ВІТОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/2312/25
Провадження №1-кс/477/1294/25
УХВАЛА

про арешт майна

11 грудня 2025 року місто Миколаїв

Слідчий суддя Вітовського районного суду Миколаївської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві клопотання прокурора Спеціалізованої екологічної прокуратури Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_3 , внесене в кримінальному провадженні, №0000003 від 30 січня 2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 191 КК України про арешт майна

ВСТАНОВИВ:

27 листопада 2025 року до Вітовського районного суду Миколаївської області надійшло клопотання прокурора Спеціалізованої екологічної прокуратури Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_3 , подане в межах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000003 від 30 січня 2025 року про накладення арешту на майно, що було вилучено 26 листопада 2025 року в ході проведення санкціонованого обшуку житла та іншого володіння особи за місцем проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування поданого клопотання вказує, що СУ ГУНП в Миколаївській області за фактом розтрати майна Миколаївського комунального підприємства в умовах воєнного стану, 30 січня 2025 року внесено відомості до ЄРДР за №0000003 та розпочато досудове розслідування за частиною четвертою статті 191 КК України.

В ході досудового розслідування здобуто докази які вказують на те, що було вчинене кримінальне правопорушення, пов`язане з привласненням та розтратою бюджетних коштів, а також встановлено осіб, що можуть бути причетними до вчинення вказаного кримінального правопорушення, їх місце роботи, проживання, транспортні засоби що перебувають у користуванні останніх.

26 листопада 2025 року в ході проведення санкціонованого обшуку житла та іншого володіння особи, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_4 , причетність якого до вчинення кримінального правопорушення, перевіряється органом досудового розслідування, було виявлено та вилучено майно, згідно переліку.

Оскільки майно, вилучене в ході проведення обшуку, що здійснено на підставі ухвали слідчого судді, може бути використане як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідає критеріям речових доказів, визначених частиною першою статті 98 КПК України, тому з метою забезпечення збереження речових доказів прокурор ОСОБА_3 звернувся з даним клопотанням.

У судове засідання прокурор ОСОБА_3 не з`явився. Прокурором групи прокурорів у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_5 подано заяву про розгляд клопотання за його відсутності.

ОСОБА_4 , як власник вилученого майна в судове засідання по розгляду клопотання прокурора не з`явився, не повідомивши суд про причини неявки.

Згідно з положенням частини четвертої статті 107 КПК України, у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Перевіривши надані матеріали клопотання та дослідивши докази по них, слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Встановлено, що у провадженні СУ ГУНП в Миколаївській області перебуває кримінальне провадження №0000003 від 30 січня 2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 191 КК України КК України за фактом організації діяльності щодо розтрати майна Миколаївського комунального підприємства.

Органом досудового розслідування встановлено, що 01 червня 2022 року між МКП «Миколаївводоканал», Департаментом ЖКГ ММР та ТОВ «Миколаївський глиноземний завод» укладено договір, відповідно до якого ТОВ «МГЗ» зобов`язується безоплатно передавати для потреб населення м. Миколаєва воду зі свердловин глиноземного заводу до МКП «Миколаївводоканал».

Водночас, під час досудового розслідування було встановлено що, МКП «Миколаївводоканал» безоплатно надає вказану питну воду для задоволення виробничих потреб великих підприємств харчової галузі міста, зокрема, ПрАТ «Лакталіс-Миколаїв», шляхом розливу у водовози вказаного суб`єкта господарювання на території очисних споруд водопроводу. При цьому господарські відносини з приводу постачання вказаної питної води між МКП «Миколаївводоканал» та ПрАТ «Лакталіс-Миколаїв» офіційно не оформлені, внаслідок чого комунальному підприємству завдаються збитки.

Проведеними оперативно-розшуковими заходами встановлено, що у період з 22 червня 2022 року по 24 вересня 2025 року з очисних споруд водопроводу МКП «Миколаївводоканал» за адресою: м. Миколаїв, вул. Янтарна 324Є, в цистерни транспортних засобів ПрАТ «Лакталіс-Миколаїв» поставлено 724 603 м' питної води, про що свідчать записи в журналах обліку заправки автоцистерн питною водою на ОСВ МКП «Миколаївводоканал».

Враховуючи вартість водопостачання 1 м3 води, яка встановлена для МКП «Миколаївводоканал» Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 22 грудня 2021 року №2876 «Про встановлення тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення міському комунальному підприємству «Миколаївводоканал» в розмірі 14,61 грн. за 1 м3 (без ПДВ), загальна вартість питної води переданої до ПрАТ «Лакталіс-Миколаїв» може складати 10 586 449,83 грн. (без ПДВ).

Крім того під час досудового розслідування було встановлено причетність до вказаної діяльності службових осіб ТОВ «Миколаївський глиноземний завод», зокрема ОСОБА_4 , який організував механізм оплати ПрАТ «Лакталіс-Миколаїв» за поставлену воду на рахунки підконтрольних осіб, що підтверджено проведеними слідчими діями у цьому кримінальному провадженні.

Указане свідчить про те, що посадові особи ТОВ «Миколаївський глиноземний завод», МКП «Миколаївводоканал та ПрАТ «Лакталіс-Миколаїв», спільно з суб`єктами підприємницької діяльності могли вчинити дії щодо розтрати майна комунального підприємства.

26 листопада 2025 року, у межах вказаного кримінального провадження, на підставі ухвали слідчого судді Вітовського районного суду Миколаївської області від 20 листопада 2025 року, проведено обшук житла та іншого володіння особи за місцем проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого, було виявлено та вилучено речі та документи згідно переліку.

Згідно постанови про визнання речовими доказами від 26 листопада 2025 року, вилучене, в ході проведення обшуку житла за місцем проживання ОСОБА_4 , майно, визнано в якості речових доказів у кримінальному провадженні №0000003 від 30 січня 2025 року.

З метою збереження речових доказів, прокурор ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді із клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене в ході обшуку майно.

Вирішуючи клопотання в межах заявлених вимог та відповідно до наданих органом досудового розслідування доказів та заперечень стороною захисту, слідчий суддя виходить з такого.

Главою 3 Кримінального процесуального кодексу України унормовано визначення та порядок набуття процесуального статусу сторонами та іншими учасниками кримінального провадження, а також обсяг їх прав та обов`язків.

Зокрема §5 Глави 3 КПК України визначаються особливості процесуального статусу інших учасників кримінального провадження, до яких законодавцем віднесено і третю особу, щодо майна якої вирішується питання про арешт.

Так, нормами статті 64-2 КПК України визначено, що третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, може бути будь-яка фізична або юридична особа, наведений перелік прав та обов`язків такої особи, а також визначені обставини, що обумовлюють набуття особою відповідного процесуального статусу.

В свою чергу, порядок застосування заходів забезпечення кримінального провадження і зокрема арешту майна визначений положеннями Глав 10 та 17 КПК України.

Згідно частини першої статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно частини третьої статті 170 КПК України, у випадку передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, тобто з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до статті 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно частини десятої статті 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

За викладеного вбачається, що на майно, яке було вилучено у ході обшуку житла та іншого володіння особи за місцем проживання ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 може бути накладено арешт незалежно від того, кому належить вилучене майно, за умови наявності у вилученого майна, ознак, передбачених статтею 98 КПК України.

У відповідності до частини першої, другої статті 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Так, долученими до клопотання матеріалами підтверджується наявність обґрунтованої підозри, щодо вчинення кримінального правопорушення, що може бути підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.

Описана у клопотанні обставини вчинення кримінального правопорушення у сукупності з наданими прокурором матеріалами кримінального провадження вказує на наявність ознак кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 191 КК України, пов`язаного із ймовірною розтратою бюджетних коштів, вчинених службовими особами МКП «Миколаївводоканал», шляхом зловживання службовим становищем, за попередньою змовою зі службовими особами юридичних осіб, зокрема, ТОВ «Миколаївський глиноземний завод» в умовах воєнного стану, що може бути підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.

Як вбачається з матеріалів провадження, ухвалою слідчого судді від 20 листопада 2025 року слідчим СУ ГУНП в Миколаївській області надано дозвіл на проведення обшуку з метою відшукання і вилучення речей та документів, що мають доказове значення у кримінальному провадженні, зокрема, речей та документів які містять відомості про діяльність пов`язану з безоплатним наданням питної воду МКП «Миколаївводоканал» для задоволення виробничих потреб підприємства харчової галузі міста, зокрема, ПрАТ «Лакталіс-Миколаїв».

У відповідності до частини сьомої статті 236 КПК України, при обшуку слідчий, прокурор має право, серед іншого, тимчасово вилучати речі, які мають значення для кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом (частина перша статті 167 КПК України).

Згідно частини другої статті 168 КПК України, тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду. Забороняється тимчасове вилучення електронних інформаційних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку, крім випадків, коли їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, або якщо такі об`єкти отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення чи є засобом або знаряддям його вчинення, а також якщо доступ до них обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

Слідчим суддею встановлено, що вилучена у ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 мобільна техніка може містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тобто відповідають критерію, зазначеному у статті 98 КПК України.

Вилучені під час проведення обшуку мобільні телефони з сім-картою оператора мобільного зв`язку у ОСОБА_4 , як особи, яка перевіряється органом досудового розслідування на предмет причетності до вчинення противоправних дій, могли бути використані як знаряддя чи засіб вчинення кримінального правопорушення, та можуть містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тобто відповідають критерію, зазначеному у статті 98 КПК України.

Зокрема, інформація, яка міститься на вилученому телефоні може мати суттєве значення для встановлення обставин кримінального провадження, що розслідується (кола осіб, які можуть бути причетні до вчинення злочину, дані про номери мобільних телефонів, використані під час вчинення злочину, зв`язки між особами, причетними до вчинення злочину, тощо).

На переконання слідчого судді, додані до клопотання прокурора матеріали свідчать про наявність правових підстав для накладення арешту на вилучене майно в цій частині, а також того, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна для забезпечення збереження речового доказу та з метою запобігання можливості його приховування, знищення або перетворення. Прокурором доведено необхідність накладення арешту на майно, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 КПК України.

Що стосується вимог клопотання прокурора в частині накладення арешту на вилучені грошові кошти на суму 6500 доларів США, то в даному випадку слід зазначити наступне.

Згідно статті 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати розумність та співрозумність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Дослідивши клопотання прокурора та надані до нього матеріали, в частині накладення арешту на грошові кошти, слідчий суддя вважає, що клопотання прокурора про накладення арешту на майно в цій частині не відповідає приписам частини другої статті 171 КПК України.

В клопотанні прокурор для накладення арешту на майно, яке було вилучене 26 листопада 2025 року в ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 , зазначив підставу і мету, які передбачені пунктом 1 частини першої статті 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, які мають суттєве значення для кримінального провадження. Разом з тим, в клопотанні взагалі не зазначене відповідне обґрунтування необхідності арешту майна та яким чином воно відноситься до кримінального провадження, не вказано які саме сліди зберегло на собі вилучене майно, та які обставини можуть встановлюватися за допомогою цього майна, з урахуванням того, що за матеріалами досудового розслідування, не встановлено причетності останнього до вчинення кримінального правопорушення.

Матеріали клопотання прокурора не містять відомостей вважати, що вилучені гроші мають ознак майна набутого в результаті вчинення кримінального правопорушення, що могло б наділити їх ознаками речового доказу.

Зазначені обставини вказують на не обґрунтованість необхідності арешту цього майна та його відповідність критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Згідно статті 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06 листопада 2008 року, де вказувалися порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Як вбачається з клопотання прокурора, необхідність накладення арешту на грошові кошти пов`язана з тим, що на даний час є достатні підстави вважати, що грошові кошти, які були вилучені під час обшуку у ОСОБА_4 , відповідають критеріям речового доказу, зазначеним у статті 98 КПК України, однак обставина, що вилучені кошти є предметом вчинення злочину, належним чином не підтверджена допустимими, в розумінні статті 86 КПК України доказами.

Враховуючи викладене слідчий суддя дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання прокурора в частині накладення арешту на мобільний телефон, флеш накопичувач та сім картки оператора мобільного зв`язку, які у сукупності можуть слугувати в якості речового доказу та містити на собі відомості щодо вчиненого кримінального правопорушення.

В решті клопотання не відповідає вимогам кримінально-процесуального закону та в його задоволенні в частині накладення арешту на грошові кошти слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись статтями 167, 170-173, 175, 372 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання задовольнити частково.

Накласти арешт на майно, вилучене 26 листопада 2025 року, під час проведення обшуку житла та іншого володіння особи за місцем проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , із встановленням заборони будь-яким особам користуватися та розпоряджатися цим майном, а саме на:

-Мобільний телефон марки «iPhone 6 Plus», серійний номер НОМЕР_1 ;

-Флеш-накопичувач червоного кольору;

-Холдер до сім карти мобільного оператора «Lifecell» № НОМЕР_2 , серійний номер НОМЕР_3 ;

-Паперовий конверт та холдер до сім-карти мобільного оператора «Му Vodafone» № НОМЕР_4 , серійний номер НОМЕР_5 .

В частині накладення арешту на грошові кошти в розмірі 6500 доларів США відмовити.

Відповідно до частини третьої статті 173 КПК України відмова у задоволенні клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі всього тимчасово вилученого майна.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

СЛІДЧИЙ СУДДЯ ОСОБА_6