї в руках була сумка з документами, які вона тримала попереду себе. Від удару у неї весь живіт був у синцях. Одразу після ДТП всі бігли до обвинуваченого, а не до них. Вся увага була до нього. МЧСники побігли до інших машин, бо вони були з горючим, щоб відключити клеми. Чи був обвинувачений під час ДТП на милицях, не бачила. Бачила, що йому принесли стільчик і одна нога була простягнута. З моменту ДТП і до тепер обвинувачений не намагався зв`язатися з нею та хоча б вибачитися. Внаслідок аварії у неї була ушкоджена права рука. Три тижні вона перебувала на лікарняному. На четвертому тижні вийшла на роботу. Але після лікування травматолог, у якого вона лікувалася, направив її до невропатолога. Наразі після ДТП у неї дуже високий тиск, вона погано спить. Протягом трьох тижнів їй потрібна була стороння допомога, а саме їй допомагала донька, оскільки вона не могла самостійно вдітися, поїсти. Наразі пошкоджена рука повністю не функціонує, вона не може її повністю підняти і робить все лівою рукою. Цивільний позов підтримує повністю, зокрема просить стягнути моральну шкоду в сумі 100000, та витрати на правничу допомогу. Оскільки нею були понесені значні витрати, зокрема на МРТ, лікування, реабілітацію. Наразі у неї з`явився страх їздити в машині з дитиною, тому вона вимушено пересувається лише на маршрутному таксі. Наразі вона взагалі не спить, пішло порушення сну. Покарання просить призначити не пов`язане з позбавленням волі, проте обов`язково з позбавленням права керування.

Враховуючи те, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства злочину при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги, що прокурор, потерпілий не оспорювали фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності його позиції, роз`яснивши йому положення ч.3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, вислухавши думку прокурора, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Суд також пересвідчився в добровільності позиції обвинуваченого та не знайшов підстав вважати, що останній себе оговорює або в інший спосіб викривлює визнані ним у судовому засіданні обставини, чи визнає під примусом.

Заперечень з приводу оголошених фактичних обставин, встановлених в ході досудового розслідування в кримінальному проваджені, від сторін не надійшло, учасники погодилися із кваліфікацією вчинених діянь, будь-які заперечення відсутні.

Вина обвинуваченого ОСОБА_8 підтверджується доказами, які були зібрані органами досудового розслідування і які він визнав в судовому засіданні, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України.

Це узгоджується з вимогами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого, покази якого є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин злочину, добровільності та істинності його позиції, допитавши потерпілу, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, також дослідивши цивільний позов, висновок експерта №02-01/363 та медичну документацію, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає, що своїми діями ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення - злочин, передбачене ч.1 ст.286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху, а саме п.2.3.б), п.12.3 Правил дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Суд, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч.1 ст.368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

За змістом статей 50, 65 КК України та п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р. зі змінами від 06.11.2009 р., особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину. Індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром якої є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд відповідно до ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, яке відповідно ст.12 КК України, відноситься до категорії нетяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, даний про притягнення обвинуваченого до адміністративної відповідальності суду не надано, має постійне місце проживання та реєстрації, є учасником бойових дій, має ІІ групу інвалідності внаслідок війни, терміном до 01.05.2025, на обліку у лікаря психіатра чи нарколога не перебуває, має на утриманні неповнолітню дочку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно характеристики, за місцем проживання характеризується позитивно, вину визнав, щиро розкаявся, висловивши щирий жаль з приводу свого вчинку та осудив свою поведінку, активно сприяв розкриттю злочину.

Згідно досудової доповіді дослідження інформації, що характеризує ОСОБА_8 за місцем його проживання, умов його життєдіяльності відносин у суспільстві, результати оцінки ризику вчинення ним повторного кримінального правопорушення, а також його імовірної небезпеки для суспільства свідчать про можливість виправлення особи без ізоляції від суспільства. У разі якщо суд дійде висновку про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає доцільним покласти на ОСОБА_8 крім обов`язків, передбачених частиною 1 статті 76 КК України, покласти на особу додаткові обов`язки, передбачені частиною 3 статті 76 КК України, зокрема: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. З урахуванням вимог абзацу сімнадцятого статті 368 КПК України пропонують зазначену досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику прийняти до відома під час винесення рішення про міру кримінальної відповідальності у межах санкції статті інкримінованого кримінального правопорушення.

У зв`язку з чим згідно зі ст.66 КК України суд, в якості обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 , визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину. Про ці обставини, на думку суду, свідчать показання ОСОБА_8 , які не спростовані стороною обвинувачення, зокрема, що він визнав вину, щиро покаявся у вчиненому злочині, активно сприяв розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання, згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Перевіряючи наявність обставин, які пом`якшують покарання, суд враховує правову позицію Верховного суду викладену у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 297/562/17 (провадження № 51-329км18), згідно якої щире каяття як таке, характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалася.

Активне сприяння розкриттю злочину є окремою обставиною, що пом`якшує покарання п.1 ч.1ст.66 КК України. Тобто, передбачені п.1 ч.1ст.66 КК України, обставини, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину є альтернативними, незалежними та можуть існувати відокремлено одна від одної.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Саме такого висновку дійшов Верховний суд у постанові від 30 жовтня 2018 року у справі № 559/1037/16-к.

При цьому, суд враховує, що щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, дає правдиві показання, негативно оцінює злочин, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Також суд враховує, що активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином, зокрема таким, як повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 66 КК України, згідно якої - при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті, у якості обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд визнає наявність на утриманні обвинуваченого неповнолітню дочку, ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В судовому засіданні обвинувачений свою вину визнав у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся, неодноразово висловлював жаль з приводу вчиненого, критично оцінював свої дії та готовий нести відповідальність за вчинене, що також свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро кається, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з його вини. Також в судовому засіданні знайшло своє підтвердження активне сприяння розкриттю злочину, яке виразилося у добровільній допомоги слідству.

Згідно до п.п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 23 грудня 2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за ст.286 КК України суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію транспортних засобів, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку призначення покарання за частинами 1, 2 ст.286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Додаткове покарання відповідно до ч.1 ст.286 КК України призначається на строк до трьох років.

При вирішенні питання про призначення додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_8 у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує суспільну небезпечність вчиненого злочину, направленого проти безпеки дорожнього руху, а також наслідки у виді тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Так, ОСОБА_8 своїми необережними діями, які виразились в порушенні вимог пунктів 2.3.б); 12.3 Правил дорожнього руху, керуючи транспортним засобом, спричинив середньої тяжкості тілесне ушкодження потерпілій.

Суд також звертає увагу на позицію потерпілої ОСОБА_5 , яка в судовому засіданні не наполягала на суворій мірі покарання, проте просила суд призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керування, має претензії до обвинуваченого матеріального та морального характеру, оскільки збитки ним не відшкодовані. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_8 не надав суду доказів того, що для нього керування транспортними засобами є основною діяльністю та єдиним джерелом доходу для сім`ї. Тому, при вирішенні питання про призначення додаткового покарання обвинуваченому у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд приходить до висновку про доцільність застосування до винного вказаного додаткового покарання, наближеного до мінімальної межі.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, враховуючи вимоги ст.65 КК України про те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень і що більш суворий вид покарання з числа передбачених за скоєне кримінальне правопорушення призначається лише у випадку, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а також враховуючи ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, особи обвинуваченого, обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, думку потерпілої, яка просила суворо не карати обвинуваченого, які зважаючи на двооб`єктний характер злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, хоча і не є вирішальними, однак підлягають обов`язковому врахуванню у сукупності з іншими обставинами справи, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_8 покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, з позбавленням права керувати транспортними засобами, наближеного до мінімальної межі, передбачених санкцією ч.1 ст.286 КК України.

Підстав для застосування ст.69 КК України чи приписів ст.69-1 КК України, до обвинуваченого, суд не вбачає, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми можуть бути застосовані.

Призначення ОСОБА_8 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.

Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією лише суду, та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді, і оцінки особистості обвинуваченого, з метою досягнення саме мети визначеної ст.50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, покарання у виді позбавлення чи обмеження волі є винятковими покараннями, які застосовуються щодо осіб, виправлення яких є неможливим в іншій, передбачений законом спосіб.

В ході судового розгляду представник потерпілої адвокат ОСОБА_6 , яка діє в інтересах потерпілої ОСОБА_5 звернулася з позовною заявою до ОСОБА_8 про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням, в якій просить суд стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 100 000 грн. моральної шкоди, та 40000 грн. витрат на правничу допомогу.

В ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_8 цивільний позов визнав частково, зазначивши, що визнає моральну шкоду в розмірі 20000 грн. В задоволенні позову в частині стягнення витрат на правничу допомогу просив відмовити.

При вирішенні цивільного позову, суд приходить до наступних висновків.

