УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , захисника ОСОБА_3 , із застосуванням відеоконференції з прокурором ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання старшого слідчого 2 відділу 3 управління досудового розслідування ГСУ СБ України ОСОБА_5 , погоджене з прокурором відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_4 , про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в порядку ч.6 ст.193 КПК України, відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Вуглегірська Донецької області, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ,

підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України, у кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесено до ЄРДР за №0001219 від 01.12.2025,

В С Т А Н О В И Л А:

Старший слідчий 2 відділу 3 управління досудового розслідування ГСУ СБ України ОСОБА_5 звернулася до слідчого судді з клопотанням, погодженим з прокурором відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_4 , про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в порядку ч.6 ст.193 КПК України, відносно ОСОБА_6 підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України, у кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесено до ЄРДР за №0001219 від 01.12.2025.

Слідчий обґрунтовує клопотання тим, що ГСУ СБ України за процесуального керівництва прокурорів Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001219 від 01.12.2025 за підозрою ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 19 лютого 2014 року представниками Російської Федерації розпочато збройне вторгнення Збройних сил РФ на територію України, яке керівники РФ назвали переміщенням військових підрозділів у межах звичайної ротації сил Чорноморського флоту, які у взаємодії з військовослужбовцями Чорноморського флоту РФ та іншими підрозділами ЗС РФ здійснили блокування й захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури України, забезпечили військову окупацію території АРК і м. Севастополя. 18.03.2014 РФ оголосила про офіційне включення Криму до її території.

Одночасно з цим, протягом березня-квітня 2014 року під безпосереднім керівництвом та контролем представників влади та ЗС РФ представники іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд і груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих РФ, взяли під контроль будівлі, у яких були розташовані органи місцевої влади та місцеві органи виконавчої влади України, військові об`єкти України в окремих районах Донецької та Луганської областей.

07 квітня 2014 року в м. Донецьк створено так звану Донецьку народну республіку, у складі якої утворені незаконні збройні формування, які досі функціонують.

Внаслідок військових дій у період із травня по серпень 2014 року сили оборони України звільнили частину раніше окупованих територій Донецької та Луганської областей.

Датою початку тимчасової окупації РФ окремих територій України є 19.02.2014. Автономна Республіка Крим та м. Севастополь є тимчасово окупованими РФ з 20.02.2014. Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими РФ (зокрема окупаційною адміністрацією РФ) починаючи з 07.04.2014, відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII.

Таким чином, з 19.02.2014 до цього часу триває міжнародний збройний конфлікт, викликаний збройною агресією РФ проти України, окупацією частини території України, що вказує на поширення дії на території України законів та звичаїв війни (норм міжнародного гуманітарного права).

Відповідно до ст. 2 спільної для Женевських конвенцій про захист жертв війни 1949 року, ці конвенції, як і інші акти законів і звичаїв війни (міжнародного гуманітарного права), застосовуються до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни, у тому числі до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.

При цьому, згідно ст. 47 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 особи, що перебувають під захистом, які знаходяться на окупованій території не будуть у жодному разі та жодним чином позбавлені переваг цієї Конвенції у зв`язку з будь-якими змінами, запровадженими стосовно керівних установ чи управління цією територією внаслідок її окупації, або у зв`язку з будь-якою угодою, укладеною між владою окупованої території та владою окупаційної держави, або у зв`язку з анексією окупаційною державою всієї або частини окупованої території.

Відповідно до ст. 49 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 заборонено, незалежно від мотивів, здійснювати примусове індивідуальне чи масове переселення або депортацію осіб, що перебувають під захистом, з окупованої території на територію окупаційної держави або на територію будь-якої іншої держави, незалежно від того, окупована вона чи ні. Однак окупаційна держава може здійснювати загальну або часткову евакуацію з певної території, якщо це є необхідним для забезпечення безпеки населення або зумовлено особливо вагомими причинами військового характеру. Проведення таких евакуацій не може передбачати переміщення осіб, що перебувають під захистом, за межі окупованої території за винятком випадків, коли цього неможливо уникнути з матеріальних причин. Особи, яких було евакуйовано в такий спосіб, повинні бути відправлені додому відразу після припинення воєнних дій на цій території. Окупаційна держава, що здійснює таке переміщення або евакуацію повинна забезпечити, що члени однієї сім`ї не будуть розлучені.

Згідно ст. 50 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 окупаційна держава повинна в співробітництві з державними та місцевими органами влади сприяти належному функціонуванню закладів, відповідальних за піклування про дітей і їхню освіту. Окупаційна держава повинна вжити всіх необхідних заходів для полегшення процедури встановлення особи дітей та реєстрації їхніх сімейних зв`язків. Вона за будь-яких обставин не повинна змінювати їхнього громадянського статусу або вносити їх до списків підконтрольних їй формувань або організацій. Якщо місцеві установи виявляться неспроможними забезпечити утримання та освіту дітей, окупаційна держава повинна вжити всіх необхідних заходів, щоб забезпечити ними дітей, які втратили батьків чи були з ними розлучені в результаті війни і які не мають можливості отримати необхідне піклування з боку близького родича або друга; навчання повинно здійснюватися по можливості особами їхньої національності, мови та релігії.

Водночас, згідно ст. 147 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, до серйозних порушень, серед іншого, належить незаконна депортація чи переміщення особи, що перебуває під захистом.

Відповідно до ст. 8 (2) (а) (vii), 8 (2) (b) (viіi) Римського статуту міжнародного кримінального суду визначено, що одним із видів воєнного злочину є незаконна депортація або переміщення, а також переміщення, прямо чи опосередковано, окупаційною державою частини її власного цивільного населення на окуповану нею територію чи депортація або переміщення всього або частини населення окупованої території у межах чи за межі цієї території.

Стаття 77 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I) від 08.06.1977 визначено, що діти користуються особливою повагою.

Згідно зі статтею 78 ДП-І визначено, що жодна сторона, що перебуває в конфлікті, не вживає заходів щодо евакуації дітей, крім як своїх власних громадян в іноземну державу, за винятком випадків, коли йдеться про тимчасову евакуацію, необхідну з невідкладних причин, пов`язану зі станом здоров`я чи лікуванням дітей або, якщо вони не перебувають на окупованій території, з їх безпекою. У разі, коли можуть бути знайдені батьки чи законні опікуни, вимагається їхня письмова згода на таку евакуацію. Будь-яка евакуація проводиться під спостереженням Держави-покровительки за погодженням із заінтересованими сторонами, тобто стороною, що здійснює евакуацію, стороною, що приймає дітей, і будь-якими сторонами, громадяни яких евакуюються.

Пунктом «а» частини 4 статті 85 ДП-І передбачено, що серйозними порушеннями являються дії, коли вони здійснюються навмисно й на порушення Конвенцій або цього Протоколу, а саме: переміщення окупуючою державою частини її власного цивільного населення на окуповану нею територію або депортація чи переміщення всього або частини населення окупованої території у межах цієї території чи за її межі, на порушення ст. 49 Конвенції.

Процедура евакуації спеціально визначена як тимчасова та ніколи не може бути підставою для натуралізації або асиміляції дітей супротивником.

Станом на 07.04.2014 на момент окупації частини Донецької області на території міста Вуглегірська функціонував Комунальний заклад «Вуглегірська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат № 6 Донецької обласної ради» (ідентифікаційний код: 23185858, місцезнаходження: Донецька область, Бахмутський район, м. Вуглегірськ, вул. Тракторна, буд. 33), який є закладом загальної середньої освіти для дітей-сиріт, дітей, позбавленим батьківського піклування, та дітей, які опинилися в складних життєвих обставинах.

У цей час, на окупованих територіях Донецької області РФ починає здійснювати ефективний контроль над цими територіями, на яких впроваджує цілеспрямовану політику інтеграції до свого законодавства, адміністративної структури та системи державного управління. Одним із ключових інструментів цієї політики є встановлення контролю над дітьми, дитячими будинками та інтернатами.

З цією метою 31.12.2014 на території міста Вуглегірська Донецької області на базі вищевказаного українського закладу окупаційною владою створено «Государственное общеобразовательное учреждение «Углегорская специальная школа-интернат № 6». Також із метою збереження фактичного контролю над діяльністю незаконно новоствореного закладу і впливу на прийняття необхідних рішень призначають керівників, які мають проросійські погляди.

Разом із цим, за не встановлених досудовим розслідуванням обставин та у не встановлений час, до створеного окупаційною владою на базі українського закладу - Вуглегірська СЗОШІ № 6 - ГОУ «Углегорская специальная школа-интернат № 6», який розташований за адресою: м. Вуглегірськ, вул. Тракторна, буд. 33, було доставлено 130 дітей, які станом на 16.02.2022 перебували у зазначеному закладі.

