Провадження № 1-кп/686/55/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

представника потерпілого ОСОБА_13 ,

перекладача ОСОБА_14 ,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції в залі суду кримінальне провадження №0000113 про обвинувачення ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 за ч.4 ст.189 КК України,

встановив:

Під час судового розгляду вказаного кримінального провадження прокурор звернувся до суду з клопотаннями, які підтримав представник потерпілого та щодо задоволення яких заперечили обвинувачені та їх захисники, про продовження на 60 днів відносно обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 строку дії запобіжних заходів у виді тримання під вартою, посилаючись, з-поміж іншого, й на те, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, а передбачені ст.177 КПК України ризики: переховування від суду; незаконного впливу на потерпілого у вказаному кримінальному провадженні; вчинення іншого кримінального правопорушення, на цей час продовжують існувати, і жоден інший, більш м`який запобіжний захід, окрім як тримання під вартою, не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та не унеможливить спроби останніх перешкоджати кримінальному провадженню, а відтак не зможе запобігти зазначеним ризикам.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що наявні підстави для задоволення поданих прокурором клопотань щодо продовження дії запобіжних заходів, застосованих до обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , у вигляді тримання під вартою, з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Згідно з ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Частиною 2 ст.177 КПК України передбачено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч.2 ст.131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження з метою досягнення його дієвості є запобіжні заходи.

Частиною 1 ст.183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до: раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років (п.4 ч.2 ст.183 КПК України); до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки (п.5 ч.2 ст.183 КПК України).

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На думку суду, наведені у клопотаннях прокурора підстави для продовження строку дії застосованих відносно обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 запобіжних заходів, у виді тримання під вартою, є обґрунтованими. Підстав для зміни цим обвинуваченим міри запобіжного заходу на інший, більш м`який запобіжний захід, на цей час суд не вбачає.

Так, ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10.12.2025 р. дію застосованих відносно ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 запобіжних заходів у виді тримання під вартою було продовжено судом до 07.02.2026 р. включно. До спливу цього строку, враховуючи обсяг пред`явленого ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 обвинувачення та проведених у кримінальному провадженні процесуальних (слідчих) дій (згідно з реєстром матеріалів досудового розслідування і з огляду на зміст клопотання прокурора про обсяг дослідження у кримінальному провадженні доказів), завершити не представляється можливим.

Також, суд ураховує, що ризики, наявність яких була доведена прокурором у суді при застосуванні ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 запобіжних заходів у виді тримання під вартою, а також при продовженнях строку тримання їх під вартою, істотно не зменшились. Останні обвинувачуються у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.189 КК України, який, за своїм характером, становить особливу суспільну небезпеку та за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна, у справі не з`ясовані усі обставини, встановлені під час кримінального провадження, не перевірено їх доказами, у тому числі, з огляду на стадію кримінального провадження та визначений порядок дослідження доказів, на даний час не допитаний судом потерпілий, а відтак, знаходячись на волі, обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , яким відомі анкетні дані потерпілого, зможуть особисто, через третіх осіб або ж за допомогою телефонного зв`язку, незаконно на нього впливати з метою його відмови від надання показань суду, усвідомлюючи суворість покарання, яке передбачене санкцією вказаної статті та може їм загрожувати у разі засудження, можуть обвинуваченні й переховуватись від суду, з огляду на відомості про їх особи, характер та обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого, за попередньою змовою групою осіб з погрозою застосування насильства над потерпілим, вони обвинувачуються, існує ризик того, що обвинувачені можуть вчинити й інше кримінальне правопорушення.

Слід зазначити, що при оцінці наявності ризику незаконного впливу на потерпілого, судом врахована встановлена КПК України процедура отримання показань від особи, яка є потерпілою, а саме: спочатку, на стадії досудового розслідування, показання отримують шляхом допиту вказаної особи слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду, на стадії судового розгляду, усно, шляхом допиту цієї особи у судовому засіданні (ч.1, 2 ст.23, ст.224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих в порядку, передбаченому ст.225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору або посилатися на них (ч. 4 ст.95 КПК України). Отже ризик впливу на потерпілого існує не лише на початковому етапі кримінального провадження, під час збирання доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту отримання показань від вказаної особи судом.

Суд зважає на те, що ризики, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачені можуть здійснити спроби протидії кримінальному провадженню у вищевказаних формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК України, вважаються наявними за умови встановлення небезпідставної можливості здійснення обвинуваченими зазначених дій. При цьому чинний кримінальний процесуальний закон не вимагає доказів того, що обвинувачені обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватимуть відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони мають реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Наведене свідчить про неможливість запобігання ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, шляхом застосування інших, більш м`яких, запобіжних заходів, зокрема й у вигляді домашнього арешту, застави, особистої поруки чи особистого зобов`язання, та що такі заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та виконання ними процесуальних рішень по справі.