Статтею 62 КПК України визначено, що цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична чи юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) обвинуваченого, однак згідно частини другої цієї статті, права та обов`язки цивільного відповідача виникають з моменту подання позовної заяви до суду.

Відповідно до ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.

Згідно правової позиції висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-183цс14 від 03.12.2014, законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен довести факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Частиною першою статті 1177 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (стаття 23 ЦК України).

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Отже, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, про що було роз`яснено в п.3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Слід звернути увагу, що моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

При оцінці обґрунтованості вимог у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди, слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Так, у даному кримінальному провадженні доведено вину обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, яка виразилась в порушені правил безпеки дорожнього руху, а саме п.2.3.б), п.12.3 Правил дорожнього руху, ОСОБА_8 , під час керування транспортним засобом, що спричинило потерпілій ОСОБА_5 середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Отже діями обвинуваченого ОСОБА_8 потерпілій ОСОБА_5 завдано моральну шкоду.

З урахуванням фактичних обставин справи та матеріалів провадження, вбачається причинний зв`язок між заподіяною потерпілій ОСОБА_5 шкодою та протиправними діями обвинуваченого ОСОБА_8 .

З викладеного слідує, що внаслідок протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_8 потерпіла ОСОБА_14 зазнала душевних страждань, глибина яких посилюється тим, що відповідач не вибачився перед нею за свої протиправні дії та навіть частково не відшкодував заподіяну шкоду. Наслідком дій обвинуваченого потерпілій спричинено моральну шкоду, яка проявилася в душевних переживаннях, негативних емоціях.

Вирішуючи доведеність позовних вимог про відшкодування моральної шкоди з обвинуваченого на користь потерпілої в розмірі 100 000 суд приймає до уваги доводи зазначені в позовній заяві та вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

При оцінці обґрунтованості вимог про відшкодування моральної шкоди суд керується принципом розумності, виходить з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди.

З урахуванням викладеного, враховуючи глибину душевних страждань позивача ОСОБА_5 , характер, тяжкість та наслідки завданої шкоди, майновий стан обвинуваченого ОСОБА_8 , виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також враховуючи те, що відшкодування моральної шкоди не може бути засобом збагачення, суд вважає, що цивільний позов заявлений представником потерпілої ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 в частині стягнення моральної шкоди, підлягає частковому задоволенню, а саме: стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_5 , в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 20 000 гривень.

Розглядаючи позов в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_5 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 40 000 грн., суд приходить до наступних висновків.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Так, згідно ст.118 КПК України процесуальні витрати складаються із витрат на правову допомогу. До вказаних витрат, згідно ч.2 ст.120 КПК України, належать витрати на правову допомогу, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором та їх несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 124 КПК України - у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. Правовою підставою відшкодування таких витрат є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що з одного боку процесуально підтверджують надання правових послуг представником, а з іншого боку свідчать про сплату вартості зазначеної правової допомоги.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Судом встановлено, що відповідно до договору б/н від 24.04.2025, ОСОБА_5 уклала угоду з адвокатом ОСОБА_6 про надання правничої допомоги.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного вище Закону).

Згідно з п.3 ч.1 ст.91 КПК розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

На підтвердження понесення вказаних витрат на правничу допомогу, суду надано квитанцію № б/н від 24.04.2025 про сплату ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 40 000 грн. понесених витрат на правничу допомогу.

При визначенні необхідного розміру витрат на правову допомогу, суд керується відповідною правовою позицією, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, згідно якої розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розгляду в суді.

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Сторона захисту клопотала про зменшення розміру належних до оплати витрат на правову допомогу на підставі ч.1 ст.119 КПК України, оскільки обвинувачений не працює, є учасником бойових дій та інвалідом 2 групи внаслідок війни, має на утриманні неповнолітню доньку, вважає розмір витрат на оплату послуг адвоката не співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання робіт з надання послуг і обсягом наданих адвокатом послуг, а тому сторона захисту такі витрати не визнає.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

З огляду на викладене, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, значення спору для сторони, витрачений адвокатом час та матеріальний стан обвинуваченого.

