Справа № 742/1976/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/588/25
Категорія - ч. 2 ст. 189 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

З участю учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_6 , (в режимі відеоконференції),

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження, внесеного 27 липня 2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000742, за апеляційною скаргою першого заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_9 на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 травня 2025 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Прилуки, Чернігівської області, громадянина України, українця, зареєстрований та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 травня 2025 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України і йому призначено покарання із застосуванням статті 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 58 КК України покарання, призначене ОСОБА_8 , за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, у вигляді позбавлення волі строком на 2 роки замінено на службове обмеження для військовослужбовців строком на 2 роки з відрахуванням 20 відсотків із суми грошового забезпечення в дохід держави.

Під час відбування цього покарання засуджений не може бути підвищений за посадою, у військовому званні, а строк покарання не зараховується йому в строк вислуги років для присвоєння чергового військового звання.

Строк відбування покарання ухвалено рахувати з дати першого відрахування із суми грошового забезпечення в дохід держави.

Не погоджуючись з рішенням суду прокурором була подана апеляційна скарга, в якій він просить скасувати вирок суду, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що під час розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 судом першої інстанції в порушення ст.ст. 2, 9, 321, 349 КПК України не спрямовано судовий розгляд на забезпечення з`ясування всіх обставин кримінального провадження, обсяг досліджуваних доказів не змінено, заходів для усунення суперечностей не вжито. Хоча дії, які інкримінуються ОСОБА_8 були вчинені в умовах воєнного стану, а тому не охоплюються диспозицією ч. 2 ст. 189 КК України. Вказує, що обвинувачений ОСОБА_8 надав показання безпосередньо в суді, де повідомив, що кримінальне правопорушення вчинене ним в період з 7 травня 2024 року по 6 червня 2024 року, водночас суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_8 винний у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, що суперечить показанням останнього, оскільки злочин вчинено в період дії воєнного стану. І жодних заходів до усунення встановлених суперечностей судом не вжито.

Крім того, зазначаючи про неправильне застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність прокурор вказує, що суд, призначаючи ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, врахував обставини, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданих збитків, однак не вказав, яким чином зазначені обставини впливають на суспільну небезпечність вчиненого обвинуваченим діяння. Стверджує, що судом першої інстанції належним чином не підтверджено матеріалами кримінального провадження активне сприяння розкриттю злочину з боку обвинуваченого, а участь останнього у відповідних процесуальних діях під час досудового розслідування не є беззаперечною підставою на підтвердження факту дійсного сприяння розкриттю злочину.

Зазначає, що вищенаведені обставини, дозволяють обґрунтовано сумніватися у правильності визнання обвинуваченим винуватості саме у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України.

Як встановлено судом першої інстанції, стрілець-санітар другого відділення третього взводу роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_2 солдат ОСОБА_8 , перебуваючи поблизу магазину «Акваріум», розташованого за адресою: м. Прилуки, вул. Костянтинівська, буд. 199, у невстановлений досудовим розслідуванням дату та час, але не пізніше початку травня 2024 року, переслідуючи мету наживи та незаконного збагачення за рахунок чужого майна шляхом вимагання, під приводом нібито проведення комплексу оперативно-профілактичних заходів працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 на території Прилуцького району, вступив у злочинну змову з особою 1, стосовно якої до суду скеровано обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000509, яка розробила відповідний план скоєння злочину для досягнення поставленої мети та психологічного впливу на потерпілу.

Реалізуючи спільний злочинний умисел на заволодіння чужим майном шляхом вимагання, 07.05.2024 близько 11.00 год., особа 1, стосовно якої до суду скеровано обвинувальний акт у кримінальному провадженні

№0000509, за попередньою змовою з солдатом ОСОБА_8 , прибули до території домогосподарства потерпілої ОСОБА_10 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Після цього, особа 1, стосовно якої до суду скеровано обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000509, залишилась в автомобілі, в той час як солдат ОСОБА_8 , будучи одягненими в однострій Збройних Сил України, зайшов на територію домогосподарства потерпілої ОСОБА_10 , де під чає розмови з останньою, відрекомендувавшись працівником ІНФОРМАЦІЯ_2 та повідомивши, що її чоловік ОСОБА_11 перебуває у розшуку, створив для потерпілої критичні психологічні умови для прийняття відповідних рішень.

Так, з метою досягнення цілі щодо вимагання чужого майна солдат ОСОБА_8 став висловлювати погрози із застосування обмежувальних прав відносно ОСОБА_10 та її родичів, шляхом заходів примусу, передбачених до порушників законодавства щодо мобілізації, у вигляді обмеження права пересування, примусової доставки до ТЦК, внесенням до реєстру військовозобов`язаних «Оберіг» відомостей про перебування ОСОБА_11 у розшуку.

