Справа № 127/9548/25
Провадження №11-кп/801/967/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого

у режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 01.07.2025, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про зміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк,

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про зміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

Своє рішення суд мотивував тим, що заміна ОСОБА_8 довічного позбавлення волі можлива виключно у порядку та на умовах, передбачених ч. 5 ст. 82 КК України, а саме після відбуття засудженим не менше п`ятнадцяти років покарання з можливістю заміни на строк від п`ятнадцяти до двадцяти років. При цьому засуджений ОСОБА_8 не дотримався встановленої законом процедури звернення, не надав необхідних матеріалів (зокрема висновку про ступінь виправлення та індивідуального плану ресоціалізації), а його вимога про заміну довічного покарання на два роки суперечить прямій нормі закону.

Засуджений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та задовольнити його клопотання про зміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 01.07.2025 була постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

Заслухавши доповідь судді, засудженого ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу, захисника ОСОБА_7 , яка просила задовільнити апеляційну скаргу її підзахисного, виступ прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 01.07.2025 відповідає.

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що ОСОБА_8 засуджено вироком Вінницького обласного суду від 15.09.1997 за ст. ст. 93 п. "а", "г", "ж", "і", 17-93 п.п."г", "ж", "і", 142 ч. 3, 17-117 ч. 4, 17-223 ч. 2, 223 ч. 2, 81 ч. 3, 208, 42 КК України 1960 року до покарання у виді смертної кари з конфіскацією всього особистого майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 13.11.1997 вирок Вінницького обласного суду від 15.09.1997 щодо ОСОБА_8 за ст. 208 КК України скасовано, а справу в цій частині на підставі п. 2 ст. 6 КК України закрито за відсутністю в діях складу злочину. Виключено з вироку кваліфікацію дій ОСОБА_8 за ст. ст. 17, 223 ч. 2, 223 ч. 2 КК України, як зайву. Перекваліфіковано дії ОСОБА_8 зі ст. ст. 17, 117 ч. 4 КК України на ст. ст. 17, 117 ч. 3 КК України і призначено йому за цим законом 10 років позбавлення волі. Вважати ОСОБА_8 засудженим на підставі ст. 42 КК України за сукупністю злочинів, передбачених ст.ст. 93 п.п. «а,г,ж,і»; 17, 93 п.п. «г,ж,і»; 142 ч. 3; 17, 117 ч. 3; 81 ч. 3 КК України до смертної кари розстрілу з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Ухвалою Вінницького обласного суду від 22.06.2000 засудженому ОСОБА_8 смертну кару замінено на довічне позбавлення волі.

Судом установлено, що засуджений ОСОБА_8 звернувся з клопотанням про заміну призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком два роки, посилаючись на положення ст. 82 КК України, рішення Європейського суду з прав людини у справах «Хатчінсон проти Сполученого Королівства», «Пєтухов проти України (№2)», а також на Закон № 2690-ІХ, наголошуючи на наявності дискримінації у зв`язку з відсутністю перехідних положень.

Рішенням Конституційного Суду України № 6-(ІІ)/2021 від 16.09.2021 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Таким чином, на національному рівні Конституційний Суд України визнав, що норми закону України про кримінальну відповідальність не містять положень, які надають суду повноваження для застосування до осіб, яких засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі, умовно-дострокового звільнення від відбування призначеного покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

При цьому, зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 КК України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

На виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України» від 12.03.2019 з метою усунення цієї системної проблеми Міністерством юстиції розроблено та 18.10.2022 Верховною Радою України прийнято Закони України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» та «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, КК України та КПК України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини», які набрали чинності 06.11.2022.

Зокрема, 06.11.2022 набрали чинності Закони України №2689-ІХ від 18.10.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» та № 2690-ІХ від 18.10.2022 «Про внесення змін до КПК України щодо удосконалення окремих положень досудового розслідування в умовах воєнного стану».

Зазначеними Законами були внесені зміни до КК, КПК та КВК, зокрема, щодо гуманізації окремих норм кримінального законодавства стосовно застосування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Так, Законом № 2690-ІХ внесені зміни до положень ст. 82 КК, якими визначено можливість заміни особі, яка відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, невідбутої частини покарання більш м`яким (позбавлення волі строком від 15 до 20 років) після відбування нею не менше 15 років призначеного судом покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 КК невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

У ч. 5 ст. 82 КК України, покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено більш м`яким покаранням у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений фактично відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного покарання.

Згідно з ч. 6 ст. 82 КК до осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими ст. 81 цього Кодексу.

Пунктом 3 ч. 3 ст. 81 КК регламентовано, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом, зокрема, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк.

Суд зазначає, що відповідно до положень ст. 154 КВК України стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81, 82 КК України може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань у місячний термін надсилає клопотання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого Кримінальним кодексом України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким. У разі відмови суду щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни покарання або невідбутої частини покарання більш м`яким повторне подання в цьому питанні стосовно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, за тяжкі і особливо тяжкі злочини до позбавлення волі на строк не менше п`яти років, може бути внесено не раніше ніж через один рік з дня винесення постанови про відмову, а стосовно засуджених за інші злочини та неповнолітніх засуджених - не раніше ніж через шість місяців. Разом із поданням щодо можливості представлення засудженого до довічного позбавлення волі до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким адміністрація виправної колонії подає до суду висновок щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі. Визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі та складення висновку здійснюються за участю уповноваженого органу з питань пробації. Порядок та методика визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань. Основною метою подання висновку щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі є забезпечення суду інформацією, що є необхідною для визначення можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке та визначення в індивідуальному порядку строку позбавлення волі засудженому, стосовно якого вирішується зазначене питання. Особа, засуджена до довічного позбавлення волі, додатково до подання щодо можливості представлення її до заміни покарання на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк повинна подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації. Такий план має містити заходи, здійснення яких у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк дасть змогу засудженій особі усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення, та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації засудженої особи після звільнення. Форма індивідуального плану виправлення та ресоціалізації визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань. Засуджена особа, якій покарання у виді позбавлення волі на певний строк призначено в порядку заміни більш м`яким покаранням та в якої настало право на застосування умовно-дострокового звільнення, додатково повинна подати до суду звіт про виконання індивідуального плану виправлення та ресоціалізації під час відбування більш м`якого покарання, у тому числі аналіз причин успішності або неуспішності виконання заходів, передбачених зазначеним планом.

Отже, суд першої інстанції вірно дійшов до висновку, що з сукупного аналізу наведених норм слідує, що особа, засуджена до довічного позбавлення волі, спочатку (після відбування нею не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання) має право на заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, і лише після фактичного відбування нею не менше трьох чвертей строку вже заміненого покарання така особа матиме право на умовно-дострокове звільнення від його відбування.

Апеляційний суд повторно звертає увагу на ст. 154 КВК України, згідно з якою ініціювання питання про заміну довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням здійснюється адміністрацією установи виконання покарань шляхом подання до суду з висновком про ступінь виправлення засудженого, складеним за участю органу пробації, а також із поданням індивідуального плану виправлення та ресоціалізації. Лише за наявності зазначених матеріалів суд може перейти до оцінки можливості заміни покарання.

У пунктах 2, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» № 2 від 26 квітня 2002 року роз`яснено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. Матеріали про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, які подають органи, що відають виконанням покарання мають відображати процес виправлення засудженого протягом всього періоду відбування ним покарання, у зв`язку з чим орган має надати дані про попередні судимості, відшкодування матеріальних збитків та витяг із рішення спостережної комісії.

Згідно з п. 17 указаної Постанови суду слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребі у наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

Відповідно до ч. 3 «Порядку визначення ступеня виправлення засудженого», затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 294/5 від 19 січня 2023 року адміністрація установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого статтями 81, 82 Кримінального кодексу України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання та надіслати клопотання до суду щодо можливості представлення засудженого до заміни покарання у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Разом з поданням до суду надаються документи, перелік яких встановлений пунктом 9 розділу VI Інструкції про роботу відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень установ виконання покарань та слідчих ізоляторів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 червня 2012 року № 847/5, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 14 червня 2012 року за № 957/21269 (далі Інструкція), та висновок щодо ступеня виправлення засудженого (далі висновок), форма якого наведена в додатку до Методики визначення ступеня виправлення засудженого.

Згідно з ч. 8 Порядку засуджений до довічного позбавлення волі додатково до подання щодо можливості представлення його до заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк повинен подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації (далі індивідуальний план), форма якого затверджується Міністерством юстиції України.

Індивідуальний план має містити заходи, здійснення яких у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк дасть змогу засудженому усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення, та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації засудженого після звільнення. Індивідуальний план складається засудженим до довічного позбавлення волі разом з начальником відділення СПС у термін не більше ніж 15 календарних днів після завершення проведення оцінки ризиків вчинення повторного правопорушення у двох примірниках. Один примірник зберігається у засудженого, другий - у начальника відділення СПС. Стан його виконання перевіряється заступником начальника установи із соціально-виховної та психологічної роботи кожні шість місяців, про що робиться відповідна відмітка.

Матеріалами клопотання та особової справи установлено, що засуджений ОСОБА_8 не звертався до установи щодо заміни йому покарання, а також не надав суду індивідуальний план у якому б було визначено заходи, здійснення яких, у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк, дасть йому змогу усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації його після звільнення.

Також, у матеріалах особової справи відсутній висновок про ступінь виправлення. За відсутності цих обов`язкових документів суд позбавлений можливості індивідуалізувати строк у межах, установлених законом.

У даному випадку вимога засудженого про заміну довічного позбавлення волі на строк два роки є юридично неможливою, оскільки суперечить прямій нормі ч. 5 ст. 82 КК України.

Посилання засудженого на ст. 3, ст. 5, ст. 14 Конвенції та Протокол № 12 також не дають підстав для задоволення його клопотання, оскільки національний механізм забезпечує перспективу звільнення відповідно до стандартів Європейського суду з прав людини, а питання законодавчої політики виходять за межі компетенції суду.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх обґрунтованими та такими, що постановлені з дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства. Доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності ухвали та не містять нових обставин, які б впливали на висновки щодо відмови в задоволенні клопотання.

Враховуючи наведене, суд вважає, що апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає, а ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою й належним чином вмотивованою та підстав, передбачених кримінальним, кримінальним процесуальним та кримінально-виконавчим законами, для її скасування під час апеляційного розгляду не встановлено.

Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 01.07.2025, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про зміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4