Таким чином, відповідно до ст. 47 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 та ст. 77 ДП-I зазначені 130 дітей, які під окупації м. Вуглегірськ Донецької області перебували в ГОУ «Углегорская специальная школа-интернат №6», віднесені до захищених осіб та користуються особливою повагою, оскільки є громадянами України, перебували на тимчасово окупованій території Донецької області та знаходилися під контролем РФ.

Водночас установлено, що в осіб, які входять до політичного та військового керівництва РФ, яких на теперішній час досудовим розслідуванням не встановлено, виник злочинний умисел на насильницьке переміщення українських дітей між територіями України, які тимчасово окуповані РФ, та депортацію дітей до РФ, для подальшого усиновлення або передачі під опіку громадян РФ, їх русифікації, індоктринації та знищення української ідентичності.

Так, до реалізації вказаного злочинного умислу такі особи у невстановлений час, місці та за невстановлених обставин залучили як міністра незаконно створеного окупаційною владою Міністерства освіти і науки «ДНР» громадянина Російської Федерації ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на якого поклали функції щодо організації, контролю, координації здійснення насильницького переміщення дітей між територіями України, які тимчасово окуповані РФ, та депортації дітей до РФ для подальшого їх усиновлення або передачі під опіку громадян РФ, їх русифікації та знищення української ідентичності, організації підготовки та видачі для цього відповідних документів, керування діями керівників місцевих адміністрацій окупованої території Донецької області та керівників закладів, у яких перебували діти-сироти, діти, позбавленні батьківського піклування та діти, які опинилися в складних життєвих обставинах.

У свою чергу, ОСОБА_7 , умисно, з метою реалізації злочинного умислу, залучив директора ГОУ «Углегорская специальная школа-интернат № 6» ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка відповідала за підготовку дітей, координацію та участь у здійсненні насильницького переміщення дітей між територіями України, які тимчасово окуповані РФ, їх депортації до РФ, для подальшого усиновлення або передачі українських дітей під опіку громадян РФ, а також за організацію підготовки та видачі для цього відповідних документів, керування діями персоналу незаконно створеного ГОУ «Углегорская специальная школа-интернат № 6», які будуть їх супроводжувати при насильницькому переміщенні між територіями України, які тимчасово окуповані РФ, та депортації з окупованих територій України до РФ.

Так, 16.02.2022 Голова «ДНР» підписав Указ № 23 «Об эвакуации» з 18.02.2022 громадян «ДНР» на територію Російської Федерації, який було скеровано до підпорядкованих органів влади «ДНР».

Реалізуючи злочинний умисел, направлений на депортацію українських дітей до РФ, та з метою надання вигляду законності, за невстановлених обставин і час, однак не пізніше 18.02.2022, ОСОБА_7 підписав завідомо незаконний наказ № 147 від 18.02.2022 «О приостановлении образовательной и научной деятельности в образовательных и научных организациях Донецкой народной республики». Цим самим наказом доручив керівникам закладів освіти спільно з місцевими адміністраціями «ДНР» до особливого розпорядження забезпечити «евакуацію» дітей-сиріт та дітей, що залишились без батьківського піклування, у випадках виникнення надзвичайних ситуацій.

Водночас ОСОБА_6 , відповідно до досягнутої домовленості з ОСОБА_7 щодо депортації дітей з тимчасово окупованої території України до РФ, достовірно знаючи про міжнародний збройний конфлікт, фактичну окупацію м. Вуглегірськ та усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, видала наказ № 66 від 18.02.2022 «О приостановлении образовательного процесса в ГОУ «Углегорская СШИ № 6» с 19.02.2022», який також мав на меті створення видимості законності подальших заходів, пов`язаних із депортацією дітей.

Надалі, діючи на виконання злочинного умислу, спрямованого на депортацію 130 вище вказаних неповнолітніх та малолітніх дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, та дітей, які опинилися в складних життєвих обставинах, з тимчасово окупованої території України до РФ, ОСОБА_6 організувала для цього підготовчі заходи, зокрема визначила супроводжуючих осіб із числа працівників ГОУ «Углегорская СШИ № 6», які разом із нею мали забезпечити вивезення зазначених дітей.

