Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 945/2357/24
Провадження № 1-кп/945/458/25
ВИРОК

Іменем України

18 листопада 2025 року м.Миколаїв

Миколаївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Миколаївського районного суду Миколаївської області в залі суду в м.Миколаєві кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.08.2024 року за №0000702, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Улянівка Миколаївського району Миколаївської області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, раніше не судимого, одруженого, маючого на утриманні 6 малолітніх дітей, не працюючого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України,

встановив:

І. Формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним.

Досудовим розслідуванням та судовим слідством встановлено, що 07 серпня 2024 року, близько 03:15 години, у нічний (темний) час доби, за відсутності опадів, ОСОБА_4 у порушення вимог п. 2.9 «а» Правил Дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, із відповідними змінами та доповненнями (далі ПДР України), перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння (0,72 проміле), керував автомобілем «ВАЗ-2103», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухався по сухій чистій асфальтованій проїжджій частині автодороги Т-1502 «с.Ясна Поляна с.Ковалівка», що має дві смуги, призначені для руху в обох напрямках (по одній в кожному напрямку), на якій транспортні потоки протилежних напрямків розділені лінією горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 Розділу 34 ПДР України, в межах Миколаївського району Миколаївської області, в напрямку від села Ясна Поляна до села Ковалівка.

Рухаючись в обраному напрямку та, наближаючись до с.Ковалівка, ОСОБА_4 грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3 «б», 10.1, 12.1 ПДР України, а саме: будучи зобов`язаним знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, проявив неуважність та недбалість до забезпечення вимог безпеки дорожнього руху, а також до дорожньої обстановки та її змін, хоча зобов`язаний був постійно її контролювати і мав таку можливість, не обрав в установлених межах безпечну швидкість руху, враховуючи дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух свого транспортного засобу та безпечно керувати ним, внаслідок чого змінив напрямок руху автомобіля в право не переконавшись, що це буде безпечним, допустив виїзд керованого ним автомобіля «ВАЗ-2103», реєстраційний номер НОМЕР_1 , за межі проїжджої частини у прилеглий праворуч кювет, з подальшим наїздом на нерухому перешкоду у вигляді дерева.

Внаслідок виниклої ДТП пасажиру транспортного засобу ОСОБА_4 , який перебував на передньому пасажирському сидінні, завдано тілесні ушкодження у вигляді тупої закритої травми тіла у вигляді переломів склепіння та основи черепу, крововиливів під тверду та павутинну оболонку головного мозку, забою речовини головного мозку в товщині правої лобної частки, переломів ребр по декільком анатомічним лініям, повного перелому грудини на рівні 3-го міжреберного проміжку, переломів хребта у шийному та грудному відділах з розривами між хребцевих зчленувань, розриву аорти в грудному відділі, розриву капсули та тканини печінки, капсули та тканини селезінки, уламкових переломів кісток верхніх та нижніх кінцівок з послідуючою внутрішньою кровотечою, від яких помер на місці пригоди.

Пасажири, що перебували на задньому сидінні, а саме: ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді крововиливу під м`яку оболонку головного мозку в лівій лобній ділянці голови, перелому медіальної стінки правої орбіти, правобічним пневмотораксом з підшкірною емфіземою, рваних ран правої сідниці, правого стегна, які по ступеню тяжкості відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я; ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження у вигляді забою головного мозку тяжкого ступеня важкості з наявністю вогнищ забою в лобно - скроневій ділянці головного мозку зліва, крововиливу під м`яку оболонку головного мозку, перелому кісток носа, забійної рани лобної ділянки голови, рваних ран верхньо-середньої третини правої гомілки, які по ступеню тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Дана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок злочинного порушення ОСОБА_4 вимог п.п. 1.3, 1.5, 2.3 «б», 2.9 «а», 10.1 та 12.1 ПДР України.

ІІ. Позиція обвинуваченого ОСОБА_4 щодо пред`явленого обвинувачення; позиції потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та висновки суду.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні свою вину у пред`явленому йому обвинуваченні визнав у повному обсязі, щиро каявся і дав показання, які за своїм змістом відповідають викладеним вище обставинам вчинення кримінального правопорушення.

Потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 подали заяви про проведення судовго розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_4 без їх участі; жодних претензій до обвинуваченого вони не мають; просили суд суворо не карати ОСОБА_4 .

Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, суд, ураховуючи думку учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, при цьому, з`ясував те, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумнівів у добровільності їх позиції немає, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

ІІІ. Частина статті Закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Протиправні дії обвинуваченого ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч.3 ст.286-1 КК України, як у порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_4 , завдало тяжке тілесне ушкодження ОСОБА_7 та середньої тяжкості тілесне ушкодження ОСОБА_6 .

IV. Мотиви суду при призначенні покарання.

Аналізуючи зібрані у кримінальному провадженні та досліджені під час судового розгляду докази, оцінюючи їх з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, проводячи судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення, відповідно до вимог ст.337 КПК України, суд вважає доведеною вину ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України.

Згідно з положеннями ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, у Рішенні №15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.»

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснено, що визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

При призначенні обвинуваченому покарання суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, які відповідно до ст.66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставини, які відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , судом не встановлені.

При визначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує, що останній є осудним в розумінні ч.1 ст.19 КК України, однак відповідно до ст.12 КК України вчинив тяжкий злочин.

Суд також враховує умови життя обвинуваченого, його соціальне та матеріальне становище, який є особою молодого віку, одружений, має на утриманні шістьох малолітніх дітей, офіційно працевлаштований, на день ухвалення вироку раніше не судимий, за місцем проживання характеризується нейтрально; стан його здоров`я, який на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває; тяжкість кримінального правопорушення, щире каяття ОСОБА_4 , його активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданих збитків, а також ставлення обвинуваченого до скоєного, який шкодує про те, що сталося. Суд також враховує, що попри тяжкі наслідки для потерпілих, останні жодних претензій до обвинуваченого не мають та просять суд не позбавляти його волі.

Згідно з вимогами КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 12.06.2009 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», покарання, призначене судом, має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження вчинення ними нових злочинів.

При обранні виду та міри покарання суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.

Відповідно до ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті особливої частини цього Кодексу.

Враховуючи тяжкість вчиненого ОСОБА_4 злочину, обставини такого, його суспільну небезпеку, дані щодо його особи, наведені вище обставини, думку прокурора, суд приходить до висновку,що зазначені обставини свідчать про істотне зниження ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, а тому, дають обґрунтовані правові підстави дійти висновку про призначення йому основного покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, а саме перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті. У цьому випадку пробаційного нагляду у виді 5 (п`яти) років з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років.

При цьому, суд виходить з того, що при призначенні покарання необхідно враховувати його виховну дію, оскільки покарання, повинно бути направлено не тільки на забезпечення виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових правопорушень, а також повинно бути спрямовано на попередження вчинення правопорушень іншими особами.

На думку суду призначене покарання є необхідним, достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

V. Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку.

У кримінальному провадженні цивільний позов не заявлявся.

Речовими доказами у кримінальному провадженні є автомобіль «ВАЗ-2103», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зберігається на території спеціального майданчика в с.Ковалівка Миколаївського району Миколаївської області.

Питання щодо речового доказу слід вирішити на підставі ст.100 КПК України.

Крім того, ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м.Миколаєва від 26.08.2024 року на автомобіль «ВАЗ-2103», реєстраційний номер НОМЕР_1 було накладено арешт.

Питання щодо скасування арешту майна, суд приймає на підставі ч.4 ст.174 КПК України, відповідно до положень якої, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Положеннями статті 174 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) визначено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Судова практика Європейського суду з прав людини орієнтує на те, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції", має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства».)

При вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів, належить забезпечувати справедливу рівновагу між суспільним інтересом та правомірною метою, а також з вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

За таких обставин, суд вважає за необхідне скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді на вищевказане майно.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні складаються з витрат на проведення судово-автотехнічної експертизи визначення технічного стану транспортного засобу №СЕ-19/115-24/14453-ІТ вартістю 3029,12 гривень; судової транспортно-трасологічної експертизи №СЕ-19/115-24/14451-ІТ вартістю 3029,12 гривень; судово автотехнічної експертизи по дослідженню механізму та обставин ДТП №СЕ-19/115-24/15385-ІТ вартістю 3029,12 гривень.

Відповідно до ч.2 ст.124 КПК України суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта у кримінальному провадженні.

Оскільки процесуальні витрати документально підтверджені, вони підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_4 .

У цьому кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4 запобіжний захід не обирався. Враховуючи особу обвинуваченого ОСОБА_4 , суд вважає, що до набрання цим вироком законної сили запобіжний захід відносно нього обирати не слід.

Керуючись ст.100, ч.3 ст.349, ст.368, 370, 373, 374, 376 КПК України,

ухвалив:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України та призначити йому покарання із застосуванням частини 1 статті 69 КК України у виді 5 (п`яти) років пробаційного нагляду з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років.

Покласти на ОСОБА_4 обов`язки, що передбачені п.п.1,2,3 ч.2 ст.59-1 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно ОСОБА_4 не обирати.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м.Миколаєва ОСОБА_9 на автомобіль «ВАЗ-2103», реєстраційний номер НОМЕР_1 скасувати.

Речовий доказ автомобіль «ВАЗ-2103», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зберігається на території спеціального майданчика в с.Ковалівка Миколаївського району Миколаївської області повернути власнику.

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави витрати на проведення на проведення судово-автотехнічної експертизи визначення технічного стану транспортного засобу №СЕ-19/115-24/14453-ІТ вартістю 3029,12 гривень; судової транспортно-трасологічної експертизи №СЕ-19/115-24/14451-ІТ вартістю 3029,12 гривень; судово автотехнічної експертизи по дослідженню механізму та обставин ДТП №СЕ-19/115-24/15385-ІТ вартістю 3029,12 гривень, а всього 9087 (дев`ять тисяч вісімдесят сім) грн 36 коп.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, з урахуванням особливостей апеляційного оскарження, передбачених ч.2 ст.394 КПК України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому і прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1

18.11.2025