ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/359/25 Справа № 2-41/97 Категорія: Глава 34 КПК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретарки ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Черкаського райсуду Черкаської обл. від 17.02.2025 р., -

В С Т А Н О В И В:

Зазначеною ухвалою залишено без задоволення заяву засудженого ОСОБА_8 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Черкаського обласного суду від 19.12.1997 р. у кримінальній справі № 2-41/97.

Не погоджуючись з ухвалою суду, засуджений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та направити матеріали кримінального провадження на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Апеляційні вимоги мотивує тим, що підставами апеляційного оскарження єістотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону України в частині:неповноти судового розгляду;невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам справи;недотримання загальних засад форми та змісту кримінального провадження (приписи ст. ст. 7, 410, 411, 412 КПК України).

Правовими наслідками істотного порушення вимог процесуального закону та не дотримання вимог матеріального закону під час судового розгляду в суді першої інстанції становить:порушення конституційних та основоположних прав людини і громадянина на рівність перед законом і судом, що гарантовано ст. ст. 3, 8, 21, 22, 28, 55, 63 Конституції України та які захищаються - ст. ст. 1, 3, 6, 13, 14 Конвенції «Про захист прав і основних свобод людини» 1950 р. ( далі - Конвенція ) та протоколом № 7, ст. 4 ч. 2 Конвенції - розмежування судом першої інстанції впливу закону за соціальними статусом громадянина, що носить правовий характер дискримінації за соціальними ознаками особи засудженого, - невиконання приписів апеляційного суду, щодо висновків та мотивів, з яких скасовано попереднє рішення суду першої інстанції.

Засуджений подав суду заяву від 10.07.2023 р. про перегляд обвинувального вироку Черкаського обласного суду від 19.12.1997 р. за нововиявленими обставинами.

У відповідності до п. 1 п. 4 ст. 459 КПК України, підставами для звернення до суду є:нововиявлені обставини фактичного та правового характеру в частині штучногостворення доказів обвинувачення по кримінальній справі № 2-41/97, в межахпред`явленого обвинувачення по епізоду розбійного нападу та умисного вбивства ОСОБА_9 за кваліфікуючими ознаками ст. ст. 142 ч. 3 та 93 «а» КК України (в ред. 1960 р.).

Так, обвинувальний вирок Черкаського обласного суду від 19.12.1997 р. про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні розбійного нападу таумисного вбивства ОСОБА_9 за кваліфікуючими ознаками ст. ст. 142 ч. 3 та 93 «а» КК України (в ред. 1960 р.) ґрунтується на штучно створених доказах обвинувачення.

Так, судмедексперт ОСОБА_10 у своєму висновку № 201 від 22.10.1996 р. представив неправильні пояснення та не виконав обов`язки, покладені на нього як на спеціаліста з судової медицини під час огляду місця злочину та трупа ОСОБА_9 . Це спотворило відомості, які мають істотне доказове значення для встановлення істини у справі, і призвело до фальсифікації доказів.

Протокол огляду місця події від 20.10.1996 р. не містить критично важливих даних про виконання судово-медичним експертом ОСОБА_10 своїх обов`язків, що передбачає встановлення первинного положення трупа, з`ясування місця настання смерті, встановлення характеру ушкоджень та часу настання смерті. Ці порушення вказують на спробу фальсифікації доказів обвинувачення.

Не проведення чотирикратної термометрії трупа з фіксацією навколишньої температури повітря, як це передбачено інструкціями, що могло спотворити визначення часу настання смерті ОСОБА_9 .

Не виконання судмедекспертом своїх обов`язків при огляді трупа на місці його виявлення має правовий наслідок спотворення відомостей, які мають істотне доказове значення для встановлення суб`єктивної істини по кримінальній справі та мало місце фальсифікації доказів обвинувачення, у формуванні версії події кримінального злочину в частині часу його вчинення.

В подальшому судмедексперт ОСОБА_10 , не виконуючи покладені обов`язки експерта та переслідуючи мету подальшої фальсифікації доказу обвинувачення в частині «часу вчинення умисного вбивства ОСОБА_9 », надав завідомо неправдивий висновок експертизи (експертиза трупа) № 201 від 22.10.1996 р.

За даним фактом правоохоронними органами здійснюється досудове розслідування кримінального провадження за № 0000010 від 26.01.2022 р. про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 384 КК України, судмедекспертом ОСОБА_10 в частині надання завідомо неправдивого висновку № 201 від 22.10.1996 р. (експертиза трупа), яким введено в оману досудове слідство та суд по кримінальній справі № 2-41/97.

Суд використав як доказ вини неправдиві покази підозрюваного ОСОБА_8 , які представленні у поясненні від 20.10.1996 р. та які існують як окремий документ («объяснительная от 20.10.1996 г.», т. 1, а. пр. 38) в межах якого стверджується нібито викривання ОСОБА_8 своєї причетності до скоєння розбійного нападу та умисного вбивства ОСОБА_9 19.10.1996 р. приблизно о 20 год., які отримані під фізичним та психологічним насильством, а також без забезпечення права на захист, що є суттєвим порушенням прав людини і процесуальних норм.

Покази, надані підозрюваним ОСОБА_8 20.10.1996 р., були отримані під тиском та без участі захисника, що є грубим порушенням ст. 45 КПК України (ред. 1960 р.). Недопуск захисника порушує право на правову допомогу, гарантоване ст. 59 Конституції України та ст. 21 КПК України.

Покази, отримані під насильством, не можуть бути використані як доказ у суді, відповідно до ст. 68 КПК України.

Під час первинного судового розгляду, судом використано «пояснення від 20.10.1996 р.», як первинні покази підозрюваного у формуванні події кримінального злочину, часу, місця, способу вчинення кримінального правопорушення.

Неправдивість показів підозрюваного ОСОБА_8 у поясненні від 20.10.1996 р., які використані судом у обвинувальному вироку, як доведеність вини особи у вчиненні умисного вбивства гр. ОСОБА_9 , окремо підтверджується:

- пояснення від 20.10.1996 р. в матеріалах кримінальної справи № 2-41/97 існує як самостійний документ, який складено без дотримання процесуальних норм, що надає змогу об`єктивно ствердити :

- порушення права на захист;

- порушення процесуальних норм;

- добровільність надання свідчень;

- обов`язковість оформлення протоколу;

- доказова база.

Ст. 68 КПК України: докази, отримані внаслідок порушення законності, не мають юридичної сили і не можуть бути використані в процесі доказування.

Крім того, неправдивість показів в якості підозрюваного ОСОБА_8 у поясненні від 20.10.1996 р. окремо підтверджується:

а) пояснення від 20.10.1996 р. складалося власноручно дізнавачем ОСОБА_11 , який також власноручно в кінці пояснення зробив допис - мова оригіналу: «... с моих слов записано верно мною прочитано...»;

б) протокол допиту в якості свідка ОСОБА_11 від 13.06.1997 р. в межах якого підтверджено факт:

- відсутності участі захисника ОСОБА_8 під час допиту 20.10.1996 р.;

- про складання саме ОСОБА_11 власноручно пояснення від 20.10.1996 р. та зроблення ним же допису «с моих слов записано верно мною прочитано»;

в) протокол допиту на очній ставці між ОСОБА_11 та ОСОБА_8 від 17.06.1996 р.,який відбувався без участі захисника ОСОБА_8 , участь якого згідно до вимог ст. 45 КПК України (ред. 1960 року) є обов`язковою без будь-яких винятків;

г) протокол роз`яснення обвинуваченому ОСОБА_8 процесуальних прав і обов`язків від 18.06.1997 р., в межах якого зроблена заява ОСОБА_8 - права мені роз`яснені та зроблена заява, що особа бажає мати на попередньому слідстві захисника ОСОБА_12 ;

д) неправдивість та нелогічність відомостей написаних у поясненні від 20.10.1996 р. дізнавачем ОСОБА_11 щодо нібито визнання ОСОБА_8 своєї вини і причетності до вчинення злочину проти ОСОБА_9 , саме близько 20 год. 19.10.1996 р. обумовлюється неправдивістю висновку судмедексперта ОСОБА_10 про час настання смерті потерпілого ОСОБА_9 , який представлений зі слів експерта у протоколі огляду місця події злочину від 20.10.1996 р. та у судово-медичній експертизі (експертиза трупа) № 201 від 22.10.1996 р.

Наявність алібі засудженого ОСОБА_8 , яке встановлюється показами свідків та процесуальними документами, що поза розумним сумнівом доводять непричетність до вчинення розбійного нападу та умисного вбивства ОСОБА_9 за пред`явленою у обвинувальному вироку Черкаського обласного суду від 19.12.1997 р. версією обвинувачення.

Доказами на підтвердження алібі засудженого ОСОБА_8 щодо непричетності до вбивства ОСОБА_9 є:

1. протокол допиту та надання показів ОСОБА_13 (т. 1, а. пр. 42; 44);

2. протокол огляду місця події злочину проти гр. ОСОБА_13 , від 19.10.1996 р. (т. 1, а. пр. 43);

3. висновок експерта № 878 від 15.01.1997 р. (т. 3, а. пр. 92);

4. висновок експерта № 186 від 12.12.1996 р. (т. 3, а. пр. 106 );

5. висновок експерта № 2/280 (т. 4, а. пр. 161).

Зазначені процесуальні документи, згідно до мотивувальної частини обвинувального вироку від 19.12.1997 р. по епізоду обвинувачення ОСОБА_8 , щодо розбійного нападу та умисного вбивства ОСОБА_9 ( арк. 12 абз. 4, арк. 13, арк. 14, арк. 15), не визнавалися доказами та не досліджувалися судом та ним не надавалася жодна правова оцінка у світлі пред`явленого обвинувачення по епізоду розбійного нападу та умисного вбивства гр. ОСОБА_9 .

Згідно до вимог ст. ст. 84, 85, 86 ч. 1, 91, 101, 102 КПК України,

- протокол допиту та покази ОСОБА_13 (т. 1, а. пр. 42; 44 );

- протокол огляду місця події злочину проти ОСОБА_13 , від 19.10.1996 р.(т. 1, а. пр. 44)становлять докази на підтвердження алібі засудженого ОСОБА_8 , щодо фактору часу, яким виключається будь-яка можливість вчинення ОСОБА_8 розбійного нападу та умисного вбивства гр. ОСОБА_9 , за пред`явленою версією обвинувачення, щодо події кримінального правопорушення:

- місце злочину: ділянка по вул. Б. Хмельницького у м. Сміла між буд. № № 33 - 35;

- час вчинення злочину: близько 20 год. 19.10.1996 р.;

- спосіб вчинення злочину: нанесення ударів обрізком металевої труби, вилученої у обвинуваченого ОСОБА_14 ;

- експертні висновки № 878 від 15.01.1997 р. (т. 3, а. пр. 92); № 186 від 12.12.1996 р., (т. 3, а. пр. 106); № 2/280 ( т. 4, а. пр. 161)встановлюють - відсутність молекулярних та біологічних слідів за ідентифікаційною приналежністю:

а) відсутність на речах підсудного ОСОБА_8 слідів мікрочасток речей потерпілого ОСОБА_9 ;

б) відсутність на речах потерпілого ОСОБА_9 слідів мікрочасток речей підсудного ОСОБА_8 ;

в) відсутність мікрочасток потерпілого ОСОБА_9 , а також волокон накладень одягу потерпілого ОСОБА_9 , на обрізку металевої труби вилученої у ОСОБА_14 , яка визнана знаряддям вбивства.

Зазначені експертні висновки поза розумним сумнівом доводять факт про відсутність будь-якого дотику між потерпілим ОСОБА_9 та обвинуваченим ОСОБА_8 , що за правовим значенням анулює будь-яку можливість вчинення ОСОБА_8 насильницьких дій по відношенню до ОСОБА_9 без фізичного контакту - дотику.

Зазначене об`єктивно спростовує версію обвинувачення в частині: вчинення злочину певним способом і певними особами «шляхом нападу на потерпілого ОСОБА_9 . ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_14 та нанесення ОСОБА_9 ударів обрізком металевої труби, а також ногами та руками в різні частини тіла, що призвело до смерті останнього». ( а. 4, абз. 1 вироку від 19.12.1997 р.).

Алібі засудженого ОСОБА_8 підтверджується процесуальними документами та показами свідків, що не були належно оцінені судом першої інстанції. Це включає протоколи допитів, висновки експертиз, які вказують на відсутність молекулярних та біологічних слідів, що зв`язують ОСОБА_8 з місцем злочину та знаряддям вбивства.

За наслідками судового розгляду ухвалою Городищенського райсуду Черкаської обл. від 22.08.2024 р. в провадженні № 1-о/691/1/24 по справі № 2-41/97 відмовлено у задоволенні заяви про перегляд вироку Черкаського обласного суду від 19.12.1997 р. по кримінальній справі № 2- 41/97 за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 19.11.2024 р. (справа № 2-41/97, провадження № 11-кп/821/691/24 )ухвалу Городищенського райсуду Черкаської обл. від 22.08.2024 р. скасовано.

Водночас апеляційна інстанція у своєму рішенні зробила правовий висновок:

«Враховуючи вимоги ст. 466 КПК України і ту обставину, що розглядаючи заяву засудженого ОСОБА_8 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, не була дотримана процедура стадій судового розгляду, а саме не було проведено судових дебатів та не було надано право виступу прокурору, засудженому та його захиснику на даній стадії, що є істотним порушенням КПК України та підставою для скасування судового рішення.

У зв`язку із скасуванням ухвали суду першої інстанції, колегія суддів не входить в обговорення решти доводів апеляційної скарги засудженого ОСОБА_8 щодо її незаконності. Висновки і мотиви, з яких скасовано судове рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді».

Ухвалою Черкаського райсуду Черкаської обл. від 17.02.2025 р. відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 , про перегляд вироку Черкаського обласного суду від 19.12.1997 р. за нововиявленими обставинами.

Судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Проте зазначені вимоги закону при прийнятті судового рішення ухвали Черкаського райсуду Черкаської обл. від 17.02.2025 р. в повному обсязідотримано не було.

Суд першої інстанції в межах провадження про перегляд вироку Черкаського обласного суду від 19.12.1997 р. за нововиявленими обставинами - самовідсторонився від здійснення правосуддя на засадах рівності та законності.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 9 КПК України, визначено: «Під час кримінального провадження суд, … , інші службові особи органівдержавної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства».

Отже, кримінальне процесуальне законодавство України з дотриманнямдискреційних повноважень (суддівський розсуд) та охоплюваних у кримінальному судочинстві повноважень суду (права і обов`язки), які надані суду державою встановлює та закріплює не тільки права, а й обов`язок суду здійснюватиправосуддя у спосіб неухильного дотримання законності.

При попередньому апеляційному розгляді, надаючи правову оцінку дотриманню процедури судового розгляду, апеляційна інстанція констатувала: «Згідно з кримінальним процесуальним законом, існують стадії судового розгляду: підготовча частина судового засідання, судовий розгляд, судові дебати, останнє слово обвинуваченого та постановлення і проголошення судового рішення. Кожна з цих частин має свої конкретні завдання. Проте, перебуваючи у взаємозв`язку і взаємообумовленості, вони в кінцевому рахунку спрямовані на об`єктивне та правильне вирішення справи. Враховуючи вимоги ст. 466 КПК України і ту обставину, що під час розгляду заяви засудженого ОСОБА_8 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами не була дотримана процедура стадій судового розгляду, а саме не було проведено судових дебатів та не було надано права виступу прокурору, засудженому та його захиснику на даній стадії. Це є істотним порушенням КПК України та підставою для скасування судового рішення» (а. 3, абз. 8; а. 4, абз. 1 ухвали Черкаського апеляційного суду від 19.11.2024 р.).

Таким чином, можна стверджувати, що суд першої інстанції, аргументуючи своє рішення, що позиція ОСОБА_8 щодо необхідності проведення судових дебатів під час розгляду його заяви за нововиявленими обставинами є необґрунтованою, не тільки проігнорував висновки та мотиви апеляційної інстанції у конкретному кримінальному провадженні, але й очевидно не дотримався загальних засад кримінального провадження. Зокрема, ч. 1 ст. 466 КПК України чітко визначає, що заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами розглядається судом за правилами, передбаченими цим Кодексом для кримінального провадження в суді тієї інстанції, яка й здійснює цей розгляд. Відсутність у текстуальному змісті ст. 466 КПК України будь-яких відступів або регламентації інших правил для даного провадження на цій стадії надає право та можливість об`єктивно вказати, що суд першої інстанції у своєму провадженні проігнорував не тільки висновки і мотиви апеляційної інстанції з цього приводу, але й очевидно вдався до недотримання фундаментальних засад судочинства, визначених ст. ст. 8, 9 та 10 КПК України, та не створив необхідних умов для реалізації стороною захисту своїх прав і обов`язків, як це передбачено ч. 6 ст. 22 КПК України.

Правова аргументація та мотиви суду першої інстанції, надають право та можливість стверджувати, що під час судового розгляду суд не був безстороннім та вдався до дискримінаційного підходу у розгляді справи. Це призвело до правових висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи і свідчать про неповноту судового розгляду, під час якого судом залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

В оскаржуваному рішенні суд констатував: «Щодо доводів засудженого про необхідність повторного дослідження судово-медичного висновку експерта від 22.10.1996 р. № 201, який на думку засудженого є неправдивим, допиту свідка ОСОБА_13 , повторного дослідження та оцінки його письмових пояснень від 20.10.1996 р., то суд зазначає, що процедура перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами за своєю природою не є повторним розглядом справи по суті, вона не передбачає нового встановлення фактичних обставин кримінального провадження та усунення суперечностей, нової переоцінки доказів. Тому, вказані доводи засудженого є безпідставними і необґрунтованими. Щодо неправильності і неправдивості висновку судово-медичного експерта від 22.10.1996 р. № 201, на що посилається заявник як на нововиявлену обставину, то разом з відповідною заявою суду заявник мав надати належне підтвердження того, що висновки експертиз, які покладені в основу вироку є завідомо неправдиві або неправильні внаслідок допущеної помилки, тобто надати процесуальне рішення за наслідками здійснення кримінального провадження, яким би були встановлені такі факти. Це узгоджується із позицією ВСУ у постанові від 23.02.2021 р., справа № 754/10422/16-к, провадження № 51-3917км20.

Незгода засудженого з прийнятим судом рішенням через наявне, на його думку, істотне порушення кримінального процесуального закону під час розгляду справи щодо нього (в т.ч. доводи скаржника про недопуск до участі у слідчих діях захисника), не є нововиявленою обставиною.

Доводи ОСОБА_8 в цілому зводяться до необхідності дослідження матеріалів кримінальної справи № 2-41/97, в т.ч. в частині перевірки алібі засудженого у вчиненні інкримінованих злочинів, повторного розгляду справи в частині правильності кваліфікації дій засудженого, що не є підставами для перегляду вироку суду за нововиявленими обставинами.

Переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи, не є підставою для перегляду вироку суду за нововиявленими обставинами». (а. 3, абз. 4, 5, 6, 7 ухвали Черкаського райсуду Черкаської обл. від 17.02.2025 р.).

Представлена правова позиція і висновки суду без фактичного дослідження під час судового розгляду обставин, на які посилається засуджений, та залишення не з`ясованими, чи перебувають заявлені факти і обставини в органічному зв`язку з предметом доказування у кримінальній справі, такі висновки є нікчемними по відношенню до самого права. Це надає можливість стверджувати про фактичну перешкоду суду першої інстанції у реалізації права кожного громадянина на доступ до правосуддя на засадах рівності та у межах та спосіб, передбачений законодавством.

У світлі зазначених обставин, які піддають розумному сумніву пред`явлену версію обвинувачення, суд зобов`язаний відповідно до норм права перевірити дані обставини і факти, дослідити матеріали як самої кримінальної справи, так і обвинувального вироку від 19.12.1997 р. Це узгоджується з вимогами глави 34 КПК України та протоколом № 7 ст. 4 ч. 2 Конвенції, яка проголошує:«Положення попереднього пункту не перешкоджають відновленню провадження у справі згідно із законом та кримінальною процедурою відповідної держави за наявності нових або нововиявлених фактів чи в разі виявлення суттєвих недоліків у попередньому судовому розгляді, які могли вплинути на результати розгляду справи».

Зазначені факти та обставини надають право та можливість обґрунтовано стверджувати, що під час судового розгляду судом було порушено фундаментальні засади судочинства. Рішення підкреслює, що судовий розгляд відбувався без дотримання вимог національного та міжнародного права. Ухвала суду першої інстанції від 17.02.2025 р. є неправомірною і такою, що не відповідає принципам законності і справедливості.

31.07.2025 р. за допомогою документа сформованого в системі «Електронний суд» засуджений ОСОБА_8 надіслав до Черкаського апеляційного суду доповнення до його апеляційної скарги, в якому просить: скасувати ухвалу Черкаського райсуду Черкаської обл. від 17.02.2025 р.; на підставі ч. 1 ст. 467 КПК України визнати нововиявлені обставини обґрунтованими; скасувати вирок Черкаського обласного суду від 19.12.1997 р. за п. «а» ст. 93 та ч. 3 ст. 142 КК України (в ред. 1960 р.); передати кримінальну справу № 2-41/97 на новий судовий розгляд до іншого складу суду першої інстанції; витребувати у Черкаської окружної прокуратури повний том матеріалів провадження № 0000010, а також оригінал висновку СМЕ № 201; доручити експертній установі провести повторну або комплексну судово-медичну експертизу (за наявними об`єктами чи цифровими копіями) для перевірки достовірності висновку № 201; у разі неможливості відтворити об`єкти дослідження й виконати повторну експертизу - визнати недопустимим висновок СМЕ № 201 та скасувати вирок, який на думку засудженого, ухвалений на неналежних доказах.

Заслухавши доповідь судді, засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу засудженого та просили задовольнити її із вказаних у ній мотивів, прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти задоволення апеляційних вимог засудженого, натомість вважала ухвалу місцевого суду законною та обґрунтованою, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_8 до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання апеляційного суду, місцевий суд дотримався зазначених вимог закону.

Відповідно до ст. 459 КПК України, судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами. При цьому, зазначена норма закону містить вичерпний перелік таких обставин, зокрема:

1) штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок;

3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути;

4) інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що вироком Черкаського обласного суду від 19.12.1997 р. ОСОБА_8 засуджений за ст. 208; ч. 2 ст. 81; ст. 17, ч. 2 ст. 117; ч. 2 ст. 1961; ч. 2 ст. 142; ч. 3 ст. 142; п. п. «а», «е», «з» ст. 93, 42 КК України (в ред. 1960 р.) до покарання у вигляді смертної кари, розстрілу, з конфіскацією всього майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 3.03.1998 р. вказаний вирок залишено без змін.

Постановою Черкаського обласного суду від 1.06.2000 р. вирок Черкаського обласного суду від 19.12.1997 р. приведено у відповідність із Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового Кодексів України» від 22.02.2000 р. та пом`якшено ОСОБА_8 покарання за п. п. «а», «е» та «з» ст. 93 КК України, смертна кара - розстріл з конфіскацією всього майна, замінена на довічне позбавлення волі з конфіскацією всього майна. На підставі ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) за сукупністю злочинів, остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у вигляді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 10.10.2000 р. зазначена постанова залишена без змін.

Під час розгляду чергової заяви засудженого, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність законних підстав для задоволення заяви про перегляд вироку Черкаського обласного суду від 19.12.1997 р. за нововиявленими обставинами і суд апеляційної інстанції погоджується з прийнятим рішенням з наступних підстав.

Так, засуджений ОСОБА_8 неодноразово звертався до суду про перегляд вироку Черкаського обласного суду від 19.12.1997 р. за нововиявленими обставинами (в тому числі, Черкаський райсуд Черкаської обл. 20.10.2021 р. розглянув та залишив без задоволення заяву засудженого ОСОБА_8 про перегляд цього ж вироку за нововиявленими обставинами, яка була аналогічною за змістом до тієї, яку зараз переглядає апеляційний суд).

За результатами судових розглядів йому було відмовлено в задоволенні його заяв.

Апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду, що, виходячи з системного аналізу КПК України 2012 р., зокрема ст. 5 та розділу ХІ «Перехідні положення», а також усталеної практики касаційної інстанції, врахувавши, що заява ОСОБА_8 про перегляд за нововиявленими обставинами судового рішення, стосується вироку постановленого до набрання чинності КПК України 2012 р., проте подана після набрання ним чинності, а тому такий перегляд дійсно здійснюється за правилами КПК України 2012 р., оскільки такий висновок здійснений відповідно до норм процесуального Закону.

Суд апеляційної інстанції вважає, що місцевий суд дійшов вірного висновку про те, що роль суду при перегляді судового рішення за нововиявленими обставинами зводиться лише до встановлення наявності таких обставин, оцінки їх з точки зору істотності для конкретної справи, їх дослідження та прийняття відповідного рішення. Суд не уповноважений збирати докази існування нововиявлених обставин, у тому числі шляхом надання відповідних судових доручень, лише на підставі припущення сторони кримінального провадження про існування таких обставин та доказів, що їх підтверджують.

Так, місцевим судом обґрунтовано встановлено, що засуджений ОСОБА_8 на підтвердження своєї заяви про перегляд вироку суду за нововиявленими обставинами, не додав жодних доказів, які б об`єктивно підтверджували доводи заявника про існування саме нововиявлених обставин.

Місцевий суд правильно вказав, що обставини, які ОСОБА_8 вважає нововиявленими, зводяться до намагання провести переоцінку доказів, оцінка яким надавалася судами різних інстанцій, а тому дані обставини не є нововиявленими.

Апеляційний суд повністю погоджується з таким висновком місцевого суду, оскільки заява засудженого ОСОБА_8 про перегляд вироку суду за нововиявленими обставинамине містить посилань на нововиявлені обставини, відповідно до змісту ст. 459 КПК України, тобто не містить посилань на обставини, які об`єктивно існували на час розгляду справи судом, однак не були відомі суду з певних причин. Вказані в заяві ОСОБА_8 обставини ніяким істотним чином не впливають на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні.

Апеляційний суд наголошує на тому, що процедура перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами за своєю правовою природою не є повторним розглядом справи по суті, повторною апеляцією чи касацією, вона не передбачає нового встановлення фактичних обставин кримінального провадження та усунення суперечностей у доказах. У цьому випадку суд лише перевіряє наявність передбачених у ч. 2 ст. 459 КПК обставин, на які учасники судового провадження посилаються як на нововиявлені, та надає оцінку тому, чи могли вказані обставини, що не були відомі суду на час розгляду справи, вплинути на правильність рішення суду, яке належить переглянути.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 4.11.2019 р. (провадження № 51-9834кмо18), перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами є ревізійною стадією, в ході якої суд не розглядає обвинувачення по суті, а лише надає оцінку доводам учасників судового провадження щодо наявності у кримінальному провадженні обставин, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення, а також щодо можливості впливу цих обставин на правильність судового рішення, яке належить переглянути.

Згідно процедури перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами, підставою його здійснення є одна з визначених у ч. 2 ст. 459 КПК України обставин, що, на час подання відповідної заяви, підтверджена належними засобами доказування.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема рішення в справі «Пономарьов проти України» від 3.04.2008 р., в якому зокрема зазначено, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata-принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру, чого засуджений та сторона захисту не довели під час судових розглядів.

Апеляційний суд вважає необхідним зазначити, що доводи, викладені в апеляційній скарзі засудженого про те, що висновки суду, викладені в ухвалі, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону України в частинінеповноти судового розгляду,недотримання загальних засад форми та змісту кримінального провадження не знайшли свого об`єктивного підтвердження під час апеляційного перегляду, всі доводи викладені у заяві засудженого про перегляд за нововиявленими обставинами вироку були перевірені судом першої інстанції, заявнику була надана можливість подання доказів на підтвердження обставин, які він вважав нововиявленими, проте оцінивши всі доводи такої заяви та порівнявши їх з матеріалами провадження, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність законних підстав для задоволення заяви засудженого і з таким висновком та аргументацією місцевого суду погоджується апеляційний суд.

Доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_8 , що обвинувальний вирок суду стосовно нього по одному з епізодів ґрунтується на штучно створених доказах обвинувачення, зокрема:судмедексперт ОСОБА_10 у висновку № 201 від 22.10.1996 р. представив неправильні пояснення та не виконав обов`язки, покладені на нього як на спеціаліста з судової медицини під час огляду місця злочину та трупа ОСОБА_9 , а це спотворило відомості, які мають істотне доказове значення для встановлення істини у кримінальній справі і призвело до фальсифікації доказів;протокол огляду місця події від 20.10.1996 р. не містить критично важливих даних про виконання судмедекспертом ОСОБА_10 своїх обов`язків, що передбачає встановлення первинного положення трупа, з`ясування місця настання смерті, встановлення характеру ушкоджень та часу настання смерті, а ці порушення вказують на спробу фальсифікації доказів обвинувачення.Не проведення чотирикратної термометрії трупа з фіксацією навколишньої температури повітря, як це передбачено інструкціями, що могло спотворити визначення часу настання смерті ОСОБА_9 ;невиконання судмедекспертом обов`язків при огляді трупа на місці його виявлення має правовий наслідок спотворення відомостей, які мають істотне доказове значення для встановлення суб`єктивної істини по кримінальній справі та мало місце фальсифікації доказів обвинувачення, у формуванні версії події кримінального злочину в частині часу його вчинення;в подальшому судмедексперт ОСОБА_10 , не виконуючи покладені обов`язки експерта та переслідуючи мету подальшої фальсифікації доказу обвинувачення в частині «часу вчинення умисного вбивства ОСОБА_9 », надав завідомо неправдивий висновок експертизи (експертиза трупа) № 201 від 22.10.1996 р.;за даним фактом правоохоронними органами здійснюється досудове розслідування кримінального провадження за № 0000010 від 26.01.2022 р. за ч. 2 ст. 384 КК України судмедекспертом ОСОБА_10 в частині надання завідомо неправдивого висновку № 201 від 22.10.1996 р. (експертиза трупа), яким введено в оману досудове слідство та суд, то ці доводи є безпідставними та до задоволення не підлягають, оскільки засудженим на підтвердження його доводів не було надано доказів про те, що висновки експертиз, які покладені в основу вироку є завідомо неправдиві або неправильні внаслідок допущеної помилки, тобто належний та уповноважений орган не приймав відповідне процесуальне рішення за наслідками здійснення кримінального провадження, яким би були встановлені такі факти.