19 лютого 2022 року, ОСОБА_6 діючи умисно та у відповідності до попередньо досягнутої домовленості та усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, спільно з працівниками у ГОУ «Углегорская СШИ № 6» та іншими невстановленими особами забезпечила виведення та розміщення 130 дітей з території школи, що за адресою: Донецька область, м. Вуглегірськ, вул. Тракторна, буд. 33 до транспортних засобів, точна кількість, марка та реєстраційні знаки яких наразі не встановлені.

Після цього усіх 130 дітей у супроводі ОСОБА_6 та інших невстановлених осіб було незаконно депортовано до Ростовської області РФ, де 19.02.2022 їх розмістили в Спортивно-оздоровчому комплексі «Ромашка» (Ростовська область, Неклинівський район, селище Золота Коса, вул. Ломоносова, буд. 20).

При цьому, досудовим розслідуванням установлено, що вказані 130 дітей за станом здоров`я не потребували додаткового обстеження та лікування за межами Донецької області. Активні бойові дії, які б створювали реальну загрозу життю чи здоров`ю дітей, не відбувалися. Отже об`єктивні причини для їх депортації в РФ були відсутні.

Згодом, профілі деяких депортованих дітей з`явилися на інформаційному порталі «Федерального банку даних дітей-сиріт та дітей, що залишились без батьківського піклування» «УСЫНОВИТЕ.РУ» за посиланням: https://usynovite.ru/, метою розміщення яких є подальшої передачі дітей під опіку (піклування) в сім`ї російських громадян.

Вищевказаних дітей не повернуто на підконтрольну Уряду України територію, натомість за сприянням представників РФ 40 дітей було передано під опіку до російських родин, які проживають на території РФ.

Ураховуючи викладене, депортація зазначених вище дітей не відповідала вимогам, встановленим міжнародним гуманітарним правом, оскільки не була виправдана міркуваннями безпеки або станом здоров`я. Окрім того, відсутні підстави, які б вказували на те, що переміщення дітей на територію, підконтрольну України, було неможливе. Російська влада не намагалася встановити контакт з українською владою з цього приводу.

Отже, ОСОБА_6 , будучи директором ГОУ «Углегорская специальная школа-интернат № 6», усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, розуміючи наявність міжнародного збройного конфлікту, усвідомлюючи, що територія міста Вуглегірська Донецької області не зазнає вогневого ураження в ході бойових зіткнень з окупаційними військами держави-агресора, діючи за попередньою змовою із ОСОБА_7 , а також іншими не встановленими досудовим розслідуванням особами, які у тому числі входять до політичного та військового керівництва РФ, порушила закони і звичаї війни, передбачені ст. 49 Конвенції (IV) про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, п. а ч. 4 ст. 85 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I) від 08.06.1977, що виразилися у незаконній депортації.

20.11.2025 ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні порушень законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України.

Повідомлення про підозру того ж дня, 20.11.2025, з повістками про виклик до ГСУ СБ України на 25.11.2025, 26.11.2025, 27.11.2025, в статусі підозрюваної опубліковано в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, а саме щоденному виданні центральних органів виконавчої влади України - газеті Кабінету Міністрів України «Урядовий кур`єр», випуск № 237 (8162), а також на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора за посиланням: https://www.gp.gov.ua/ua/posts/povidomlennya-pro-pidozru-ta-povistki-pro-viklik-kusakovu-mmz-perekladom-rosiiskoyu-lizovu-iv-plotnickii-ov-seteli-im-bilik-doskinii-lm-na-2025.

Підозрювана ОСОБА_6 на виклики у визначені час та дати до слідчого не з`явилась, про причини своєї неявки не повідомила.

Відповідно до відповіді на доручення Управління «Н» Департаменту захисту національної державності СБ України №5/3/2736-6.4.26 від 28.11.2025 громадянка України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на ТОТ Донецької області, а саме в м. Вуглегірську Донецької області, займає посаду директора та за сумісництвом вчителя російської мови та літератури в «Государственном казенном общеобразовательном учреждении «Углегорская специальная школа-интернат № 6».

28.11.2025 у зв`язку з переховуванням підозрюваної ОСОБА_6 від органів досудового розслідування з метою ухилення від кримінальної відповідальності, останню постановою слідчого оголошено у державний та міжнародний розшук, організацію якого доручено Управлінню контррозвідувальних заходів з протидії посяганням на територіальну цілісність України ДЗНД СБ України.

Враховуючи суспільно небезпечний характер вищевказаного кримінального правопорушення, яке віднесене до категорії особливо тяжких злочинів, та покарання у вигляді позбавлення волі, що загрожує ОСОБА_6 у разі визнання судом останньої винуватим, є всі підстави вважати, що підозрювана може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, спотворити або сховати будь-яку із речей, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

В судовому засіданні прокурор підтримала клопотання із зазначених у ньому підстав, просила задовольнити та обрати відносно підозрюваної ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

Захисник просив відмовити у задоволенні клопотання слідчого, зазначив, що матеріали клопотання не містять доказів, що ОСОБА_6 перебуває на ТОТ, а також вона не була оголошена в міжнародний розшук.

Слідчий суддя, вислухавши доводи сторін, дослідивши додані до клопотання матеріали, дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що ГСУ СБ України за процесуального керівництва прокурорів Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001219 від 01.12.2025 за підозрою ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України.

20.11.2025 ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні порушень законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України.

Повідомлення про підозру того ж дня, 20.11.2025, з повістками про виклик до ГСУ СБ України на 25.11.2025, 26.11.2025, 27.11.2025, в статусі підозрюваної опубліковано в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, а саме щоденному виданні центральних органів виконавчої влади України - газеті Кабінету Міністрів України «Урядовий кур`єр», випуск № 237 (8162), а також на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора за посиланням: https://www.gp.gov.ua/ua/posts/povidomlennya-pro-pidozru-ta-povistki-pro-viklik-kusakovu-mmz-perekladom-rosiiskoyu-lizovu-iv-plotnickii-ov-seteli-im-bilik-doskinii-lm-na-2025.

Підозрювана ОСОБА_6 на виклики у визначені час та дати до слідчого не з`явилась, про причини своєї неявки не повідомила.

Відповідно до відповіді на доручення Управління «Н» Департаменту захисту національної державності СБ України №5/3/2736-6.4.26 від 28.11.2025 громадянка України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на ТОТ Донецької області, а саме в м. Вуглегірську Донецької області, займає посаду директора та за сумісництвом вчителя російської мови та літератури в «Государственном казенном общеобразовательном учреждении «Углегорская специальная школа-интернат № 6».

28.11.2025 у зв`язку з переховуванням підозрюваної ОСОБА_6 від органів досудового розслідування з метою ухилення від кримінальної відповідальності, останню постановою слідчого оголошено у державний та міжнародний розшук, організацію якого доручено Управлінню контррозвідувальних заходів з протидії посяганням на територіальну цілісність України ДЗНД СБ України

Обґрунтованість підозри, пред`явленої ОСОБА_6 , та причетність підозрюваної до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України, підтверджується долученими до клопотання матеріалами кримінального провадження.

Виходячи з поняття «обґрунтована підозра», приведеного в п.175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», то обґрунтована підозра означає, що існують факти і інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Причетність ОСОБА_6 до вчинення кримінального правопорушення достатньою мірою для даної стадії кримінального провадження доводиться доказами, які долучені слідчим до матеріалів клопотання.

При цьому, слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження.

Враховуючи наведене, не вирішуючи наперед питання про винуватість підозрюваної у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, правильність кваліфікації її дій, допустимість доказів щодо встановлення винуватості підозрюваної, слідчий суддя вважає, що зміст клопотання та долучених до нього документів може свідчити про існування фактів і інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, отже про існування обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до ст.2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення в КПК передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд.

Статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантовано право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту «c» пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання. Пунктом 4 цієї статті гарантовано право кожному, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Згідно з ч.6 ст.193 КПК слідчий суддя розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених ст.177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, за участю підозрюваного розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Верховний Суд у своїй постанові від 14 лютого 2022 року у справі 991/3440/20 вказує, що рішення слідчого судді, суду про обрання запобіжного заходу, прийняте в порядку ч.6 ст.193 КПК, за своїм правовими наслідками підпадає під поняття «постанова про утримання під вартою» в розумінні ст.25 Європейської конвенції про видачу правопорушників.

