УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 752/3635/24

провадження № 51-3338 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 22 травня 2025 року,

Короткий зміст судових рішень та встановлені обставини

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду, ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 367 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати адміністративні посади в підприємствах, установах чи організаціях державної чи комунальної форми власності на строк 3 роки.

Вирішено питання щодо судових витрат у кримінальному провадженні.

Суд визнав ОСОБА_5 винуватим у службовій недбалості, тобто неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки.

Як установив суд, ОСОБА_5 , обіймаючи на підставі наказу в.о. директора ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства «Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - ритуальна служба СКП «Спецкомбінат ПКПО») від 18 квітня 2014 року № 58-к, посаду завідувача Байкового кладовища ритуальної служби СКП «Спецкомбінат ПКПО», будучи наділений організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями відповідно до посадової інструкції завідувача кладовища від 22 квітня 2014 року, тобто будучи службовою особою, вчинив службову недбалість, а саме неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки, за наступних обставин.

ОСОБА_5 , будучи службовою особою, в період 2020-2023 років, більш точний час досудовим розслідуванням та судом не встановлено, перебуваючи на території Байкового кладовища, за адресою: м. Київ, вул. Байкова, 6, що у Голосіївському районі міста Києва, неналежно виконував свої службові обов`язки, передбачені п. 2, 3 розділу ІІ «Посадової інструкції завідувача Байкового кладовища», затвердженої в.о. директора ритуальної служби СКП «Спецкомбінат ПКПО» від 22 квітня 2014 року, оскільки несумлінно ставився до них, щодо здійснення керівництва роботою працівників кладовища та контролю за виконанням підлеглими своїх функціональних обов`язків, правил внутрішнього трудового розпорядку, наказів та настанов керівництва, неналежно здійснив керівництво роботою прибиральників території Байкового кладовища ритуальної служби СКП «Спецкомбінат ПКПО», а саме: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , як наслідок зазначені особи не відвідували територію Байкового кладовища та не виконували покладені на них завдання та обов`язки.

Так, ОСОБА_5 , обіймаючи посаду завідувача Байкового кладовища у період 2020-2023 років, більш точний час досудовим розслідуванням, та судом не встановлено, перебуваючи на території Байкового кладовища, за адресою: м. Київ, вул. Байкова, 6, що у Голосіївському районі міста Києва, неналежно виконуючи свої службові обов`язки, передбачені п. 2, п. 3 розділу ІІ Посадової інструкції завідувача Байкового кладовища, підписував та подавав до адміністрації СКП «Спецкомбінат ПКПО» табелі обліку використання робочого часу, в яких були визначені кількість днів і годин відпрацьованих прибиральниками території Байкового кладовища ритуальної служби СКП «Спецкомбінат ПКПО», а саме ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , які фактично не відвідували територію Байкового кладовища та не виконували завдання та обов`язки прибиральників, а саме: три табелі від 15 січня 2020 року, три табелі від 31 січня 2020 року, три табелі від 15 лютого 2020 року, три табелі від 29 лютого 2020 року, три табелі від 15 березня 2020 року, три табелі від 31 березня 2020 року, три табелі від 30 квітня 2020 року, три табелі від 15 травня 2020 року, три табелі від 31 травня 2020 року, три табелі від 15 червня 2020 року, три табелі від 30 червня 2020 року, три табелі від 15 липня 2020 року, три табелі від 31 липня 2020 року, три табелі від 15 серпня 2020 року, три табелі від 15 вересня 2020 року, три табелі від 15 жовтня 2020 року, три табелі від 31 жовтня 2020 року, три табелі від 15 листопада 2020 року, три табелі від 15 грудня 2020 року, три табелі від 31 грудня 2020 року, два табелі від 15 січня 2021 року, два табелі від 29 січня 2021 року, три табелі від 15 лютого 2021 року, три табелі від 28 лютого 2021 року, три табелі від 15 квітня 2021 року, три табелі від 30 квітня 2021 року, три табелі від 15 травня 2021 року, два табелі від 15 червня 2021 року, два табелі від 30 червня 2021 року, три табелі від 15 липня 2021 року, три табелі від 15 вересня 2021 року, три табелі від 15 жовтня 2021 року, три табелі від 31 жовтня 2021 року, три табелі від 15 листопада 2021 року, три табелі від 30 листопада 2021 року, три табелі від 15 грудня 2021 року, три табелі від 31 грудня 2021 року, три табелі від 15 січня 2022 року, три табелі від 31 січня 2022 року, три табелі від 15 лютого 2022 року, табель від 28 лютого 2022 року, три табелі від 15 червня 2022 року, три табелі від 15 серпня 2022 року, три табелі від 31 серпня 2022 року, три табелі від 15 вересня 2022 року, три табелі від 30 вересня 2022 року, три табелі від 15 жовтня 2022 року, три табелі від 31 жовтня 2022 року, три табелі від 30 листопада 2022 року, два табелі від 15 грудня 2022 року, два табелі від 31 грудня 2022 року, три табелі від 15 січня 2023 року, два табелі від 30 січня 2023 року.

В подальшому, на підставі підписаних ОСОБА_5 вищевказаних табелів обліку робочого часу, вищезазначеним працівникам було безпідставно нараховано та виплачено заробітну плату особами, матеріали щодо яких виділені в окреме кримінальне провадження.

Враховуючи вищевикладене, неналежне виконання у період 2020-2023 років завідувачем Байкового кладовища ритуальної служби СКП «Спецкомбінат ПКПО» ОСОБА_5 своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, призвело до завдання збитків державі в особі Київської міської ради, а саме місцевому бюджету територіальної громади м. Києва за в розмірі 12 245 199,6 грн, що згідно із п. 4 Примітки до ст. 364 КК України у двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, тобто є тяжкими наслідками.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі сторона захисту, посилаючись на ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), просить ухвалу апеляційного суду скасувати, вирок місцевого суду у частині призначеного покарання змінити та із застосуванням ст. 75 КК призначивши ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з іспитовим строком на 1 рік.

Обґрунтовуючи свої вимоги захисник вказує, що судом першої інстанції не було належним чином враховано, що обвинувачений є особою похилого віку, хворіє на цукровий діабет та гіпертонічну хворобу, у зв`язку з чим, його перебування у місцях позбавлення волі може призвести до труднощів у лікуванні та погіршення його стану, має численні грамоти та подяки. Зазначає, що місцевий суд безпідставно не визнав обставинами, що пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Вказує, що перебування обвинуваченого у місцях позбавлення волі значно ускладнить процес відшкодування ним завданих збитків.

Апеляційний суд не здійснив повної та всебічної перевірки доводів, викладених в апеляційній скарзі, не надав їм належної правової оцінки та формально погодився із висновками місцевого суду.

Мотиви Суду

Висновки суду щодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору виду та міри покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною. Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку, з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з їх урахуванням визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Виходячи зі змісту ст. 75 КК застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Суди керувалися наведеними законодавчими положеннями при виборі засудженому заходу примусу та порядку його відбування.

Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є не тяжким, обставини його вчинення, дані про особу ОСОБА_5 , який під наркологічним чи психіатричним наглядом не перебуває, має постійне місце проживання, є пенсіонером.

Обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_19 відповідно до вимог ст. 66 КК, судом не встановлено. При цьому, місцевий суд зазначив, що саме лише визнання винуватості не може свідчити про щирість каяття, а доводи про активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Обставин, що обтяжують покарання суд також не встановив.

Урахувавши зазначені обставини у сукупності, місцевий суд обґрунтовано вказав, що вони не свідчать про те, що ОСОБА_5 може виправитись без відбування покарання. Також суд надав оцінку твердження сторони захисту про наявність певних захворювань у обвинуваченого, та зазначив, що вказана обставина також не свідчить про неможливість утримання ОСОБА_5 у місцях позбавлення волі.

Взявши до уваги зазначене, суд вважав необхідним для виправлення та перевиховання обвинуваченого, а також попередження вчинення нових правопорушень призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 367 КК з позбавленням права обіймати адміністративні посади в підприємствах, установах чи організаціях державної чи комунальної форми власності без призначення штрафу.

Із позицією місцевого суду щодо виду та розміру призначеного покарання погодився й апеляційний суд, переглядаючи вирок за апеляційними скаргами сторони захисту в межах, визначених ст. 404 КПК.

Цей суд спростував позицію сторони захисту щодо можливості застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК, навівши належні мотиви прийнятого рішення.

Зокрема суд апеляційної інстанції зауважив, що місцевий суд врахував персональну роль і ступінь участі ОСОБА_5 у вчинені вищезазначеного злочину, тривалий період часу, а саме 2020-2023 роки, коли останній неналежно виконував свої службові обов`язки через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки, а також те, що жодних дій, спрямованих на відшкодування збитків державі в особі Київської міської ради, а саме місцевому бюджету територіальної громади м. Києва за в розмірі 12 245 199,6 грн обвинувачений ОСОБА_5 не вчиняв.

Рішення суду апеляційної інстанцій є обґрунтованим, відповідає вимогам статей 370, 419 КПК та не викликає сумнівів у його правильності.

Із такими висновкам погоджується й колегія суддів. Наявність грамот, подяк, позитивних характеристик ОСОБА_5 не є підставою для застосування до нього положень ст. 75 КК, з огляду на встановлені фактичні обставини справи. Всім іншим обставинам, на які посилається засуджений у касаційній скарзі, була надана оцінка у судових рішеннях та вони були враховані при призначенні покарання.

Обраний засудженому захід примусу є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК, про що йдеться у касаційній скарзі.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 22 травня 2025 року.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3