Справа №229/8220/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2025 року м. Кривий Ріг

Покровський районний суд міста Кривого Рогу у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянув у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Кривому Розі кримінальну справу (провадження № 0001547 від 29 квітня 2024 року) за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Харків, громадянина України, військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, який проходить військову службу на посаді навідника 2 механізованого відділення 3 механізованого взводу 3 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», раніше не судимого, не одруженого, дітей на утриманні не маючого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України,

учасники судового провадження прокурор Донецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_4 , захисник адвокат ОСОБА_5 , обвинувачений ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», в останній раз Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 28 жовтня 2024 року № 740/2024, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 29 жовтня 2024 року № 4024-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 10 листопада 2024 року строком на 90 діб.

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.04.2023 № 97 солдата ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу частини на посаду навідника 2 механізованого відділення 3 механізованого взводу 3 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення.

Згідно зі ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Являючись військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців.

Відповідно до ст. 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.

За приписами статей 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Проте, солдат ОСОБА_3 достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, та маючи можливість належно їх виконувати, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, свідомо допустив їх порушення та вчинив військовий злочин проти встановленого порядку проходження військової служби за наступних обставин.

Так, у зв`язку з виконанням завдань за призначенням, пов`язаних із захистом незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України військова частина НОМЕР_1 виконує завдання за призначенням на території Донецької області.

22.03.2024 (дата повернення) року солдат ОСОБА_3 , усвідомлюючи реальну можливість участі у веденні бойових дій, не повернувся з відпустки без поважних причин тривалістю понад три доби у місце тимчасової дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 .

В подальшому, продовжуючи реалізовувати свій кримінальний протиправний намір солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період та проходячи її на посаді навідник 2 механізованого відділення 3 механізованого взводу 3 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_1 , в порушення ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст.ст. 11, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, а саме усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, 22.03.2024 року у невстановлений в ході досудового розслідування час, без поважних причин не повернувся після відпустки у місце тимчасової дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 в район АДРЕСА_2 та ухилявся від несення обов`язків військової служби, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби до 23 жовтня 2024 року коли останнього було доставлено представниками підрозділу Військової служби правопорядку до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську.

Відповідно до статті 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Статтею 85 КПК України встановлено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Статтею 86 КПК України визначено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Стаття 87 КПК України встановлює перелік процесуальних дій, та наслідки їх порушення, які тягнуть за собою визнання недопустимості доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

1. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

2. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння:

1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов;

2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження;

3) порушення права особи на захист;

4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права;

5) порушення права на перехресний допит;

3. Недопустимими є також докази, що були отримані:

1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні;

2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень;

3) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження;

4) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання.

4. Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Статтею 95 КПК України (Показання) передбачено:

1. Показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

2. Підозрюваний, обвинувачений, потерпілий мають право давати показання під час досудового розслідування та судового розгляду.

3. Свідок зобов`язаний давати показання слідчому, прокурору, слідчому судді та суду, а експерт - слідчому судді та суду в установленому цим Кодексом порядку.

4. Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного статтею 615 цього Кодексу.

Свідок ОСОБА_6 суду показав, що солдат ОСОБА_3 являється військовослужбовець 3 роти, військової частини НОМЕР_1 . Стало відомо, що в березні 2024 року не повернувся з відпустки, про дані факти стало відомо при звірці батальйону. Підстави не повернення до військової частини не знає. 3 рота не надавала документів, просто повідомили що людина не повернулась з відпустки. Особовий склад завжди повідомляється заступником командиром роти, проводяться бесіди про відповідальність. На той час займав посаду заступника начальника в батальйоні, здійснював збірку по особовому складу. Службове розслідування проводилось. Характеризувався середньої відповідальності. Особисто не зв`язувався з Осадчим, це потрібно питати у командирів підрозділу в якому був Осадчий. Відпустка була з лютого місяця. Не пам`ятає, чи бачив солдата до відпустки, мабуть що ні. В підрозділі проводяться щодня перевірка, а виявили протягом місяця. Шляхом опитування стало відомо, що Осадчий не повернувся з відпустки. Не є командиром Осадчого.

Свідок ОСОБА_7 суду показав, що йому відомий обвинувачений ОСОБА_3 , оскільки той був у його підпорядкуванні з 2024 року та виконував задачі у підрозділі. Щодо скоєного факту дезертирства відомо те, що на момент за 2024 рік Осадчий був не далеко від нього, в лісосмузі де виконувалися задачі, там він і отримав поранення, після цього був евакуйований. Він особисто у той момент знаходився ще на позиції, тому місце перебування і подальше лікування ОСОБА_3 відстежували інші люди. Він був на той час на посаді головного сержанта роти, тому виконував задачі і керував у іншому місті, в посадці. ОСОБА_3 виїхав на лікування. Після цього, наскільки відомо, отримав відпустку за станом здоров`я, після чого він не повернувся. Він характеризує Осадчого з позитивної сторони, він був добрим, гарним бійцем, не мав жодних претензій. Отримав ОСОБА_3 поранення приблизно з січня місяця, середини, десь15,16,17 січня, оскільки почалися активні штурмові дії зі сторони ворога і з січня місяця конкретно дати не може згадати, приблизно у двадцятих числах січня 2024 року. Він не пам`ятає дату відпустки обвинуваченого, приблизно кінець березня 2024 року. Він на той час займався бойовими діями, вів облік особового складу. Мав повернутися до підрозділу, який базувався у місті Сіверськ. Заходи щодо пошуку обвинуваченого застосовувались лише у телефонному режимі, щоб повідомити. Сам обвинувачений до частини не з`являвся. Після закінчення відпустки за станом здоров`я не відповідав ні на телефонні дзвінки, до частини не приїздив. Всім військовим було усно роз`яснено відповідальність, всі ознайомленні з військовим статутом. Причини залишення частини обвинуваченим не відомі, до сьогодні не бачив Осадчого. Службове розслідування проводилось. Додатково нічого не може сказати, все повідомив. Після лікування є направлення на ВЛК, де вже і вирішується питання відпустки, після людина отримує відпустку і відсилається, у вказану дату має повернутися до частини. Термін вирішує ВЛК, командування лише надає підтвердження про перебування.

Обвинувачений ОСОБА_3 суду показав, що вину визнає частково, оскільки не знав про відпустку, був не повідомлений. Погоджується лише з тим, що не повернувся до частини. ВЛК після лікування не проходив. Визнає себе винним, що не повернувся, але не погоджується з тим, що перебував у відпустці.

16 січня 2024 року отримав поранення, був на лікуванні у Харкові, знаходився у лікарні. Його було виписано приблизно через місяць, після виписки не міг самостійно пересуватися, після виписки сказали звернутися до частини, щоб дізнатися чи потрібна відпустка, чи ні. Він повідомив військову частину, що прибути не може, оскільки не міг вільно пересуватися. Представники частини казали, що накладуть сзч. Більше з представниками частини діалогу не було. Потребував у наданні відпустки за станом здоров`я у вказаній рекомендації, тривалість не пам`ятає, рекомендувалась відпустка або реабілітація приблизно місяць. З військової частини телефонували, фізично не міг прибути через стан здоров`я, мав наскрізне поранення ноги. Після отримування виписки надіслав фото у частину, на що йому повідомили, що треба приїхати. Він надав відповідь, що фізично не міг прибути. Стан здоров`я не дозволяв. Перебував вдома, не переховувався, знаходився за місцем реєстрації. До військової частини не звертався, оскільки від частини надходили погрози про подання на сзч. До жовтня міг прибути, але через погрози не прибував, бажання служити є, але ніяка частина не розглядає обвинуваченого без ВЛК, треба проходити ВЛК.

Винність обвинуваченого ОСОБА_3 у скоєному кримінальному правопорушенні підтверджується дослідженими судом письмовими доказами, а саме:

Витягом з ЄРДР від 29.04.2024 року за ч.4 ст.408 КК України, відповідно до якого 22.03.2024 року військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в умовах воєнного стану, з метою ухилитися від військової служби не прибув з відпустки в розташування військової частини в АДРЕСА_2 .

Службовим розслідуванням командира військової частини НОМЕР_1 від 02.04.2024 року за фактом самовільного залишення розташування підрозділу солдатом ОСОБА_3 ,

Рапортом командира 1 механізованого батальйону ОСОБА_8 від 27.03.2024 року, відповідно до якого станом на 27.03.2024 року солдат ОСОБА_3 навідник 2 механізованого відділення 3 механізованого взводу 3 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , згідно відпускного квитка від 21.02.2024 №1326 вибув у відпустку терміном 29 діб та повинен був прибути до підрозділу 22.03.2024.

Станом на 27.03.2024 року солдат ОСОБА_3 до розташування підрозділу не з`явився, на телефонні дзвінки не відповідає, місцеперебування військовослужбовця невідоме;

Витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 28.03.2024 № 1257 «Про призначення службового розслідування за фактом неповернення з відпустки ОСОБА_3 »;

Актом службового розслідування за фактом неповернення з відпустки ОСОБА_3 від 02.04.2024;

Медичною характеристикою ТВО начальника медичної служби військової частини НОМЕР_1 від 02.04.2024 майора медичної служби ОСОБА_9 ;

Витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 07.04.2023 № 97 відповідно до якого солдат ОСОБА_3 з 07 квітня 2023 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою;

Копією військового квитка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

Витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 02.04.2024 № 888 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення розташування підрозділу солдатом ОСОБА_3 »;

Витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.01.2024 № 19, відповідно до якого з 16.01.2024 року солдат ОСОБА_3 знятий з продовольчого забезпечення з 18 січня 2024 року;

Витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 21.02.2024 № 54, відповідно до якого з 22 лютого по 21 березня 2024 року солдат ОСОБА_3 відправлений у відпустку до м. Харків терміном 29 діб;

Витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 23.03.2024 № 85, відповідно до якого солдат ОСОБА_3 знятий з усіх видів забезпечення з 22 березня 2024 року, а з продовольчого забезпечення з 24 березня 2024 року у зв`язку із самовільним залишенням військової частини;

Витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 02.04.2024 № 95, відповідно до якого солдат ОСОБА_3 увільнений із займаної посади та зарахований у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 як такий, що самовільно залишив розташування військової частини та відсутній понад 10 діб;

Витягом із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.05.2024 № 126, відповідно до якого солдат ОСОБА_3 який самовільно залишив військову службу 22 березня 2024 року (дезертирував), увільнено із займаної посади та виключено із списків особового складу з 29 квітня 2024 року.

Дослідивши надані письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_3 у скоєному кримінальному правопорушенні та кваліфікує його дії за ч. 4 ст. 408 КК України дезертирство, тобто нез`явлення на службу з відпустки з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

При призначенні покарання суд керується вимогами ст. 65 КК України та враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують йому покарання.

У відповідності до ст. 12 КК України, злочин, вчинений обвинуваченим ОСОБА_3 є злочином тяжким.

Дослідженням особистості обвинуваченого ОСОБА_3 суд встановив наступне: обвинувачений ОСОБА_3 є громадянином України, має середню освіту, не одружений, дітей на утриманні не має, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, офіційно не працював, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Відповідно до ст.. 66 та 67 КК України, судом не встановлено обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 .

Відповідно до ст.. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Приймаючи до уваги всі обставини справи, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, суд приходить до висновку про те, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_3 можливе лише з ізоляцією його від суспільства, а тому обвинуваченому ОСОБА_3 необхідно призначити покарання за скоєне кримінальне правопорушення в межах санкції частини ч.4 ст.408 КК України виключно в виді позбавлення волі.

На думку суду, саме таке покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідатиме цілям покарання та буде достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 .

Підстав для застосування ст.ст. 66, 75 КК України, судом не встановлено.

Цивільний позов по справі не заявлено.

Речових доказів по кримінальному провадженню не має.

Процесуальні витрати по кримінальному провадженню відсутні.

Керуючись ст.ст. 366-368, 369, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України та призначити покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Строк покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обчислювати з моменту його затримання 24.10.2024 року.

Запобіжний захід стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 до вступу вироку у закону силу залишити без зміни тримання під вартою на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Цивільний позов по справі не заявлено.

Речових доказів по кримінальному провадженню не має.

Процесуальні витрати по кримінальному провадженню відсутні

Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Покровський районний суд міста Кривого Рогу.

Згідно ч. 6 ст. 376 КПК України копія вироку вручається негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_11