При аналізі питання наявності зазначених слідчим та прокурором ризиків, слідчий суддя дійшов висновку про їх наявність з огляду на фактичні обставини кримінального провадження та особу ОСОБА_6 , яка ухиляється від явки до органу досудового розслідування, суду, оголошена у державний, міждержавний та міжнародний розшук, підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України, яке віднесено до категорії особливо тяжких злочинів, отже існують ризики, що остання переховується від органів досудового розслідування та суду, може незаконними засобами впливати на свідків у кримінальному провадженні, а також знищити, сховати або спотворити будь-які із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінальних правопорушень, вчинити нові або продовжуватиме вчиняти кримінальне правопорушення.

Зазначені ризики є суттєвими, і як засвідчили обставини, якими обґрунтовується клопотання, їм неможливо запобігти в умовах застосування до ОСОБА_6 будь-якого іншого запобіжного заходу, окрім тримання під вартою, оскільки інші запобіжні заходи, не пов`язані з виключними запобіжниками у комунікації та переміщеннях підозрюваного, не можуть їм запобігти.

Слідчий суддя звертає увагу, що в даному випадку обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за відсутності підозрюваного, хоча й не призводить до негайного взяття особи під варту, однак виступає правовою підставою для затримання і доставки цієї особи до місця кримінального провадження.

Так, ухвала про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є одним із обов`язкових документів, на підставі якого уповноважений орган запитує публікацію Генеральним секретаріатом Інтерполу Червоного оповіщення щодо осіб, які розшукуються з метою їх затримання, арешту, обмеження свободи пересування та подальшої видачі (екстрадиції) в Україну (Інструкція про порядок використання правоохоронними органами України інформаційної системи Міжнародної організації кримінальної поліції - Інтерпол, затверджена спільним наказом МВС України, ОГП, НАБ України, СБ України, ДБР, Мінфіну України, Мін`юсту України від 17 серпня 2020 року № 613/380/93/228/414/510/2801/5). Після затримання особи за межами України, слідчий, прокурор, який здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування, або суд, який розглядає справу чи яким ухвалено вирок, готує клопотання про видачу особи в Україну, до якого серед інших документів обов`язково додається засвідчена копія ухвали слідчого судді або суду про тримання особи під вартою, якщо видача запитується для притягнення до кримінальної відповідальності (ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 575 КПК). Тобто, ухвала про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є документом, на підставі якого здійснюється затримання особи за межами України, ухвалюється рішення про застосування екстрадиційного арешту для забезпечення видачі особи з метою притягнення до кримінальної відповідальності та здійснюється доставка особи на території України до місця кримінального провадження.

Згідно з ч.4 ст.197 КПК України, у разі постановлення слідчим суддею, судом ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого на підставі частини шостої статті 193 цього Кодексу строк дії такої ухвали не зазначається.

При цьому час затримання такої особи фактично може перевищувати 30 діб - тримання під вартою за ст. 59 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, 40 діб - тимчасовий арешт за ст. 16 Європейської конвенції про видачу правопорушників та 60 діб - строк дії ухвали про тримання під вартою за ч. 1 ст. 197 КПК.

Тобто, затримана особа на підставі ухвали слідчого судді, суду, постановленої в порядку ч. 6 ст. 193 КПК, може бути затриманою і утримуватись під вартою протягом усього часу, необхідного для екстрадиції та доставки її до місця кримінального провадження. Таку ж позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові від 14 лютого 2022 року у справі 991/3440/20.

Відповідно до абзацу 2 ч.4 ст.183 КПК України, при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого, який оголошений у міжнародний розшук, та/або який виїхав, та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, розмір застави не визначається.

Таким чином, слідчий суддя дійшов висновку, що матеріали клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в порядку ч.6 ст. 193 КПК України, містять достатньо обґрунтувань, які обумовлюють необхідність застосування до підозрюваної ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Водночас, у відповідності до положень ч.4 ст.183 КПК України, суд не визначає розмір застави для підозрюваної ОСОБА_6 , оскільки остання оголошена у державний, міжнародний розшук, перебуває на тимчасово окупованій території України та підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.438 КК України.

Крім того, слідчий суддя звертає увагу, що ч.6 ст.193 КПК України передбачено, що після затримання особи на підставі ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, постановленої в порядку вказаної норми, і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Враховуючи викладене, керуючись 176-178, 183, 186, 193, 194, 196, 197, 309, 372 КПК України, слідчий суддя,

У Х В А Л И Л А:

Клопотання - задовольнити.

Обрати відносно підозрюваної ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

На ухвалу слідчого судді безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга.

Слідчий суддя