Створивши своїми діями психологічний тиск на потерпілу та залякавши її, солдат ОСОБА_8 висунув незаконну вимогу про передачу йому грошових коштів в сумі 3000 доларів США (що складає 118 068,3 грн згідно офіційного курсу НБУ на 07.05.2024), на що ОСОБА_10 реально сприймаючи незаконні погрози, перебуваючи під психологічним впливом та усвідомлюючи, що у разі відмови виконати незаконні вимоги солдата ОСОБА_8 відносно її та чоловіка ОСОБА_11 будуть застосовані обмежувальні права та свободи у вільному пересуванні, зустрічі і спілкуванні, внесення стосовно її чоловіка до реєстру військовозобов`язаних «Оберіг» відомостей про перебування у розшуку, надала усну згоду та передала солдату ОСОБА_8 грошові кошти в сумі: 10 000 грн., 1200 доларів СІІІА (згідно курсу НБУ станом на 07.05.2024 за 1 долар США становить 39,3561 грн., а 1200 доларів США становить 47 227,32 грн.) та 500 Євро (згідно курсу НБУ станом на 07.05.2024 за 1 Євро становить 42,3983 грн., а 500 Євро становить 21 199,15 грн.).

Після отримання грошей солдат ОСОБА_8 залишив територію подвір`я, вказавши потерпілій, що вона має знайти додатково грошові кошти у сумі 50 000 грн. для повного розрахунку.

Продовжуючи свою злочинну діяльність солдат ОСОБА_8 спільно з особою 1, стосовно якої до суду скеровано обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000509, з мобільного терміналу останнього, з метою залякування почав телефонувати на мобільний телефон НОМЕР_1 потерпілої ОСОБА_10 , представляючись як працівник ІНФОРМАЦІЯ_2 , вимагаючи передачі грошових коштів. З цією метою 06.06.2024 солдат ОСОБА_8 , реалізуючи спільний злочинний умисел на заволодіння чужим майном шляхом вимагання, з погрозою застосування обмежувальних прав, свобод її та її родичів, близько 10.00 год. разом з особою 1, стосовно якої до суду скеровано обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000509, прибув до території домогосподарства потерпілої ОСОБА_10 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , після чого, використовуючи психологічний стан потерпілої ОСОБА_10 , шляхом вимагання отримали другу частину грошових коштів в сумі 40 000 гривень.

В результаті злочинних дій солдата ОСОБА_8 та особи І, стосовно якої до суду скеровано обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000509, потерпілій ОСОБА_10 спричинено майнову шкоду на загальну суму 1 18426,47 грн.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав, думку адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які заперечували проти апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного.

За приписами ст. 404 КПК України апеляційна процедура передбачає оцінку оскаржуваного вироку на відповідність нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам кримінального провадження й дослідженим у судовому засіданні доказам.

У відповідності до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції були дотримані в повному обсязі.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про недотримання судом положень ст. 349 КПК України щодо визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядку їх дослідження, то колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Згідно ч. 4 ст. 349 КПК України допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань, та випадків, передбачених частиною третьою статті 323 та статтею 381 цього Кодексу.

Зазначених вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції дотримався.

Зі змісту журналу судового засідання від 06 травня 2025 року року, а також із технічного засобу фіксування кримінального провадження в суді першої інстанції у цей же день вбачається, що після оголошення прокурором обвинувачення головуючий, серед іншого, роз`яснив ОСОБА_8 суть обвинувачення і запитав, чи зрозуміле воно йому, на що останній повідомив, що так, зрозуміле. На запитання головуючого чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання, обвинувачений також відповів ствердно. Надалі Суд оголосив про пропозицію прокурора не досліджувати докази щодо тих обставин, які обвинуваченим не заперечуються, та провести судовий розгляд в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України, а саме обмежитися допитом обвинуваченого, дослідити лише документи, які характеризують особу, при цьому, детально роз`яснив, як стороні обвинувачення, так і стороні захисту наслідки такого розгляду, зокрема, зазначив про неможливість оскарження тих обставин, які викладені в обвинувальному акті.

З огляду на викладене вище, суд ухвалив визнати недоцільним з`ясування тих обставин, які ніким не оспорюються, і встановив порядок судового розгляду: допитати обвинуваченого і дослідити характеризуючі його документи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги прокурора про недотримання положень ст. 349 КПК України щодо порядку дослідження доказів та розуміння сторонами усіх наслідків здійснення судового розгляду в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до положень частин 1, 2 ст. 349 КПК України суд з`ясовує саме у сторін кримінального провадження, якими доказами кожна сторона підтверджуватиме наведені нею обставини та порядок дослідження доказів. Під час розгляду даного кримінального провадження, сторони жодним чином не були обмежені у можливості реалізації їх процесуальних прав, в тому числі, шляхом подання відповідних клопотань про зміну обсягу та порядку дослідження доказів. Проте, вони цього не ініціювали, не вказували про необхідність дослідження всіх доказів у справі.

У змагальному судовому процесі суд є безстороннім, тому з власного переконання не мав права вживати активних дій щодо визначення іншого порядку та обсягу дослідження доказів, ніж той що був встановлений після з`ясування думки учасників судового провадження, оскільки це прямо суперечить засаді об`єктивності і неупередженості суду, відображеній, зокрема, у ч. 6 ст. 22 КПК України.

Встановивши фактичні обставини та допитавши обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України.

Твердження апеляційної скарги прокурора, що судом першої інстанції не спрямовано судовий розгляд на забезпечення з`ясування всіх обставин кримінального провадження та не змінено обсяг досліджуваних доказів, тобто, порушення судом першої інстанції вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, прямо спростовується вищенаведеними висновками колегії суддів, яка поряд вищезазначеним враховує наступне.

Відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Під час судового розгляду прокурор обвинувальний акт не змінював та не доповнював.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що орган досудового розслідування при формулюванні пред`явленого обвинувачення, яке в подальшому місцевий суд визнав доведеним, не інкримінував ОСОБА_8 вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного стану та не порушував питання про кваліфікацію дій обвинувачення з посиланням на ч. 4 ст. 189 КК України. Цієї обставини не було встановлено в обвинувальному акті при викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Відтак, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано розглянув обвинувачення висунуте органом досудового розслідування відносно ОСОБА_8 саме за ч. 2 ст. 189 КК України, а твердження прокурора про необхідність скасування вироку та направлення матеріалів даного кримінального провадження до суду першої інстанції на новий судовий розгляд є нічим іншим, як намаганням викривити норми КПК України, щодо процедури проведення судового розгляду в суді першої інстанції, з метою виправлення прогалин, допущених в ході досудового розслідування самою стороною обвинувачення.

Аналізуючи доводи прокурора щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та безпідставного застосування вимог ст. 69 КК України, колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема: форми вини, мотиву, цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

Між тим, при встановленні і визнанні декількох пом`якшуючих покарання обставин, суд першої інстанції повинен співставити їх кількісні та якісні характеристики, як такі, що досить істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи з індивідуальних особливостей конкретної справи, та перебувають в такому співвідношенні одна з одною, щоб можна було впевнено стверджувати про доцільність призначення винному мінімального покарання в межах санкції відповідної статті або переходу до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, посередню характеристику з місця проживання, має постійне місце проживання, не перебуває на обліку «Прилуцького неврологічного диспансеру» та в лікаря психіатра, позицію потерпілої, яка претензій до обвинуваченого не має в зв`язку з добровільним відшкодуванням збитків, проходить військову службу в ЗСУ та задіяний для виконання бойових завдань, разом з тим, взято до уваги як пом`якшуючі покарання обставини, зокрема, визнання вини , щире каяття у вчиненому ним злочині, активне сприяння у розкритті злочину та добровільне відшкодування завданих збитків, так і відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Співставляючи визнані пом`якшуючі покарання обвинуваченому обставини, за своїми якісними та кількісними характеристиками, як такі що досить істотно знижують ступінь тяжкості кримінального правопорушення, місцевий суд, на переконання колегії суддів, дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому основного покарання за ч. 2 ст. 189 КК України із застосуванням ч.1 ст. 69 КК України, визначивши його у вигляді позбавлення волі на строк, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції інкримінованої статті.

Саме такий розмір, вид та форма відбування обвинуваченим основного покарання є необхідними та достатніми для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, призначене судом першої інстанції ОСОБА_8 покарання, на думку колегії суддів, є належно обґрунтованим та в повній мірі відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, а тому немає підстав вважати його явно несправедливим внаслідок м`якості, як на цьому наполягає апелянт.

Водночас, колегія суддів не погоджується з твердженнями прокурора про безпідставне визнання судом обставиною, що пом`якшує покарання - щире каяття обвинуваченого у вчиненому.

Так, виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, характеризуюче ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Крім того, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРДР (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Таким чином, можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що в суді першої інстанції ОСОБА_8 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті. У вчиненому розкаявся, пояснив, що шкодує про скоєний злочин, зробив для себе висновки. Зазначив, що попросив пробачення у потерпілої та повністю відшкодував збитки, що було підтверджено останньою.

Отже, з огляду на повне визнання вини засудженим, надання критичної оцінки своїм протиправним діям, бажання залагодити провину, що підтверджується конкретними діями останнього, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації, колегія суддів вважає необґрунтованими твердження прокурора про безпідставне визнання судом обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_8 - щире каяття у вчиненому.

На спростування доводів апеляційної скарги прокурора щодо відсутності обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого колегія суддів враховує наступне.

Як установлено з обвинувального акта, обставинами, які відповідно до ст. 66 КК пом`якшують покарання ОСОБА_8 , орган досудового розслідування визначив щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

За змістом вироку, в ході судового розгляду ОСОБА_8 у повному обсязі визнав свою винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК, за обставин, які викладено в обвинувальному акті, та щиро розкаявся.

Місцевий суд, призначаючи ОСОБА_8 покарання, відповідно до ст. 66 КК врахував, як обставини, що пом`якшують покарання, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування збитків потерпілій.

Колегія суддів наголошує, що посилання прокурора в апеляційній скарзі на відсутність у ОСОБА_8 щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, суперечать позиції сторони обвинувачення під час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, а також вимогам процесуального закону.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про законність, обґрунтованість і належну вмотивованість оскаржуваного вироку, який зміні чи скасуванню не підлягає.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального закону, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_9 - залишити без задоволення, а вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 06 травня 2025 року щодо ОСОБА_8 - без змін.

Згідно ч.4 ст.532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4