У Х В А Л А

Іменем України

№ 610/999/25 № 1-кп/610/50/2026
м. Балаклія29 січня 2026 року

Балаклійський районний суд Харківської області у складі:

судді: ОСОБА_1 ,

за участю

секретаря: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

обвинуваченого: ОСОБА_4 ,

захисника: ОСОБА_5 (відеоконференція),

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; уродженця смт. Андріївка Балаклійського району Харківської області; громадянина України; зареєстрованого і проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ; з повною загальною середньою освітою; неодруженого; офіційно не працевлаштованого; рнокпп НОМЕР_1 ; в силу ст. 89 КК України судимості не має,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,

в с т а н о в и в:

Прокурор заявив клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для запобігання спробам: переховуватися від суду; вчинити інше кримінальне правопорушення, зокрема, з огляду на суворість передбаченого законом покарання та наявність у нього кримінального досвіду.

Обвинувачений і захисник заперечувала проти задоволення клопотання, просили застосувати цілодобовий домашній арешт.

Потерпілий просив підготовче судове засідання провести за його відсутності.

Обвинувальний акт до суду надійшов 01.04.2025. Підготовчі судові засідання відкладалися внаслідок неприбуття обвинуваченого.

Будучи обізнаним про процесуальний статус підозрюваного, свої обов`язки, завершення досудового розслідування з передачею справи до суду, обвинувачений не повідомив прокурора та суд про зміну місця проживання, не надав своїх актуальних контактних даних, сам долею справи не цікавився.

Обвинувачений, будучи у встановленому порядку викликаним не прибув у судове засідання 18.06.2025, про неможливість прибуття за викликом не повідомив, тому судом було ухвалено рішення про здійснення його приводу. Проте привод виконаний не був, оскільки за наданими суду матеріалами обвинувачений перебував у м. Києві.

Суд доручав органу досудового розслідування провести слідчі (розшукові) дії для встановлення актуальних місцезнаходження та способів зв`язку з обвинуваченим. Було встановлено, що обвинувачений виїхав до м. Києва, де його конкретне місце проживання не відоме.

Первинно, у квітні-червні 2025 року, обвинувачений виходив на телефонний зв`язок, повідомлявся про дати судових засідань, а 03.06.2025 телефонна розмова відбувалася безпосередньо у судовому засіданні. Однак обвинувачений не повідомив актуальну адресу свого місцезнаходження.

16.03.2025 обвинувачений месенджером направляв до суду заяву про проведення судового засідання у режимі відеоконференції з Бориспільським міськрайонним судом Київської області, яку було задоволено. Однак 29.04.2025 обвинувачений не прибув у судове засідання у режимі відеоконференції з Бориспільським міськрайонним судом Київської області.

Обвинувачений ці обставини визнав. Пояснив, що додому повернувся днів 15 тому з м. Києва, де працював неофіційно.

Однак, обвинувачений після повернення додому суд про це не повідомив.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України - умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, яке карається виправними роботами на строк до двох років або обмеженням волі на строк до трьох років, або позбавленням волі на строк до трьох років.

Надані стороною обвинувачення докази доводять обставини, які свідчать про: наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, і на які вказує прокурор - обвинувачений може здійснити спроби переховуватися від суду та по факту вже тривалий час переховувався від нього до затримання під час оголошеного розшуку, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду береться до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, може вдатися до відповідних дій, а тим паче в умовах повномасштабної війни, цілком можливо втекти на тимчасово окуповану територію, до країни-агресора, через неконтрольовані ділянки державного кордону через сусідні країни тощо.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість покарання не є самостійною підставою для застосування запобіжного заходу, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Оскільки обвинувачений вже має кримінальний досвід внаслідок попереднього притягнення до кримінальної відповідальності зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, проте обвинувачується у вчиненні нового кримінального правопорушення, що може свідчити про її виняткову зухвалість, стійку злочинну, антисоціальну спрямованість, вперте небажання безповоротно відмовитись від злочинного способу життя і стати на шлях виправлення та перевиховання, тому є обґрунтований ризик вчинення ним іншого кримінального правопорушення.

Обвинувачений не має запобіжників, які б могли утримувати у правовому полі, не має позитивної репутації. Приймається до уваги і воєнний стан, тяжкий для держави та людей час.

Відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес. Із урахуванням конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення, яке інкримінується обвинуваченому, суд вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Інші позитивні дані про особу обвинуваченого цього висновку не спростовують.

Проте прокурором не доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

На цьому етапі кримінального провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які може вирішувати тільки при ухвалені судового рішення під час вирішення обвинувачення по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, обґрунтованості обвинувачення, остаточної правової кваліфікації інкримінованого кримінального правопорушення тощо.

На підставі викладеного, керуючись ст. 176-190 КПК України,

п о с т а н о в и в:

1)Клопотання задовольнити частково.

2)Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у виді домашнього арешту до 28 березня 2026 року включно, заборонити йому з 22.00 години до 06.00 години наступного дня залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язати його прибувати за кожною вимогою до суду, а також виконувати обов'язки: повідомляти суд про зміну свого місця проживання ; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

3)В іншій частині клопотання відмовити.

4)Виконання ухвали доручити Балаклійському ВП № 1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області.

5)Строк дії ухвали до 28.03.2026 включно.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення, може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а особою, яка перебуває під вартою - з моменту вручення їй копії ухвали.

Суддя ОСОБА_1