Враховуючи, що справа складається з одного тому в якому міститься 128 сторінок, а також письмових доказів у кількості 22 сторінки, то на думку суду, ознайомлення з вказаними документами жодної складності не представляє, також на думку суду немає складності для складання заяви про відшкодування моральної шкоди та витрат на правничу допомогу, при цьому суд звертає увагу, що у даній справі відбулось три судових засідання, а саме: 23.07.2025 було проведено підготовче засідання, тривалість якого складає 14 хвилин, справу призначено до розгляду в судовому засіданні; 04.09.2025 проведено судовий розгляд даної справи в порядку, визначеному ч.3 ст. 349 КПК України, та було відкладено за клопотанням представника потерпілого через необхідність підготування клопотання стосовно витрат на правничу допомогу; 10.09.2025 були проведені судові дебати та ухвалений вирок, то оцінюючи обґрунтованість вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з обвинуваченого, заперечення та клопотання сторони захисту в контексті положення ч. 1 ст. 119 КПК України, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, суд вважає, що заявлений розмір належних до оплати процесуальних витрат підлягає зменшенню.

Таким чином, керуючись принципами справедливості та верховенства права, враховуючи обставини кримінальної справи, матеріальний стан обвинуваченого, який є інвалідом війни та не працює, суд вважає, що розумний та справедливий розмір витрат на правову допомогу понесених потерпілою ОСОБА_5 , які підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_15 , становить 20000 (двадцять тисяч) гривень

Враховуючи те, що під час досудового розслідування запобіжний захід стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 не обирався, клопотань про обрання запобіжного заходу від учасників судового провадження на розгляд суду не надходили, а тому підстав для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу до набрання вироком законної сили суд не вбачає.

Згідно ч.4 ст.174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Так, ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 25.04.2025 накладений арешт на автомобіль «Mazda 3», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 , вилучений в ході огляду місця події від 22.04.2025 та поміщено на тимчасове зберігання на спеціальний майданчик тимчасового утримання транспортних засобів Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області за адресою: м. Черкаси, вул. Пастерівська, 104.

Із змісту ухвали встановлено, що цей захід забезпечення кримінального провадження застосовано з метою збереження речових доказів. Мета вказаного заходу досягнута, арешт з метою забезпечення цивільного позову не накладався і таке клопотання до суду не надходило, тому є всі підстави для скасування арешту на майно.

Долю речових доказів суд вирішує на підставі ч.9 ст.100 КПК України.

Відповідно до положень ч.2 ст.124 КПК України з обвинуваченого на користь держави підлягають стягненню документально підтверджені витрати на залучення експертів у загальній сумі 6239 гривень 80 копійок.

Керуючись ст.ст. 368-370, 373, 374 КПК України,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 51000 (п`ятдесят одну тисячу) гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили не обирати.

Цивільний позов представника цивільного позивача ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_8 , про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 20000 (двадцять тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 20000 (двадцять тисяч) гривень в рахунок витрат понесених на правничу допомогу.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м.Черкаси № 7125385/25 від 25.04.2025 року на автомобіль «Mazda 3», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 , вилучений в ході огляду місця події від 22.04.2025 та поміщений на тимчасове зберігання на спеціальний майданчик тимчасового утримання транспортних засобів Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області за адресою: м. Черкаси, вул. Пастерівська, 104.

Речові докази по кримінальному провадженню:

-автомобіль Mazda 3, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зберігається на спеціальному майданчику тимчасового утримання транспортних засобів Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області за адресою: м. Черкаси, вул. Пастерівська, 104 повернути власнику ОСОБА_8 ;

-автомобіль Suzuki Alto, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який передано на відповідальне зберігання ОСОБА_10 залишити у власника ОСОБА_10 ;

-автомобіль Renault Megane, реєстраційний номер НОМЕР_3 , який передано на відповідальне зберігання ОСОБА_11 залишити у власника ОСОБА_11 ;

-автобус ПАЗ 32054, реєстраційний номер НОМЕР_4 , який передано на відповідальне зберігання ОСОБА_12 - залишити у власника ОСОБА_12

-лазерний диск «Axent DVD+R», який долучений та зберігається у матеріалах кримінального провадження, залишити в матеріалах провадження протягом всього часу їх зберігання.

Стягнути із ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів у загальній сумі 6239 грн. 80 коп.:

-за проведення судової експертизи технічного стану транспортного засобу автомобіля Mazda 3, р.н. НОМЕР_1 , № СЕ-19/124-25/6687-ІТ від 14.05.2025 в розмірі 2674 гривні 20 копійок (Черкаський НДЕКЦ МВС України);

-за проведення судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/124-25/7897-ІТ від 26.05.2025 в розмірі 3565 гривень 60 копійок (Черкаський НДЕКЦ МВС України).

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Черкаського апеляційного суду через Придніпровський районний суд м.Черкаси протягом 30 днів - учасниками процесу з дня його проголошення.

Відповідно до ч.2 ст.394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після спливу закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч.2 ст.395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Згідно ст.376 ч.6 КПК України копія вироку вручається негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1