Що стосується посилання ОСОБА_8 , що правоохоронними органами здійснюється досудове розслідування кримінального провадження за ч. 2 ст. 384 КК України стосовно судмедексперта ОСОБА_10 в частині надання завідомо неправдивого висновку № 201 від 22.10.1996 р. (експертиза трупа), то цей довід не сприймається апеляційним судом, тому що він також не знайшов свого об`єктивного підтвердження, так як відсутня з цього приводу рішення належного та уповноваженого органу, з якого б об`єктивно вбачалось, що в діях вказаного експерта встановлені ознаки складу кримінального правопорушення (враховуючи те, що наявні відомості про смерть експерта).

Доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_8 про те, що суд використав як доказ вини неправдиві покази підозрюваного ОСОБА_8 , які отримані під фізичним та психологічним насильством, а також без забезпечення права на захист, що є суттєвим порушенням прав людини і процесуальних норм, та є грубим порушенням ст. 45 КПК України (в ред. 1960 р.), то ці доводи до задоволення не підлягають та є безпідставними, оскільки засуджений ОСОБА_8 на підтвердження вказаних доводів не надав жодних доказів, тобто відповідних процесуальних документів з даного приводу, які б об`єктивно підтверджували доводи заявника про існування саме нововиявлених обставин.

Стосовно доводів апеляційної скарги засудженого ОСОБА_8 , що доказами на підтвердження алібі засудженого ОСОБА_8 щодо непричетності до вбивства ОСОБА_9 є:протокол допиту ОСОБА_13 (т. 1, а. пр. 42; 44); протокол огляду місця події злочину проти гр. ОСОБА_13 від 19.10.1996 р. (т. 1, а. пр. 43);висновок експерта № 878 від 15.01.1997 р., (т. 3, а. пр. 92);висновок експерта № 186 від 12.12.1996 р., (т. 3, а. пр. 106 );висновок експерта № 2/280 (т. 4, а. пр. 161), то апеляційний суд виходить з наступного.

Зазначені експертні висновки, на переконання засудженого, доводять факт про відсутність будь-якого фізичного контакту (дотику) між потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , а тому анулює будь-яку можливість вчинення ОСОБА_8 насильницьких дій по відношенню до ОСОБА_9 без фізичного контакту - дотику.

На думку апеляційного суду, вказані доводи апеляційної скарги не містять посилань на нововиявлені обставини, тобто не містять посилань на обставини, які існували на час розгляду справи судом, однак не були відомі суду з певних причин.

Доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину за цим епізодом ґрунтується на сукупності та комплексі інших доказів, які були предметом перевірки судів відповідних інстанцій в межах процесуального законодавства, яке діяло на той час та рішення яких не має права досліджувати та перевіряти апеляційний суд в межах цього кримінального провадження.

Також, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду, що процедура перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами за своєю природою не є повторним розглядом справи по суті, вона не передбачає нового встановлення фактичних обставин кримінального провадження та усунення суперечностей, нової переоцінки доказів. У зв`язку з чим, вказані доводи засудженого до задоволення не підлягають.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_8 про те, що суд першої інстанції, не тільки проігнорував висновки та мотиви апеляційної інстанції у конкретному кримінальному провадженні, але й не дотримався загальних засад кримінального провадження, не створив необхідних умов для реалізації стороною захисту своїх прав і обов`язків та не провів судові дебати.

Апеляційний суд вважає такі доводи безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення, оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 26.02.2019 р. у справі № 127/1-597/10, передбачена главою 34 КПК України процедура перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є відмінною від судового розгляду кримінального провадження по суті та не передбачає відповідно стадії судових дебатів і виступу засудженого з останнім словом у випадку відмови у задоволенні заяви. Крім того, суд першої інстанції у своїй ухвалі належним чином умотивував свої дії під час проведення судового засідання.

Також, суд апеляційної інстанції вважає, що місцевий суд дав належну оцінку доводам засудженого, що вони зводяться до незгоди з доказами, на яких ґрунтується вирок суду, що в розумінні ч. 2 ст. 459 КПК України не є нововиявленими обставинами, і з таким висновком також повністю погоджується апеляційний суд.

Апеляційний суд вважає необхідним зазначити, що обставини, які існували і про які сторона знала або могла знати на момент постановлення рішення, але з тих чи інших причин не представила суду, не можуть вважатись нововиявленими. Також, не можуть вважатись підставами для перегляду за нововиявленими обставинами докази, які були доступні стороні і які вона мала можливість представити при сумлінному використанні своїх процесуальних обов`язків.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається. Роль суду при перегляді судового рішення за нововиявленими обставинами зводиться лише до встановлення наявності таких обставин, оцінки їх з точки зору істотності для конкретної справи, їх дослідження та прийняття відповідного рішення. Однак суд не уповноважений збирати докази існування нововиявлених обставин, у тому числі шляхом дачі відповідних судових доручень лише на підставі припущення сторони кримінального провадження про існування таких обставин та доказів, що їх підтверджують. А тому доводи апеляційної скарги, що рішення суду першої інстанції є неправомірним та таким, що не відповідає принципам законності і справедливості, не відповідає вимогам ст. ст. 7, 8, 9, 10, 20, 22, 23, 26 КПК України та становить істотне порушення вимог КПК України - є такими, що не ґрунтуються на вимогах КПК України, встановлених для розгляду цієї категорії справ та позбавляє суд можливості призначення будь-яких експертиз, витребування матеріалів іншого кримінального провадження, визнання недопустимими доказів у кримінальному провадженні, у якому вирок набрав законної сили, як про це ставить питання засуджений у своїй апеляції.

У викладених доповненнях до апеляційної скарги (т. 2, а. пр. 106-108) засуджений ОСОБА_8 так само не навів таких обставин суттєвого і неспростовного характеру, які б не були відомі суду на час судового розгляду кримінальної справи по суті обвинувачення, та при ухваленні судового рішення і які самі собою або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку, що належить переглянути. Тобто, місцевим судом не встановлено нововиявлених обставин, а заявник і в доповненні до апеляційної скарги, яке в значній своїй частині є аналогічним самій апеляційній скарзі, не довів існування таких обставин.

Апеляційний суд вважає вірним висновок місцевого суду про те, що доводи ОСОБА_8 в цілому зводяться до необхідності дослідження матеріалів кримінальної справи № 2-41/97, в тому числі, в частині перевірки алібі засудженого у вчиненні інкримінованих злочинів, повторного розгляду справи в частині правильності кваліфікації дій засудженого, до бажання засудженого спонукати суд повторно й по-іншому оцінити існуючі в його кримінальній справі докази та обставини, що є неможливим в порядку перегляду вироку суду за нововиявленими обставинами за правилами Глави 34 КПК України 2012 р.

За змістом цієї глави КПК України, суд не має права повторно переоцінювати наявні у кримінальній справі докази, а також не має права давати оцінку певним з точки зору заявника порушенням норм матеріального і процесуального закону, які були допущені в ході досудового слідства чи судового розгляду справи, оскільки таке право виключно належить лише суду вищої інстанції, який має право переглядати судове рішення в порядку його оскарження по суті.

Суд апеляційної інстанції вважає необхідним зазначити, що ключовою ознакою нововиявленої обставини, яка може бути підставою для перегляду чинного судового рішення, відповідно до змісту п. 4 ч. 2 ст. 459 КПК України, є те, що ця обставина не була відома суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення. Проте доводи засудженого ОСОБА_8 щодо: істотного порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону України;неповноти судового розгляду;невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам справи;недотримання загальних засад форми та змісту кримінального провадження стосуються виключно матеріалів кримінальної справи, які були предметом судового розгляду при постановленні Черкаським обласним судом вироку та при розгляді скарг на нього судом касаційної інстанції, судові рішення за цими скаргами набрали законної сили.

Відповідно до п. п. 42, 43 рішення ЄСПЛ від 9.06.2011 р. у справі «Желтяков проти України», суд наголошував на тому, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися в контексті преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав.

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилося під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі.

Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого і неспростовного характеру.

При цьому, на думку апеляційного суду, місцевим судом обґрунтовано не встановлено таких обставин суттєвого і неспростовного характеру, які б не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі собою або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути. Тобто, місцевим судом не встановлено нововиявлених обставин, а заявник і в апеляційній інстанції не довів існування таких обставин.

Обставини, які існували і про які сторона захисту знала або мала знати на момент постановлення рішення, але з тих чи інших причин не представила суду, не можуть вважатися нововиявленими. Також, не можуть вважатися підставами для перегляду за нововиявленими обставинами докази, які були доступні стороні захисту і які вона мала можливість представити при сумлінному використанні своїх процесуальних можливостей. Перегляд за нововиявленими обставинами не може використовуватися як прихована апеляція на судове рішення, яке набрало законної сили, тобто для повторного розгляду справи і отримання нової оцінки її обставин. Таке використання екстраординарної процедури підриває принцип сталості судового рішення.

Суд першої інстанції саме в тих межах, які визначені законодавцем і встановлені Главою 34 КПК України, розглянув та перевірив доводи про нововиявлені обставини за заявою засудженого та не визнав їх належними та достатніми для перегляду вироку Черкаського обласного суду від 19.12.1997 р.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив всі обставини провадження в межах заяви про перегляд вироку за нововиявленими обставинами та в межах визначених кримінальним процесуальним законом для такого виду проваджень і виклав переконливі мотиви ухваленого рішення, спростувавши доводи засудженого, та обґрунтував їх дослідженими матеріалами кримінальної справи. Під час апеляційного перегляду засудженим та його захисником не були наведені обґрунтовані мотиви та підстави для скасування судового рішення та призначення нового судового розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і підстав для її скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 459 та 467 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Ухвалу Черкаського райсуду Черкаської обл. від 17.02.2025 р., якою залишено без задоволення заяву засудженого ОСОБА_8 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Черкаського обласного суду від 19.12.1997 р. залишити без змін.

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення апеляційної інстанції, а засудженим, який утримується під вартою в той самий строк з моменту вручення йому ухвали суду.

Головуючий

Судді