Аналізуючи відомості про особи обвинувачених, суд також враховує, що: ОСОБА_5 раніше не судимий, має постійне місце проживання, родину, у тому числі й дружину, з якою він проживає у цивільному шлюбі, похилого віку матір, він офіційно не працевлаштований, має хронічні захворювання, окрім того, займався волонтерською діяльністю та має подяки; ОСОБА_6 є не судимою особою, не працює, одружений, має постійне місце проживання, малолітніх дітей на утриманні; ОСОБА_7 є раніше судимою особою, що позитивно характеризується, не працює, має хронічні захворювання, постійне місце проживання, дружину, з якою проживає у цивільному шлюбі, на утриманні малолітню дитину. Однак, ці обставини не є достатніми підставами для відмови у задоволенні клопотань про продовження строку тримання під вартою обвинувачених, а також не є такими, що б давали можливість скасувати або змінити, застосовані до обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою на інші, більш м`які запобіжні заходи, не пов`язанні з триманням обвинувачених під вартою, зокрема й у вигляді особистої поруки, особистого зобов`язання, застави, про визначення якої клопотали як обвинувачені та їх захисники, або ж у вигляді домашнього арешту, про можливість застосування якого, з-поміж застави, зазначали обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник.

Відсутні й відомості щодо інших обставин, які б переважили ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України. Більш того, стороною захисту не доведено, як змінилися обставини, які були взяті до уваги при застосуванні ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 запобіжних заходів у виді тримання під вартою, а також при продовженнях строку тримання їх під вартою, і які нові обставини виникли після прийняття цих процесуальних рішень, не наведено переконливих аргументів й того, що зменшились вказані ризики.

Суд вважає обґрунтованими і доведеними ті обставини, що застосування до обвинувачених більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, про які зазначено вище, не забезпечить попередження вищезазначених ризиків і належну процесуальну поведінку обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , оскільки не встановлено тих стримуючих чинників, які б були у повному обсязі здатні мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченими дій, спрямованих на переховування від суду, незаконний вплив на потерпілого, вчинення іншого кримінального правопорушення.

Так, особисте зобов`язання не підлягає до застосування з огляду на тяжкість злочину, вчинення якого інкримінується обвинуваченим, та наявність реальних сумнівів того, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , виконуватимуть покладені на них обов`язки. Особиста порука не підлягає застосуванню, оскільки будь-яких клопотань від осіб, яких би суд міг вважати такими, що заслуговують на довіру, про те, що вони поручаються за виконання обвинуваченими покладених на них обов`язків, до суду не надходило. Застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту, навіть з покладенням обов`язку носіння електронного засобу контролю, не унеможливить запобіганню вищевказаних ризиків, оскільки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не перебуватимуть під цілодобовим наглядом правоохоронних органів, та зможуть впливати на потерпілого, анкетні дані якого відомі обвинуваченим, зокрема, й за допомогою телефонного зв`язку або через третіх осіб, а також вчиняти інші кримінальні правопорушення. Застосування застави, як основного запобіжного заходу, теж неможливе, оскільки при застосуванні такого запобіжного заходу, можливість його виконання відтермінована у часі, за який обвинувачені, не ризикуючи втратити заставу, матимуть можливість переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення та незаконно впливати на потерпілого ОСОБА_15 . А з огляду на те, що обвинуваченим ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 інкриміновано вчинення злочину із погрозою застосування до потерпілого насильства, з урахуванням вищенаведених ризиків, суд, на підставі п.1 ч.4 ст.183 КПК України, вважає за необхідне не визначати розмір застави у кримінальному провадженні.

За наведених обставин, судом відхиляються, зазначені стороною захисну аргументи про те, що на сьогоднішній день відсутні ризики, передбачені ст.177 КПК України, оскільки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не мають намірів перешкоджати кримінальному провадженню та ухилятися від суду, впливати на потерпілого та вчиняти кримінальні правопорушення, оскільки таких дій обвинуваченні не вчиняли і докази на підтвердження вчинення таких дій не надані, а також щодо можливості зміни цим обвинуваченим застосованих запобіжних заходів у виді тримання під вартою на більш м`які запобіжні заходи у виді застави чи домашнього арешту. Суд зауважує, що саме для запобігання вказаним ризикам і були застосовані ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою, які, у зв`язку із цим, слід вважати дієвими заходами.

Посилання сторони захисту на неможливість, у зв`язку зі станом здоров`я, тримання обвинувачених під вартою, судом сприймаються критично, оскільки такі дані щодо стану здоров`я обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , що унеможливлювало б їх перебування під вартою в умовах СІЗО, у справі відсутні, не представлені такі і суду.

Окрім того, існує Порядок взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту (далі Порядок), затверджений спільним Наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012 року № 239/5/104, що визначає взаємодію закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту.

Згідно п.2.3 Порядку, медичне обстеження осіб, узятих під варту, здійснюється у разі їх звернення зі скаргою на стан здоров`я за ініціативою лікаря медичної частини СІЗО або адміністрації СІЗО.

Під час медичного обстеження особи, узятої під варту, з метою встановлення діагнозу лікар медичної частини СІЗО використовує дані анамнезу, медичної документації, яка долучена до особової справи, результати огляду, дані лабораторних, рентгенологічних і функціональних методів дослідження. За необхідності, керівництво СІЗО подає запит до закладу охорони здоров`я, який надавав медичну допомогу особі, узятій під варту, щодо результатів диспансерного, амбулаторного, стаціонарного нагляду або лікування.

У випадках, коли лікарі медичної частини СІЗО не можуть самостійно встановити діагноз, начальник медичної частини СІЗО подає запит до керівництва СІЗО щодо направлення хворого на лікування до обраного закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку або залучення відповідного лікаря-фахівця закладу охорони здоров`я.

Керівництво СІЗО забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Відповідно до п.п. 2.6, 2.7 Порядку, особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. У разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Якщо за результатами огляду чи обстеження особи, узятої під варту, встановлено, що вона потребує надання медичної допомоги у закладі охорони здоров`я з орієнтовного переліку, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, та звертається із запитом до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує перевезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку та направляє довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, органу або особі, в провадженні яких знаходиться кримінальна справа цієї особи. Керівництво СІЗО організовує та забезпечує цілодобову охорону особи, узятої під варту, під час лікування у закладах охорони здоров`я відповідно до вимог нормативно-правових актів Міністерства юстиції, Міністерства охорони здоров`я (п.2.8 Порядку).

Згідно з п.2.10 Порядку, у випадку погіршення стану здоров`я особи, узятої під варту, та неможливості надання невідкладної медичної допомоги у повному обсязі в умовах медичної частини здійснюється виклик бригади екстреної (швидкої) медичної допомоги та у разі прийняття цією бригадою рішення про необхідність госпіталізації особи, узятої під варту, така особа невідкладно перевозиться до найближчого до СІЗО закладу охорони здоров`я відповідно до Закону України «Про екстрену медичну допомогу».

Враховуючи вищевказані положення, особи, які перебувають під вартою, та є хворими, отримують медичну допомогу в амбулаторних умовах в медичних частинах та в спеціально визначених закладах охорони здоров`я. Тому, будь-яких перешкод для проходження лікування ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 і отримання ними належної медичної допомоги, у разі наявності такої потреби, під час перебування їх під вартою, не встановлено.

Даних, які б перешкоджали триманню ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 під вартою, на даний час, не встановлено.

Продовжуючи строк тримання під вартою, суд також враховує, що своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинувачених, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Окрім того, з приводу тривалості застосування до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжних заходів у виді тримання під вартою, суд зазначає, що судовий розгляд кримінального провадження здійснюється у розумні строки.

У ч.3 ст.5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» міститься норма, яка виходить із загального принципу ст.5 Конвенції: законне тримання під вартою має бути розумним. Конвенція вимагає, аби тримання під вартою до судового вироку не перевищувало розумних строків. Хоч якою би була причина тримання під вартою, у кожному випадку слід визначити, чи перетнув строк до ухвалення вироку щодо обвинуваченого розумні межі, тобто межі надмірності, які, за обставинами справи, могли бути розумно застосовані до особи, чия невинуватість презумується.

Згідно з практикою Суду, зокрема з його рішенням у складі Великої палати у с праві «Labita v.Italy» від 06.04.2000 р., тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

Суд зауважує, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні вищевказаного особливо тяжкого злочину, а тому, з урахуванням ризиків, строку розгляду кримінального провадження, продовження дії застосованих відносно них запобіжних заходів є виправданим.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 194, 196, 197, 331, 350, 392 КПК України, суд -

постановив:

Клопотання прокурора задовольнити.

Строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжити до 27 березня 2026 року включно.

Строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжити до 27 березня 2026 року включно.

Строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , продовжити до 27 березня 2026 року включно.

Судовий розгляд відкласти до 11 год. 00 хв. 16 лютого 2026 року.

У судове засідання викликати учасників судового провадження.

Обвинувачених ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які перебувають під вартою, доставити у судове засідання під конвоєм.

Ухвала в частині продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою підлягає негайному виконанню та може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а обвинуваченими - в той же строк з моменту вручення їм копії ухвали.

В іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя