Справа № 135/1128/25
Провадження №11-кп/801/1062/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурорів в режимі відеоконференції ОСОБА_6 , ОСОБА_7

обвинуваченого в режимі відеоконференції ОСОБА_8

захисника обвинуваченого адвоката

в режимі відеоконференції ОСОБА_9

потерпілої в режимі відеоконференції ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці кримінальне провадження № 0000074, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 16.07.2025 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному проваджені прокурора-стажиста на посаді прокурора Гайсинського відділу Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 на ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 22 вересня 2025 року про закриття кримінального провадження по обвинуваченню

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця села Степашки Гайсинського району Вінницької області, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , з середньою освітою, не одруженого, військовослужбовця солдата військової частини НОМЕР_1 , раніше судимого:

-12.05.2021 Немирівським районним судом Вінницької області за ч. 1 ст. 121 КК України до 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі,

у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,-

Зміст судового рішення та встановлені судом обставини.

Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 22 вересня 2025 року кримінальне провадження № 0000074, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 16.07.2025 по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення.

Місцевий суд установив, що ОСОБА_8 обвинувачується у тому, що він будучи військовослужбовцем військової частини за мобілізацією, перебуваючи на посаді навідника десантно-штурмового відділення з десантно-штурмового взводу 1 запасної десантно-штурмової роти запасного десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , у порушення вимог ст. 11, 16, 49, 127-128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Конституції України та Законів України, 15.07.2025 близько 22 години 00 хвилин, перебуваючи на території домоволодіння АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклого словесного конфлікту з співмешканкою ОСОБА_10 , підійшов до останньої та реалізуючи намір, спрямований на умисне спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи небезпеку своїх дій для життя і здоров`я потерпілої, та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, долонею правої руки наніс один удар в область обличчя ОСОБА_10 .

Своїми протиправними діями ОСОБА_8 заподіяв ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді дрібних ран і крововиливів навкруги них в ділянках верхньої і нижньої губи рота, а також дрібних саден підборіддя і правої вилиці, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я.

Досудовим слідством дії обвинуваченого кваліфіковані за ч. 1 ст. 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження.

Приймаючи рішення про закриття провадження місцевий суд виходив з того, що у випадку відмови потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, за змістом п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України у випадку відмови потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення на суд покладено імперативний обов`язок закриття провадження за винятком випадків щодо кримінального правопорушення, пов`язаного із домашнім насильством. При цьому у даному провадженні органом обвинувачення не доведено, що вчинене кримінальне правопорушення (проступок) пов`язане із домашнім насильством, оскільки вчинення злочину проти члена сім`ї саме по собі не свідчить про домашнє насильство у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що їх подала.

В апеляційній скарзі прокурора у кримінальному проваджені прокурора-стажиста на посаді прокурора Гайсинського відділу Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 ставиться питання про скасування ухвали Ладижинського міського суду Вінницької області від 22 вересня 2025 року через істотні порушення кримінального процесуального закону та призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Апеляційна с карга мотивована тим, що місцевий суд в порушення заборони, установленої п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України, прийняв рішення про закриття кримінального провадження щодо кримінального правопорушення (проступку), пов`язаного із домашнім насильством, адже згідно обвинувального акту ОСОБА_8 заподіяв легкі тілесні ушкодження ОСОБА_10 , з якою з кінця 2024 року проживав у фактичних шлюбних відносинах.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурори ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги з підстав, викладених в ній та просили задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_8 , його захисник адвокат ОСОБА_9 , а також потерпіла ОСОБА_10 заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вважаючи ухвалу місцевого суду законною та обґрунтованою.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Як убачається з зазначені положення кримінального процесуального закону судом дотримані, а висновки про необхідність закриття провадження належним чином умотивовані.

За визначенням, що міститься у пункті першому частини першої статті 477 КПК України кримінальне провадження щодо правопорушення (проступку), передбаченого статтею 125 КК України є кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення, яке може бути розпочате виключно на підставі заяви потерпілого щодо цього кримінального правопорушення.

Також кримінальним процесуальним законом (п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК) визначено, що кримінальне провадження закривається, якщо потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.

Таким чином, вирішуючи питання про закриття провадження у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення, суд повинен з`ясувати, чи не пов`язано таке кримінальне правопорушення із домашнім насильством.

Висновки щодо поняття кримінального правопорушення, пов`язаного із домашнім насильством, викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 453/225/19 (провадження № 51-4000кмо19) та зазначено, що Закон України від 7 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у п. 3 ч. 1 ст. 1 визначає домашнє насильство як діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

У п. «b» ст. 3 Конвенція Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (далі Стамбульська конвенція) визначає домашнє насильство як всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.

З огляду на викладене очевидним є те, що формулювання поняття «злочин, пов`язаний із домашнім насильством» є ширшим за поняття «домашнє насильство» у нормі ст. 1261 КК і може полягати не лише у вчиненні цього злочину, а й в інших суспільно небезпечних діяннях, які мають ознаки домашнього насильства. Тому поняття «злочин, пов`язаний із домашнім насильством» не є відсилочним, у розумінні законодавця має комплексний характер й регламентується у різних сферах суспільних відносин. Тому при встановленні змісту згаданого поняття слід виходити з конкретних фактичних обставин справи, а не тільки з кваліфікації дій винуватця.

У контексті зазначеного «злочином, пов`язаним із домашнім насильством» слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого містять хоча б один із елементів, перелічених у ст. 1 Закону № 2229-VIII, незалежно від того, чи вказано їх у відповідній статті (частині статті) КК як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину.

Таким чином, аналізуючи комплексний характер домашнього насильства та виходячи з тлумачення закону, до злочину, пов`язаного з домашнім насильством, на який поширюється заборона у п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК, слід відносити не тільки злочин, передбачений ст. 1261 КК, та злочин, що містить кваліфікуючу ознаку «вчинення злочину щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах», але й кримінальне правопорушення з ознаками діяння (дії або бездіяльність), поняття якого визначено у ст. 1 Закону № 2229-VIII.

Таким чином суд касаційної інстанції визначив коло кримінальних правопорушень (проступків та злочинів), які можуть бути визнані такими, що пов`язані із домашнім насильством.

Однак такі висновки суду не дають підстав для імперативного твердження про наявність ознак домашнього насильства за будь-яких обставин у випадках, коли потерпілим від кримінально караного діяння є член сім`ї обвинуваченого.

Так, визначення домашнього насильства, що міститься у п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» містить лише зовнішні прояви, що вказують на домашнє насильство, а саме що ці дії полягають у всіх актах фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, тобто це поняття вказує на об`єктивну сторону (дію чи бездіяльність) домашнього насильства.

При цьому вищевказаний закон не містить визначення суб`єктивної сторони діянь, які можуть бути розцінені як насильство у сім`ї.

Відповідь на це питання міститься у постанові ККС ВС від 7 квітня 2020 року у справі № 647/1931/19 (провадження № 51-174км20), у якому Суд констатував, що саме по собі вчинення злочину в результаті раптово виниклої сварки не свідчить про те, що насильство було зумовлено певним дискримінаційним ставленням до потерпілої. Також зі змісту обвинувального акту не вбачалося, що інкримінований акт агресії був одним з епізодів у атмосфері домашнього насильства, що склалася між обвинуваченим і його матір`ю. Суд звернув увагу, що посилання лише на те, що потерпілим від злочину є член сім`ї обвинуваченого, недостатньо для того, аби стверджувати про існування ситуації домашнього насильства у значенні, яке надається цьому терміну Конвенцією Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу із цими явищами (Стамбульська конвенція) та законом, що ухвалено з метою її імплементації.

Для того, щоб обґрунтувати наявність домашнього насильства у конкретному випадку, сторона обвинувачення має довести обставини, які свідчать, що потерпіла від інкримінованого злочину особа є у той же час і жертвою домашнього насильства. Це не виключає того, що докази існування ситуації домашнього насильства можуть міститися і в самих обставинах злочину, які доводять, що певний випадок насильства є проявом поведінки, характерної для домашнього насильства. Необхідною умовою визнання судом злочину таким, що пов`язаний з домашнім насильством, є відображенням цієї обставини у формулюванні обвинувачення з встановленням органом досудового розслідування відповідних фактичних обставин. Такий висновок міститься у постанові ККС ВС від 17 червня 2021 року у справі № 717/764/20 (провадження № 51-6117км20).

Якщо суспільно небезпечне діяння пов`язане саме з домашнім насильством, то сторона обвинувачення має про це обов`язково зазначити у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті, а на обґрунтування своєї позиції надати відповідні докази. Про це наголошено у постанові ККС ВС від 28 лютого 2023 року у справі № 496/4142/14-к (провадження № 51-4103км22).

Як убачається з обвинувального акту (т. 1 а. п. 3-7), такі обставини стороною обвинувачення не наведені та більш того, не зазначено про наявність обставини, яка відповідно до п. 6? ч. 1 ст. 67 КК України обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних бо близьких відносинах.

Таким чином рішення місцевого суду про закриття провадження у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення за відсутності підстав вважати, що кримінальне правопорушення пов`язане із домашнім насильством, є вірним та таким, що прийняте відповідно до положень кримінального процесуального закону.

За наведених обставин суд не знаходить підстав для скасування чи зміни ухвали суду.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному проваджені прокурора-стажиста на посаді прокурора Гайсинського відділу Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 22 вересня 2025 року про закриття кримінального провадження № 0000074, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань 16.07.2025 по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції (Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду) протягом трьох місяців з дня проголошення.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Судді: