ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/817/290/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - тримання під вартою
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

підозрюваного ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Тернопільського апеляційного суду матеріали кримінального провадження №11-сс/817/290/25 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 жовтня 2025 року про обрання щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, -

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 жовтня 2025 року у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 та поручителя ОСОБА_10 про передачу підозрюваного ОСОБА_7 на особисту поруку відмовлено. Задоволено клопотання старшого слідчого СВ Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області, погоджене прокурором Тернопільської спеціалізованої прокуратури у сфері оброни Західного регіону ОСОБА_11 , застосовано щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 23 год. 59 хв. 13.12.2025, без визначення розміру застави.

Не погоджуючись із рішенням слідчого судді, захисник ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та постановити нове, яким застосувати щодо підозрюваного ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід , не пов`язаний із триманням під вартою, у виді особистої поруки або застави.

Посилається на те, що під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу захисника було допущено до участі у справі безпосередньо перед судовим засіданням 16.10.2025 року, а тому вважає що підозрюваний ОСОБА_7 не мав можливості належним чином підготуватися до захисту, узгодити позицію із адвокатом і подати необхідні докази, чим порушено право підозрюваного на захист.

Вважає що суд першої інстанції безпідставно погодився з доводами слідчого про наявність ризику переховування підозрюваного від органів досудового розслідування, обґрунтувавши його тяжкістю покарання та наявністю у нього закордонного паспорта та в умовах дії воєнного стану військовозобов`язані особи не мають права залишати територію України .

Посилається на те, що підозрюваний є діючим військовослужбовцем за контрактом, добровольцем, який бере участь у бойових діях, має численні державні нагороди, позитивно характеризується командуванням і побратимами, а особи, визнані потерпілими у справі, є такими, що ухиляються від мобілізації, тож твердження сторони обвинувачення про можливий вплив підозрюваного на свідків вважає не підтвердженим доказами.

Вказує, що місцем служби Каменського є м. Ізюм Харківської області, а його відрядження до м. Тернопіль є тимчасовим і має визначений строк до 31.10.2025 року, що виключає можливість контакту його зі свідками або потерпілими, тому висновок вважає що слідчого судді про існування ризику впливу на учасників кримінального провадження є необґрунтованим.

Обґрунтовує вимоги тим, що всі речові докази вже вилучено під час проведених обшуків, тому ризик їх знищення або спотворення відсутній тому відсутній ризик продовження злочинної діяльності, оскільки підозрюваний перебуває під контролем військового командування і виконує службові обов`язки у зоні бойових дій.

Посилається на те, що заявлений поручитель офіцер військової частини, який займає керівну посаду, має бездоганну репутацію і державні нагороди, заслуговує на довіру, тому суд першої інстанції безпідставно відмовив у застосуванні запобіжного заходу у вигляді особистої поруки.

Вважає, що з урахуванням особи підозрюваного, його соціальних зв`язків, позитивної характеристики та відсутності доведених ризиків, слід застосувати до підозрюваного більш м`який запобіжний захід особисту поруку або заставу, що повністю відповідало б вимогам розумності, співмірності та забезпечувало б належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 .

Заслухавши суддю-доповідача, підозрюваного та його захисників, які підтримали подану апеляційну скаргу з мотивів у ній викладених та прокурора, який щодо задоволення апеляційної скарги заперечив, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних міркувань.

Як встановив слідчий суддя, групою слідчих СВ Тернопільського районного управління поліції та СУ Головного управління Національної поліції України в Тернопільській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001668 від 05.10.2025р. за ч.4 ст. 187, ч.2 ст.146, ч.1 ст.289, ч.2 ст.127 КК України.

15 жовтня 2025 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 146 КК України.

15 жовтня 2025 в порядку ст. 615 КПК України, затримано ОСОБА_7 за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 146 КК України.

Згідно пред`явленої підозри, 04.10.2025 близько 19 год. 25 хв., ОСОБА_7 , який достовірно знав, що з 24.02.2022 на усій території України введено воєнний стан на підставі Закону України № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», який неодноразово Указами Президента України продовжувався, прийняв рішення про особисте збагачення шляхом здійснення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечним для життя чи здоров`я особи.

Усвідомлюючи, що самостійно реалізувати свій злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечним для життя чи здоров`я особи він не в змозі, переслідуючи мету збагачення та незаконного отримання прибутків, вирішив підшукати та сформувати групу осіб для спільного зайняття злочинною діяльністю.

З метою реалізації свого злочинного наміру, направленого на здійснення нападів з метою заволодіння чужим майном, та полегшення здійснення злочинної діяльності, 04.10.2025 близько 19 год. 25 хв., ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які достовірно знали, що з 24.02.2022 на усій території України введено воєнний стан на підставі Закону України № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», який неодноразово Указами Президента України продовжувався, про свої злочинні наміри, довівши до відома деталі злочинного плану.

Останні, бажаючи незаконно отримувати власну матеріальну вигоду, керуючись корисливим мотивом, прийняли пропозицію ОСОБА_7 та надали свою добровільну згоду на участь у злочинній групі, діяльність якої спрямовувалася на напади з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з застосування насильства, небезпечним для життя чи здоров`я особи.

Реалізуючи свій злочинний умисел 04.10.2025 року близько 19 год. 25 хв., ОСОБА_12 , який діючи за попередньою змовою із ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_7 перебуваючи в автомобілі марки «Opel» модель «Vivaro» VIN- НОМЕР_1 червоного кольору н.з. НОМЕР_2 , що знаходився за адресою: м. Тернопіль, вул. Чумацька, 2 усвідомлюючи суспільно небезпечний характер та наслідки свого діяння, бажаючи його настання, переслідуючи корисливий мотив особистого збагачення, направлений на заволодіння чужим майном, здійснили напад на раніше не знайомого їм ОСОБА_15 та висунули вимогу передачі їм грошових коштів у сумі 50 000 гривень, але ОСОБА_15 повідомив, що грошових коштів не має, після чого ОСОБА_12 схопив своєю лівою рукою ОСОБА_15 за шию та наніс 10 ударів правою рукою в область грудей ОСОБА_15 , після чого ОСОБА_13 ліктем правої руки наніс 5 ударів в область грудей ОСОБА_15 , після чого, проїхавши до банкомату АТ КБ «Приват Банк», який знаходився за адресою: м. Тернопіль, вул. Мазепи, 1, бажаючи подавати волю потерпілого до можливого опору, ОСОБА_14 дістав предмет, візуально схожий на пістолет, який приставив до спини погрожуючи його застосуванням, тобто виказав погрозу застосування насильством, яке є небезпечним для життя потерпілого, після чого продовжуючи реалізовувати корисливий злочинний умисел на розбій, почали залякувати потерпілого вимагаючи передати йому банківську карту. Потерпілий сприйнявши дану погрозу як реальну, небезпечну для свого життя та неминучу у разі невиконання вимоги, тобто таку, що дійсно може бути реалізована, злякався після чого, передав банківську картку АТ КБ «Приват Банк» № НОМЕР_3 ОСОБА_14 та назвав пароль від неї. Після цього ОСОБА_16 шляхом ривка із рук потерпілого вирвав мобільний телефон «Xiaomi Redmi Note 13 Pro 5G» вартістю 11000 гривень.

Заволодів мобільним телефоном «Xiaomi Redmi Note 13 Pro 5G» та банківською картою ОСОБА_7 діючи за попередньою змовою із ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, розпорядившись майном на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_15 матеріальну шкоду на суму 11000 гривень.

Окрім цього, 07.10.2025, близько 09 год. 00 хв., у ОСОБА_7 , виник умисел на здійснення незаконної діяльності, що полягала у незаконному позбавлені волі та викраденні людини, а саме осіб які переховуються від мобілізації на території України, з метою власного збагачення, шляхом одержання грошових коштів за їх звільнення або уникнення передачі до правоохоронних органів.

Незаконне позбавлення волі або викрадення людей є одним із найбільш серйозних порушень прав людини, яке порушує їх основні конституційні та міжнародні гарантії.

Згідно ст. 3 Конституції України зазначається, що "людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність та безпека є найвищими соціальними цінностями". Ці положення відображені і в Європейській конвенції з прав людини, яка гарантує право на життя, недоторканність особистого життя та свободу.

Крім цього, відповідно до Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" кожна людина має право на свободу пересування, під якою розуміється право вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Так, ОСОБА_7 , будучи обізнаним про встановлені чинним законодавством права свободи людини (ст. 29 Конституції України), 07.10.2025, з корисливих мотивів прийняв рішення про здійснення незаконної діяльності, що полягала у незаконному позбавлені волі та викраденні людини, які переховуються від мобілізації на території України, з метою власного збагачення, шляхом одержання грошових коштів за їх звільнення або уникнення передачі до правоохоронних органів.

ОСОБА_7 усвідомлюючи, що самостійно реалізувати свій злочинний умисел він не в змозі, діючи з корисливих мотивів, точного часу досудовим розслідування не встановлено, але не пізніше 07.10.2025, розуміючи те, що самостійно вчинити даний злочин не зможе, маючи на меті отримання незаконних прибутків від злочинної діяльності, пов`язаної з незаконним позбавленням волі та викраденні людини вирішив залучити ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , яким повідомив про свої злочинні наміри та довів до відома деталі злочинного плану, з метою залучення для вчинення кримінальних правопорушень.

Бажаючи отримувати власну матеріальну вигоду, керуючись корисливим мотивом, ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 прийняли пропозицію ОСОБА_7 та надали свою добровільну згоду на вчинення кримінального правопорушення.

Так, 07.10.2025, близько 09 год. 00 хв., ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 перебуваючи неподалік кафе «Генделик», що знаходиться за адресою: вул. Шевченка, 24Б, в с. Верхній Вербіж, Коломийського району, Івано-Франківської області виник злочинний умисел спрямований на незаконне позбавлення волі ОСОБА_19 .

Реалізуючи свій злочинний умисел 07.10.2025, близько 09 год. 00 хв., ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою із ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 з метою спрямованою на незаконне позбавлення волі ОСОБА_20 проти волі останнього, перебуваючи неподалік кафе «Генделик», що знаходиться за адресою: вул. Шевченка, 24Б, в с. Верхній Вербіж, Коломийського району, Івано-Франківської області незаконно позбавили його волі, а саме силоміць, затягнули останнього до автомобіля марки «Volkswagen» моделі «Transporter», білого кольору із номером кузова НОМЕР_4 , позбавивши таким чином ОСОБА_20 змоги вільно залишити вказане місце, тримаючи його в цих умовах обмеженого простору та завдавши фізичних страждань потерпілому.

Як вірно встановив слідчий суддя, ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 146 КК України, при цьому виходив з даних, що зафіксовані у: протоколі прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 05.10.2025; протоколі допиту потерпілого ОСОБА_15 від 05.10.2025; протоколі пред`явлення для впізнання за фотознімками від 06.10.2025; протоколі пред`явлення для впізнання за фотознімками від 06.10.2025; протоколі пред`явлення для впізнання за фотознімками від 06.10.2025; протоколом додаткового допиту потерпілого ОСОБА_15 від 08.10.2025; протоколі пред`явлення для впізнання за фотознімками від 13.10.2025; протоколі огляду відеозапису від 13.10.2025; протоколом огляду відеозапису від 12.10.2025; протоколі прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 07.10.2025; протоколі огляду місця події від 07.10.2025; протоколі допиту потерпілого ОСОБА_19 від 14.10.2025; протоколом пред`явлення для впізнання за фотознімками від 14.10.2025; протоколі пред`явлення для впізнання за фотознімками від 14.10.2025; протоколі пред`явлення для впізнання за фотознімками від 14.10.2025; протоколі огляду відеозапису від 14.10.2025; протоколі огляду відеозапису від 14.10.2025; протоколом огляду відеозапису від 14.10.2025.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення, згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom» стандарт доказування «обґрунтована підозра» передбачає існування фактів чи інформації, які б переконали об`єктивного спостерігача, що відповідна особа могла вчинити кримінальне правопорушення.

Аналіз матеріалів кримінального провадження та безпосередньо оскаржуваного апелянтом рішення місцевого суду, дає підстави колегії суддів для висновку, що на даній стадії кримінального провадження при вирішенні питання про обрання щодо підозрюваного запобіжного заходу, стандарт доказування «обґрунтована підозра» дотримано як слідчим, який звернувся до суду з відповідним клопотання, так і слідчим суддею, при прийнятті рішення.

Висновки слідчого судді про обґрунтованість пред`явленої йому підозри колегія суддів вважає правильними, оскільки вони підтверджуються доданими до клопотання органу досудового слідства та дослідженими в судовому засіданні доказами.

Також слідчим суддею вірно визнано доведеним те, що підозрюваний ОСОБА_7 може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, що зумовлено особливою тяжкістю злочину, усвідомлюючи міру покарання, яке є безальтернативним - у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років, він може навмисно переховуватись від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення відповідальності; та також може незаконного впливати на свідків та потерпілих у кримінальному провадженні, оскільки йому відомі їх анкетні дані, а тому він як особисто так і через третіх осіб може незаконно впливати на них з метою дачі ним неправдивих, неповних показів, відмови від раніше наданих показань або умисного ухилення ним від явки до органу досудового розслідування та суду для надання показань, що може негативно вплинути на стан судового розгляду та його результати.

Крім цього, слідчий суддя вірно врахувала обставини, визначені ст. 178 КПК України, а саме: вік підозрюваного, міцність соціальних зв`язків, те, що він є особою з інвалідностю ІІІ групи та військовослужбовцем, учасником бойових дій, стан його здоров`я, наявність на його утриманні малолітньої дитини, однак, визнала їх недостатніми для запобігання настанню існуючих ризиків з огляду на вагомість наявних доказів на підтвердження обгрунтованості підозри у вчиненні підозрюваним особливо тяжкого кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у виід позбавлення волі на строк від 8 до 15 років з конфіскацією майна.

Також слідча суддя відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України вірно не визначила розмір застави оскільки ОСОБА_12 підозрюється у скоєнні злочинів з застосування насильства. В даному випадку, колегія суддів враховує також те що метою відрядження підорюваного з постійного місця служби у період інкримінованого злочину було саме забезпечення дотримання громадянами виконання вимог законодавства (в тому числі з мобілізації).

Перевіряючи доводи захисника щодо відсутності ризиків, визначених п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України, колегія суддів виходить з того що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, слід дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому кримінальний процесуальний закон не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Так, у рішенні ЄСПЛ Пунцельт проти Чехії справа № 31315/96 від 25 квітня 2020 йдеться про те, що при прийнятті рішення про тримання особи під вартою суд визнав достатнім мотивуванням загрозу призначення заявникові відносно суворого покарання.

Окрім того, апеляційний суд враховує, що у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Також колегія суддів приймає до уваги, що згідно практики ЄСПЛ, хоча тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Тому, мотиви наведені в ухвалі слідчого судді щодо тяжкості покарання, яке загрожує підозрюваному у випадку визнання його винним у вчиненні злочину, як однієї з підстав продовження строку запобіжного заходу, на думку колегії суддів, є обґрунтованими. Окрім того, колегія суддів враховує що підозрюваний проходить військову службу у м.Ізюм та не має у м.Тернополі постійного місця проживання, що створює органу досудового розслідування труднощі у проведенні безпосердньо за його участю з ним слідчих дій.

А недокументування впливу підозрюваного на потерпілого чи свідків на момент розгляду клопотання не виключає його можливості у подальшому. Характер вчинених кримінальних правопорушень свідчить про можливість тиску на потерпілого з метою уникнення відповідальності або спотворення доказової бази. З огляду на це, ризик впливу на потерпілого є актуальним і не може бути усунутий жодним із більш м`яких запобіжних заходів.

Перевіряючи твердження апелянта про проведення окремих слідчих дій з підозрюваним за відсутності захисника та порушення таким чином його права на захист колегія суддів виходить з того, що на стадії досудового розслідування визнання доказів недопустимими може мати місце лише у випадку їх явної очевидної недопустимості, порушення збирання яких не може бути спростоване іншими матеріалами, тому вважає що на цьому етапі кримінального провадження вони є передчасними.

Перевіряючи доводи захисника щодо участі підозрюваного у бойових діях як військовослужбовця за контрактом та наявність у нього міцних соціальних зв`язків колегія суддів виходить з того що при визначенні пропорційності втручання у права підозрюваного враховується рівень обгрунтованості підозри та наявність значного суспільного інтересу у цьому провадженні, що виправдовує більш суворе втручання в права людини та їх обмеження, надані із клопотанням матеріали доводять наявність правових підстав для обрання щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також те, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси підозрюваного з метою забезпечення кримінального провадження.

Посилання захисника на порушення права на захист підозрюваного у зв`язку з призначенням йому захисника безпосередньо перед судовим засіданням колегія суддів відхиляє оскільки наведене не призвело до звуження чи обмеження процесуальних його прав при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, захисник разом з обвинуваченим брав участь у відкритому судовому засіданні, де в умовах змагального процесу з дотриманням визначеного КПК порядку проведення судового засідання було прийняте оскаржуване рішення слідчого судді, матеріали кримінального провадження не містять даних, які б підтверджували неможливість реалізації підозрюваним свого права на правничу допомогу чи відсутність можливості узгодження позиції із захисником. Із протоколу судового засідання вбачається, що захисник брав участь у розгляді клопотання, висловлював заперечення та позицію підозрюваного, що свідчить про належне забезпечення права на захист відповідно до вимог ст. 20, 48 КПК України.

Доводи апелянта щодо можливості застосування більш м`якого запобіжного заходу слідчим суддею не заслуговують на увагу з огляду на підозру у скоєнні ОСОБА_7 особливо тяжкого злочину, який має значний ступінь суспільної небезпеки оскільки спрямований проти життя та здоров`я особи, його роль у вчиненні інкримінованих йому правопрушень та їх характер, тому колегія суддів вважає, що більш м`який запобіжний захід не забезпечить належного контролю за поведінкою підозрюваного, зокрема, щодо унеможливлення його контакту з потерпілими, запобігання впливу на свідків або уникнення від подальших слідчих дій, тоді як характер пред`явленої підозри, обставини вчинення злочину свідчать про наявність реальних ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які не можуть бути нівельовані застосуванням більш м`якого запобіжного заходу.

Сторона захисту подала до суду апеляційної інстанції клопотання про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді особистої поруки, у якому просить визначити поручителів ОСОБА_10 - молодшого лейтенанта, начальника зв`язку штабу батальйону матеріального забезпечення ВОС-1210003 та народного депутата України - ОСОБА_21 , яке обгрунтоване тим що підозрюваний проходить військову службу в ЗСУ є добровольцем, зважаючи на його характеристики та високий ступінь бойової підготовки та його високий ступінь ефективності при виконанні бойових завдань вважає доцільнішим обрання більш м`якого запобіжного заходу.

Однак, стороною захисту та поручителями не було надано достатніх документів чи інших доказів, які б підтверджували спроможність поручителів реально впливати на поведінку підозрюваного , а також доказів на підтвердження способу забезпечення поручителями виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, як того вимагають положення ст.180 КПК України.

Враховуючи обґрунтовану підозру ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, тяжкість покарання, яке йому загрожує у випадку визнання винним, колегія суддів вважає, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти наявним ризикам оскільки якщо він перебуваючи під особистою порукою порушить зобов`язання (не з`явиться на виклик, спробує втекти) за відсутності реальних важелів впливу на підозрюваного, постраждають фінансово лише поручителі, і то в доволі обмежено оскільки закон передбачає накладення на поручителя штрафу максимум від 20 до 50 прожиткових мінімумів. Така незначна матеріальна відповідальність у випадку підозри особи у скоєнні особливо тяжкого злочину не зможе запобігти настанню існуючих ризиків та свідчити про дієвість застосування особистої поруки в резонансному кримінальному провадженні.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те що у задоволенні клопотання захисника та поручителів ОСОБА_10 та ОСОБА_21 про взяття підорюваного ОСОБА_7 на особисту поруку слід відмовити.

Отже, підстав для скасування оскаржуваної ухвали щодо ОСОБА_7 немає, в зв`язку з чим в задоволенні поданої захисником підозрюваного апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 жовтня 2025 року про обрання щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою - без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді