Справа № 464/956/24
пр.№ 1-кп/464/155/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.10.2025 року м.Львів

Сихівський районний суд м.Львова

головуючий суддя ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові кримінальне провадження № 464/956/24, внесене 07.12.2023. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 001010, стосовно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого по АДРЕСА_1 , без місця реєстрації, українця, громадянина України, з середньою освітою, невійськовозобов`язаного, неодруженого, не працює, востаннє засудженого вироком Сихівського районного суду м.Львова від 03.10.2019 за ч.2 ст.186 КК України до позбавлення волі на строк п`ять років, покарання відбуте (звільнений по відбуттю строку покарання 14.09.2023), судимість не погашена, -

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого за ч.4 ст.186 КК України,

де сторонами виступають з боку:

обвинувачення прокурор ОСОБА_4 ;

захисту - обвинувачений ОСОБА_3 та захисник ОСОБА_5

учасник провадження - потерпіла ОСОБА_6

з участю його сторін, -

у с т а н о в и в :

ОСОБА_3 17 грудня 2023 року приблизно о 15.15 год у приміщенні під?їзду № 2 житлового будинку за адресою: м.Львів, вул.Дністерська,7, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, діючи повторно та в умовах воєнного стану, підійшов до потерпілої ОСОБА_6 , яка в той час намагалася зайти в приміщення, штовхнув її в напрямку стіни та шляхом ривка викрав майно останньої, а саме: жіночу сумку, в якій знаходилися гаманець чорного кольору вартістю 250 грн з грошовими коштами в сумі 1500 грн, після чого втік з місця події з викраденим майном, яким у подальшому розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 1750 грн.

Таким чином обвинувачений вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), повторно, в умовах воєнного стану, тобто злочин, передбачений ч.4 ст.186 КК України.

До вказаного висновку суд дійшов з огляду на наступне.

Частиною 4 ст.186 КК України передбачено кримінальну відповідальність за грабіж (відкрите викрадення чужого майна), вчинений у великих розмірах чи в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Як виснував Верховний Суд у постановах від 10 вересня 2020 року у справі № 569/19032/17 та від 27 січня 2022 року у справі № 583/5308/19, грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, котра, у свою чергу, усвідомлює, що її дії помічені й оцінюються як викрадення. При грабежі винний діє відкрито, ігноруючи можливий опір з боку потерпілого та інших сторонніх осіб. При цьому не має значення, чи вживали вказані особи заходів до того, щоб покласти край викраденню. Останнє при грабежі вчинюється заздалегідь очевидно, помітно для інших осіб, і така відкритість підвищує (порівняно з крадіжкою) суспільну небезпеку викрадення.

Так, суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст.186 КК України, характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом. Змістом умислу грабіжника охоплюється усвідомлення того факту, що вчинювані ним дії здійснюються в умовах очевидності - вони мають відкритий для потерпілого або інших осіб характер. При цьому винний ігнорує цю обставину.

З об`єктивної сторони грабіж характеризується відкритим способом викрадення чужого майна, що здійснюється у присутності інших осіб, які розуміють протиправний характер дій винного, а він, у свою чергу, усвідомлює цю обставину.

Грабіж вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном і таким моментом визнається поява у злочинця реальної початкової можливості розпоряджатися вилученим майном.

Особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи. Наведене передбачене ст.17 КПК України, а також ст.62 Конституції України.

Із постанови Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 521/844/21 випливає, що відповідно до положень ст.92 КПК України у кримінальному провадженні обов`язок доказування покладено на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом. Тобто обвинувачення, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Судом з`ясовано, що у відповідності до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за відповідною правовою кваліфікацією кримінального правопорушення - ч.4 ст.186 КК України.

Стороною обвинувачення на підтвердження винуватості обвинуваченого у вчиненні злочину надано наступні докази:

показання потерпілої ОСОБА_6 про обставини правопорушення, а саме: вона з роботи поверталась додому провулком між СЗШ № 73 та садочком, потім подвір`ям; на вулиці був сніг, болото, багато машин і жодної людини. Обвинувачений, який був вдягнутий у куртку чорного кольору, сіру шапку, сині джинси, сидів наприсядки в районі садочку з пляшкою та спиною до неї, палицею копирсався у воді. Коли вона проходила повз нього, він обернувся і подивився на неї; вона його оминула і пішла в напрямку свого будинку; не озираючись, підійшла до свого під`їзду та стала відчиняти вхідні двері; обвинувачений був позаду неї на сходах і став тримав двері рукою, бо в цей час обернулась і знову побачила його: ніс побитий, неадекватний, сказав, що до ОСОБА_7 ; вона зробила крок у під`їзд; він, будучи позаду, штовхнув її і вирвав з її рук чорну сумку, під час чого її ручка обірвалась; вона впала на сходи на лівий бік, вдарилась головою, плакала, а він, вирвавши її сумку з майном, побіг. Вона дуже уважно роздивилась обвинуваченого та одяг, в який він був вдягнутий. Ствердила в суді, що однозначно впізнає обвинуваченого як грабіжника, як це відображено у протоколі пред`явлення особи до впізнання за участі понятих, та підстав оговорювати обвинуваченого у неї немає. Аналогічні обставини злочину були викладені у протоколі прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 17 грудня 2023 року;

протокол затримання о 16.23 год особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 17 грудня 2025 року, складеним у присутності понятих та захисника ОСОБА_5 , згідно з яким у обвинуваченого за результатами обшуку вилучено: куртку балонову чорного кольору, у лівій кишені якої було виявлено гаманець жіночий чорного кольору на металевих защіпках, у якому виявлено посвідчення «Леокард», пенсійне посвідчення, посвідчення ветерана праці всі на ім?я ОСОБА_6 , грошові кошти в сумі 500 грн (1 купюра номіналом 500 грн, БН 4030630), шапку світло сірого кольору, джинсові штани синього кольору, крім того при особі знаходилися особисті речі, а саме: пачка чипсів «Люкс» та пляшка алкогольного напою - коньяк об?ємом 0,5 л «Шато Кахети», що запечатана та з цілими акцизними марками; вилучені речі визнані речовими доказами по справі та оглянуті протоколами огляду предметів від 18 грудня 2023 року з фототаблицями під час досудового розслідування та у судовому засіданні; обставини затримання та вилучення в обвинуваченого речей підтвердили у суді поняті: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , будучи допитаними в якості свідків, попередженими про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведеними до присяги;

заяву потерпілої від 17 грудня 2023 року про долучення до матеріалів кримінального провадження викрадену в неї 17 грудня 2023 року жіночу сумку чорного кольору (з пошкодженою ручкою), в якій знаходились: пакет з ліками, щітка для волосся, пакет вологих серветок, поліетиленовий пакет темного кольору; що визнано речовими доказами по справі та оглянуто протоколом огляду предметів від 18 грудня 2023 року з фототаблицею під час досудового розслідування та у судовому засіданні;

висновок експерта Львівського обласного бюро судово-медичної експертизи за № 1036 від 18 грудня 2023 року за результатами судово-медичної експертизи, якою виявлено у потерпілої синець у лівій надвушній ділянці, садно на 4-ому пальці лівої кисті, які утворились від дії тупого предмета з обмеженою поверхнею, могли виникнути 17 грудня 2023 року як від падіння на зазначені тупі предмети, так і внаслідок падіння з прискорення після її поштовху; відносяться до легкого ступеня тяжкості та не мають ознак небезпеки для життя і здоров`я в момент заподіяння;

протокол пред`явлення особи для впізнання від 18 грудня 2023 року з фототаблицею, де у присутності понятих: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 потерпіла за фотознімками серед пред`явлених трьох осіб впізнала обвинуваченого як особу, яка її пограбувала;

свідки: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 були допитані в судовому засіданні та, будучи попередженими про кримінальну відповідальність та приведеними до присяги, підтвердили факт впізнання потерпілою обвинуваченого як грабіжника і це наявно на фото;

свідки: ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , поліцейські УПП у Львівській області, які суду показали, що, отримавши орієнтування по грабежу, здійснювали затримання ОСОБА_3 , якого впізнала потерпіла, описали його агресивну поведінку та одяг;

протокол зняття технічних приладів від 18 грудня 2023 року, яким знято на оптичний носій інформації (DVD-R) (з функцією аудіозапису та відеозапису) відеозапис з камер спостереження магазину, що вівся 17 грудня 2023 року за адресою: м.Львів, вул.Дністерська, 7 приблизно о 15.00 год, де відображено обставини злочину, оглянутий згідно з протоколом огляду предметів від 18 грудня 2023 року, а також відтворено у судовому засіданні.

Обвинувачений під час розгляду кримінального провадження у суді в присутності захисника скористався своїм правом надання показань та заперечив факт вчинення ним грабежу. Ствердив, що докази його вини є непрямими, потерпіла впізнавала його лише по фотознімкам, можливо вона щось плутає чи помиляється, а може її цькували, а речові докази йому підкинули.

Судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статею (ст.337 КПК України).

Надаючи оцінку доказам, суд ураховує постанову Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 750/5745/15-к, в якій зроблено висновок про те, що відповідно до ч.2 ст.92 КПК України обов`язок доказування допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає, однак такий обов`язок виникає лише у разі, якщо допустимість доказу ставиться під сумнів. Це випливає з засади диспозитивності, яка надає сторонам процесу можливість визначати, серед іншого, і обсяг дослідження доказів у суді. Таким чином, законодавець створив можливість обмежити судовий розгляд з`ясуванням спірних обставин справи, а щодо безспірних - спиратися на їх визнання сторонами.

У силу приписів ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

При вирішенні застосування правил ст.87 КПК України до наданих сторонами доказів, ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті. Якщо суд визнає доказ недопустимим з посиланням на ч.1 ст.87 КПК України, він має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Крім того, суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу в контексті ч.1 ст.87 КПК України, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим. Саме такі висновки сформульовані Верховним Судом у постановах від 08 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к, від 12 листопада 2019 року у справі № 236/863/17 та від 28 січня 2020 року у справі № 359/7742/17.

Матеріали справи не містять жодних відомостей про реалізацію стороною захисту права звернутися з заявою в порядку, передбаченому ст.214 КПК України, про вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного з підробленням і фальсифікацією документів особами, які здійснювали досудове розслідування. Наведене зумовлює визнання неприйнятними доводи обвинуваченого щодо неправомірних дій щодо нього під час досудового розслідування та підкидання йому доказів. Такої ж позиції притримується Верховний Суд у постанові від 18 вересня 2025 року у справі № 607/9004/22.

Окремо суд акцентує, що за висновком службового розслідування щодо можливих порушень прав в свобод людини окремими поліцейськими ВП № 2 Львівського РУП № 2 ГУ НП у Львівській області по відношенню до затриманого обвинуваченого 17 грудня 2023 року дії поліцейських визнано такими, що не суперечать вимогам чинних нормативно-правових актів, які регламентують діяльність Національної поліції України; факти, що стали підставою для призначення службового розслідування, не знайшли свого підтвердження.

Аргументи про недопустимість протоколу пред`явлення особи (підозрюваного) для впізнання, проведеного з участю потерпілої за фотознімками, є неспроможними, адже жодних імперативних вимог щодо пред`явлення для впізнання виключно самої особи, а не її фотознімків КПК України (ні іншим актом) не передбачено, як не передбачено й обов`язковості обґрунтування слідчим необхідності проведення впізнання саме за фотознімками (постанови Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі № 742/2200/19, ухвала від 28 жовтня 2024 року у справі № 336/5788/20, постанова від 01 вересня 2025 року у справі № 750/6836/23, від 18 вересня 2025 року у справі № 607/9004/22).

Потерпіла у суді попереджалася про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання за ст.384 КК України, жодних підстав для недовіри її показанням, як під час досудового розслідування, так і під час розгляду справи судом стороною захисту не наведено, а судом не встановлено. Матеріали справи не містять даних, які б беззастережно спростовували такі показання.

