печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_3 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши під час підготовчого судового засідання кримінальне провадження за обвинуваченням

ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 359 КК України,

В С Т А Н О В И В:

На розгляді Печерського районного суду м. Києва перебуває обвинувальний акт стосовно вчинення ОСОБА_5 , кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 359 КК України, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000201 від 16.07.2015 року, на стадії підготовчого судового провадження.

Від обвинуваченого ОСОБА_5 надійшло клопотання про повернення обвинувального акту.

В обгрунтування клопотання зазначає, зокрема, що обвинувальний акт не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України в цілому та вимогам ст. 291 КПК України, зокрема, що формулювання обвинувачення є неконкретним, оскільки фактично не зазначено конкретних відомостей щодо самого факту та моменту вконання обвинуваченим об`єктивної сторони злочину. Також обвинувачений вказує на те, що у обвинувальному акті відсутні відомості, які б обгрунтовували визначення кваліфікуючої ознаки за попередньою змовою осіб, оскільки з обвинувального акта вбачається, що такі особи досудовим розслідуванням не встановлені.

Захисник і обвинувачений клопотання підтримали, просили задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання обвинуваченого, зазначив, що обвинувальний акт відповідає вимогам КПК України, обвинувачення сформульовано чітко.

Суд, заслухавши думку учасників підготовчого судового розгляду, приходить наступних висновків.

Статтею 7 КПК України передбачено, що зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься законність, що в силу ч. 2 ст. 9 КПК України передбачає обов`язок прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити, як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК України визначено, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) та винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, що виходячи з суті цієї статті має відображатися в обвинувальному акті, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, як виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими.

У відповідності до п. 3 ч.3 ст. 314 КПК України суд за результатами проведення підготовчого судового засідання повертає обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Судом береться до уваги, що обвинувальний акт згідно п.3 ч.3 ст.314 КПК України підлягає поверненню прокурору, не лише у разі недотримання при складанні обвинувального акта вимог ст. 291 КПК України, а і взагалі вимог цього кодексу.

Зокрема, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити, зокрема, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Формулювання обвинувачення повинно ґрунтуватися на обставинах, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) злочину, форму вини, мотив і мету його вчинення, факти, які впливають на ступінь його тяжкості, тощо.

Правова кваліфікація дій особи повинна містити не тільки посилання на окрему статтю та її частину, а й точне формулювання, зокрема об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак.

Відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення щодо особи позбавляє її права на ефективний захист.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом про кримінальну відповідальність, яке висунуте в порядку, встановленому цим кодексом.

Разом з цим, ч. 1 ст. 337 КПК передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в його межах, крім випадків, передбачених цією статтею.

Отже, розгляд справи без формулювання обвинувачення є неможливим, а винесене рішення буде вважатися незаконним.

У пункті 3 (а) ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зазначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути негайно й детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого проти нього обвинувачення

Європейський суд з прав людини у п. 59 справи «Матточчіа проти Італії» (рішення від 25 липня 2000 року, заява №23969/94) зазначає, що пункт 3 (а) ст.6 Конвенції вказує на необхідність приділяти особливої уваги до повідомлення особи про обвинувачення; деталі злочину відіграють вирішальну роль у кримінальному процесі, тому що саме з моменту вручення обвинувального акту підозрюваний офіційно повідомляється про фактичні та юридичні підстави для його обвинувачення (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Камасінські проти Австрії» від 19 грудня 1989 року, серія А, №168, п.79). Обвинувачений має бути повідомлений негайно і детально про причину обвинувачення, тобто реальні факти проти нього, які становлять основу обвинувачення, та про характер обвинувачення, а саме правову кваліфікацію цих фактів. У кримінальних справах вимога надання повної та докладної інформації стосовно обвинувачення проти підсудного є суттєвою передумовою для забезпечення справедливого провадження (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» від 25 березня 1999 року, заява №25444/94, п. 51-52).

З огляду на те, що обсяг детальної інформації, про яку йдеться у цьому положенні, змінюється залежно від конкретних обставин кожної справи, у будь-якому разі обвинуваченому має надаватися достатня інформація, необхідна для того, щоб повністю зрозуміти зміст висунутого проти нього обвинувачення з метою підготовки належного захисту. У зв`язку з цим достатність інформації має оцінюватися згідно з пунктом 3 (b) ст.6 Конвенції, який надає кожному право на необхідний час та заходи щодо підготовки захисту, а також у контексті більш загального права на справедливе судове провадження, яке містить у собі пункт 1 ст.6 Конвенції (п.60 рішення у справі «Матточчіа проти Італії»).

Також, як вбачається з позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 24 листопада 2016 року у справі №5-328кс16, важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист.

Як вбачається з обвинувального акта ОСОБА_5 обвинувачується у незаконному придбанні та збуті спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, що передбачено ч. 2 ст. 359 КК України.

При цьому, суд погоджується з доводами обвинуваченого, що обвинувальний акт не містить посилань на конкретні дії обвинуваченого, які містять склад злочину, в якому він обвинувачується, зокрема, стосовно кваліфікуючої ознаки, а саме вчинення кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб, тобто конкретної інформації існування зазначених невстановлених осіб, їх ролі та участі у виконанні ними об`єктивної сторони злочину, даних щодо спільності умислу на скоєння злочину спільно із ОСОБА_5 ..

Так суд, беручи до уваги доводи обвинуваченого, вважає, що без наявності жодних конкретних даних щодо вказаних невстановлених осіб, сторона захисту позбавлена можливості отримати та надати до суду докази, які могли б спростувати вказані обставини, що вплине на права учасників кримінального провадження щодо забезпечення права на справедливий суд та свідчить про порушення права на захист обвинуваченого.

В обвинувальному акті прокурор зазначає, що 18.07.2015 року близько 14 години ОСОБА_5 , перебуваючи в квартирі АДРЕСА_1 , діючи за попередньою змовою із невстановленими досудовим розслідуванням особами, діючи умисно, незаконно збув підшуканій ним раніше особі - ОСОБА_6 апаратно-програмний комплекс перехоплення та реєстрації сеансів зв`язку (телефонні розмови, SMS-повідомлення, службова інформація) з телекомунікаційних мереж стандарту GSM 900/1800, який відноситься до спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації за грошові кошти в сумі 4200000 гривень, після чого був затриманий співробітниками Служби безпеки України.

Тобто, ключовим аспектом для кваліфікації дій ОСОБА_5 за ст. 359 КК України є виконання ним об`єктивної сторони зазначеного злочину, тобто встановлення факту та моменту передачі (збуту) ним апаратно-програмного комплексу перехоплення та реєстрації сеансів зв`язку з телекомунікаційних мереж стандарту GSM 900/1800, який відноситься до спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації ОСОБА_6 та отримання від останнього грошових коштів.

Разом з тим, в обвинувальному акті відсутні конкретні відомості щодо самого факту та моменту виконання ОСОБА_5 об`єктивної сторони злочину, а саме передачі ним громадянину ОСОБА_6 апаратно-програмного комплексу перехоплення та реєстрації сеансів зв`язку з телекомунікаційних мереж стандарту GSM 900/1800, який відноситься до спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації та отримання від ОСОБА_6 грошових коштів.

Таким чином, з відомостей, викладених у обвинувальному акті неможливо визначити факт та момент завершення виконання ОСОБА_5 об`єктивної сторони злочину.

Крім того, як вбачається з обвинувального акта, кваліфікуючою ознакою вказаного інкримінованого обвинуваченим діяння за ч. 2 ст. 359 КК України є його вчинення за попередньою змовою групою осіб.

При цьому ч. 2 ст. 28 КК України передбачає, що кримінальне правопорушення визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 10 грудня 2020 року у справі № 464/710/18 домовленість про спільне вчинення кримінального правопорушення заздалегідь означає наявність згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивного боку.

Водночас, з обвинувального акта не вбачається, які саме дії ОСОБА_5 і з якого моменту складають об`єктивну сторону кримінального правопорушення та в чому полягає спільна згода з особами, які не встановлені досудовим розслідуванням, до початку його вчинення.

Таким чином, суд вважає доведеною ту обставину, що обвинувальний акт не містить чіткого формулювання обвинувачення, є неконкретним та містить суперечності, зокрема, щодо обставин, які впливають на ступінь тяжкості інкримінованого діяння, що надалі може негативно вплинути на судовий розгляд, з урахуванням того, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Відсутність конкретного викладення формулювання обвинувачення в обвинувальному акті може істотно вплинути на права учасників кримінального провадження щодо забезпечення права на справедливий суд та свідчить про порушення права на захист обвинуваченого. Надалі це позбавить суд можливості належним чином роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення на виконання вимог ст. 348 КПК України та розглянути кримінальне провадження у його межах.

За таких обставин розгляд справи без належного та чіткого формулювання обвинувачення є неможливим, а винесене рішення буде вважатися незаконним.

Таким чином, суд вважає наявними підстави для повернення обвинувального акта у даному провадженні, оскільки він не відповідає наведеним вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Враховуючи викладене, обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні стосовно вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 359 КК України, необхідно повернути прокурору для усунення недоліків.

На підставі викладеного, керуючись ст. 291, 314, 369, 371, 376 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Обвинувальний акт стосовно вчинення ОСОБА_5 , кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 359 КК України, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000201 від 16.07.2015 року, повернути прокурору Офісу Генерального прокурора для усунення недоліків.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва протягом семи днів з моменту її проголошення.

Суддя ОСОБА_1