Зауваження сторони щодо незначних неточностей процесуальних документів, як ствердили у суді слідчі: ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , стали наслідком неадекватних та агресивних дій самого обвинуваченого, який це підтвердив у суді, є надмірним формалізмом, що не впливає на висновки суду та вирішення справи.

Таким чином, проаналізовані та досліджені у ході судового розгляду докази в сукупності та взаємозв`язку, що зібрані стороною обвинувачення відповідно до вимог кримінального процесуального закону, є належними, достовірними, допустимими, що беззаперечно та безсумнівно підтверджують винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), повторно, в умовах воєнного стану. Такі діяння органом досудового розслідування кваліфіковані правильно.

Причетність та винуватість обвинуваченого у грабежі потерпілої доведена стороною обвинувачення поза розумним сумнівом, підтверджується сукупність логічних, взаємопов`язаних та достатніх доказів. Заперечення обвинуваченим своєї провини суд розцінює як обраний ним спосіб захисту саме з метою уникнення відповідальності, є голослівним, спростовується наведеними вище доказами, що ретельно досліджені та перевірені судом.

Як наголошував Верховний Суд у постанові від 31 серпня 2023 року у справі № 167/404/18, при розгляді справи суд дотримався норм, установлених ст.22 КПК України, створив необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав, сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом.

За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 13 грудня 2021 року у справі № 644/27272/17, вимоги до мотивування судових рішень засновані на положеннях ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. Зважаючи на позиції ЄСПЛ про неможливість тлумачення п.1 ст.6 цієї Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа "Салов проти України"). Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. У даній справі такі стандарти дотримано, адже надано відповіді на всі істотні та вагомі доводи сторін, що мають значення для правильного вирішення справи.

При призначення покарання обвинуваченому суд виходить із встановлених положеннями ст.50 КК України його мети, за якими покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

На реалізацію принципу, встановленого ч.2 ст.61 Конституції України, згідно з яким юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, спрямовані положення ст.65 КК України.

За ч.ч.1, 2 указаної норми КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; та 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

При визначенні ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення слід виходити з класифікації кримінальних правопорушень (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Досліджуючи дані про особу винного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення кримінального правопорушення як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо (постанова Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі № 756/15768/21).

Призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки кримінального правопорушення, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину та передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Вирішення зазначеного питання належить до дискреційних повноважень суду (судового розсуду), що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання. Саме така позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 13 березня 2023 року у справі № 127/10995/19, від 19 лютого 2024 року у справі № 332/3278/22, від 05 листопада 2024 року у справі № 163/2298/23.

При призначенні покарання обвинуваченому суд ураховує:

ступінь тяжкості вчиненого умисного кримінального правопорушення, що згідно зі ст.12 КК України, є тяжкими злочином проти власності;

дані про особу винного, який є особою працездатного віку без працевлаштування чи будь-якої іншої зайнятості та відсутності підтвердження наявності джерела отримання правомірних (легальних) доходів, неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності та має судимість за вчинення аналогічних злочинів розбою та грабежу; відсутність міцних соціальних зв`язків та перебування на його утриманні будь-якої особи, задовільний стан здоров`я; під наглядом в КНП ЛОР "Львівський обласний клінічний психоневрологічний диспансер" та КНП ЛОР "Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень" не перебуває; за висновком Львівської філії судових експертиз ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України» за № 1092 від 14 серпня 2024 року за результатами судово-психіатричної експертизи обвинувачений у минулому переніс психічний розлад у формі розладу адаптації, тривожно-депресивна реакція, з якого повністю вийшов; у даний час тяжким психічним розладом не страждає; за своїм психічним станом може усвідомлювати свої дії та керувати ними; у період інкримінованих дій тяжким психічним розладом не страждав, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними; застосування примусових заходів медичного характеру не рекомендовано; характеризуючих даних на обвинуваченого ні стороною захисту, ні стороною обвинувачення суду не надано.

Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, не встановлено.

Суд, зважаючи на перелічене вище у своїй сукупності та використовуючи дискреційні повноваження, призначає покарання у межах санкції інкримінованої статті у виді позбавлення волі на строк сім років.

На переконання суду саме такий вид та розміри покарання засновані на вимогах виваженості, справедливості, відповідають принципу індивідуалізації покарання обвинуваченому та є співмірними протиправним діянням, а тому не можуть вважатися явно несправедливими унаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання, яке полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його до кримінально-виконавчої установи закритого типу. Виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень неможливе без реального відбування покарання.

Обраний захід примусу сформує правослухняну поведінку обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови і позбавить можливості вчиняти нові кримінальні правопорушення. Зазначене не викликатиме у стороннього спостерігача почуття вседозволеності та безкарності.

Судом не встановлено жодних підстав для застосування ч.1 ст.69 України, тобто покарання нижче від найнижчої межі.

Слід звернути увагу на те, що обвинувачений, звільнившись 14 вересня 2023 року з ДУ «Личаківська виправна колонія (№ 30)» по відбуттю строку покарання (довідка серії ЛВ № 22255), тобто по спливу трьох місяців, знову вчинив інкримінований злочин. Зазначене засвідчує антисоціальну поведінку обвинуваченого, спрямовану на продовження злочинних діянь, адже на шлях виправлення не став та вчинив новий тяжкий злочин.

Правових підстав для застосування ст.75 КК України, якою передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням, не встановлено, адже таке застосовується тільки до покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років.

Згідно з п.2 ч.4 ст.374 КПК України у резолютивній частині вироку зазначаються, зокрема, рішення про залік досудового тримання під вартою.

За змістом ст.1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» попереднє ув`язнення відповідно до кримінально-процесуального законодавства України є запобіжним заходом щодо обвинуваченого, підсудного, підозрюваного у вчиненні злочину, за який може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі, та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили. Окрім цього, відповідно до ч.5 ст.72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Відповідно до ч.2 ст.197 КПК України строк тримання під вартою обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання підозрюваного, обвинуваченого, - з моменту затримання.

З огляду на викладене, початок строку відбування обвинуваченому покарання слід обчислювати з 17 грудня 2023 року - з моменту його затримання, врахувати подальше взяття під варту та на підставі ч.5 ст.72 КК України у строк покарання зарахувати строк його попереднього ув`язнення з 17 грудня 2023 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Обраний обвинуваченому запобіжний захід тримання під вартою слід залишити без змін, зважаючи на вид покарання, яке призначається судом, відсутність клопотань з боку сторін провадження та з огляду на вимогист.377 КПК України; суд не вбачає виняткових обставин для звільнення останнього з-під варти до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов у справі не заявлено, витрати на залучення експерта суду не подано.

Арешт, накладений ухвалою Сихівського районного суду м.Львова (слідчий суддя ОСОБА_16 ) від 19 грудня 2023 року, підлягає скасуванню, а предмети і речі, визнані речовими доказами відповідно до постанов старшого слідчого СВ ВП № 2 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області ОСОБА_14 від 18 грудня 2023 року, - поверненню за приналежністю та залишенню при матеріалах кримінального провадження відповідно.

Керуючись ст.ст.368-371, 373-374, 532 КПК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.4 ст.186 КК України та призначити йому покарання - позбавлення волі на строк сім років.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту його затримання - 17 грудня 2023 року, зарахувавши на підставі ч.5 ст.72 КК України в строк покарання попереднє ув`язнення з 17 грудня 2023 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Речові докази, визнані постановами старшого слідчого СВ ВП № 2 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області ОСОБА_14 від 18 грудня 2023 року:

-залишити при матеріалах кримінального провадження - dvd-диск з відеозаписом;

-повернути ОСОБА_6 та ОСОБА_3 за приналежністю, що зберігаються в камері зберігання речових доказів.

Скасувати арешт на майно, накладений ухвалою Сихівського районного суду м.Львова (слідчий суддя ОСОБА_16 ) від 19 грудня 2023 року (справа № 464/8642/23, пр. № 1-кв/464/1718/23).

Залишити ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили запобіжний захід - тримання під вартою.

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду через Сихівський районний суд м.Львова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

У відповідності до ч.15 ст.615 КПК України суд обмежився проголошенням резолютивної частини вироку з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку після проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_17