Справа № 466/5888/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/438/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 14 березня 2025 року про його обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, та призначено йому за цим кримінальним правопорушенням покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Строк відбування покарання рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Вирішено питання з речовими доказами.

Згідно з вироком, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення обороноздатності держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1,17,20 частини першої статті 106 Конституції України, на підставі Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», 24.02.2022 Указом Президента України № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», на усій території України оголошена та проводиться загальна мобілізація військовозобов`язаних. З метою проведення мобілізації, працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 був запрошений для проходження військово-лікарської комісії, яку 01.08.2023 пройшов у ІНФОРМАЦІЯ_3 , що за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідно до довідки військово - лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 визнаний № 166/4807 придатний для військової служби у Збройних Силах України та інші військові формування на особливий період.

Проте, ОСОБА_6 , достовірно знаючи про дію воєнного стану на території України, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, будучи придатним до військової служби, за відсутності інших підстав на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, передбачених ст. 23 Закону України Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», достовірно знаючи про проведення загальної мобілізаціїна території України та призову резервістів до лав Збройних Сил України,підтримки м. Львова, що за адресою: АДРЕСА_3 отримав повістку про прибуття о 07 год. 00 хв. 02.08.2023 за адресою: АДРЕСА_3 для подальшої відправки у війська.

У подальшому, ОСОБА_6 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 336 КК України, а також належним чином повідомленим у встановленому Законом порядку про явку о 07 год. 00 хв. 02.08.2023 до ІНФОРМАЦІЯ_3 , що за адресою: АДРЕСА_3 для подальшої відправки у війська, усвідомлюючи наслідки неявки, розуміючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно, не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 , що за адресою: АДРЕСА_3 та не попередивши про поважність причин своєї неявки, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, тобто без поважних причин відмовився від проходження військової служби, чим порушив вимоги ст. 65 Конституції України, вимоги Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та вимоги Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 року «Про загальну мобілізацію».

Не погоджуючись із цим вироком, обвинувачений ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 14 березня 2025 року у частині призначення покарання. Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання у межах санкції ст. 336 КК України. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі із випробуванням, призначивши іспитовий строк 1 рік, з покладенням згідно зі ст. 76 КК України обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання. У решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог обвинувачений покликається на те, що оскаржений вирок в частині призначення покарання ухвалений з порушенням вимог матеріального та процесуального права. Зокрема, вказує, що покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки вважає занадто суворим. Суд першої інстанції належним чином не врахував його особу, а також інші обставини справи, зокрема стан його здоров`я. З дитинства він хворіє на хронічне обструктивне захворювання легень, серед проявів якого є приступоподібний кашель з виділенням мокротиння слизового характеру, біль в грудній клітці, задишка та загальна слабкість. Протягом усього життя він звертається до лікарів, що свідчить про загострення хвороби, про що свідчать численні виписки, долучені до апеляційної скарги.

Як зазначає апелянт, з 04 серпня 2023 року до 11 серпня 2023 року він перебував на лікуванні в КНП «Львівське ТМО №2» ВП «Лікарня Князя Лева» із діагнозом: «Неалкогольна жирова хвороба печінки. Хронічний бронхіт, стадія нестійкої ремісії. Хронічний середній отит. Хронічний риносинусит». Той факт, що він звернувся в лікарню для стаціонарного лікування у зв`язку із загостренням хвороби за 3 дні після того, як військово-лікарська комісія визнала його придатним, на думку апелянта, свідчить про те, що наданий висновок є неправомірним. При цьому долучені до матеріалів справи документи свідчать про те, що його стан здоров`я не дозволяє відбувати покарання у виді позбавлення волі, оскільки таке покарання призведе до погіршення його стану.

Вказує, що судом недостатньо враховано його особу, сімейний стан та той факт, що він раніше несудимий, вчинив вперше нетяжкий злочин, має постійне місце проживання, за яким характеризується виключно позитивно.

Звертає увагу, що він не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 через переконання у тому, що його стан здоров`я не дозволяє проходити військову службу, а рішення ВЛК є незаконним, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.

З огляду на це, вважає, що судом неправильно не застосовано положення ст. 75 КК України, оскільки, враховуючи всі обставини справи, його виправлення є можливим без відбування покарання.

На думку обвинуваченого, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, адже без достатніх на те підстав та без належного врахування всіх обставин справи, особи винного, в тому числі його стану здоров`я, не застосував положення ч. 1 ст. 75 КК України та призначив йому покарання у виді позбавлення волі.

У судове засідання 08 липня 2025 року обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 не з`явились, від адвоката ОСОБА_8 на адресу суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням ОСОБА_6 на лікуванні. Клопотання було задоволено судом, а розгляд справи відкладено на 30 вересня 2025 року, однак судове засідання не відбулось через перебування головуючого судді у відпустці, втім, у вказане судове засідання сторона захисту також не з`явилась. Розгляд справи відкладено на 18 листопада 2025 року, про що повідомлено учасників провадження. Втім, у це судове засідання обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомленими про час та місце проведення апеляційного розгляду, що стверджується довідками про доставку повідомлень у додаток «Viber», не з`явились, про поважність причин своєї неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не подали.

За таких обставин, з огляду на вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, беручи до уваги, що в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення правового становища обвинуваченого та його участь у судовому засіданні не є обов`язковою, колегія суддів апеляційного суду вважає за можливе провести апеляційний розгляд за відсутності обвинуваченого та його захисника.

Заслухавши доповідача, позицію прокурора ОСОБА_7 , який заперечив проти задоволення апеляційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому у цій частині апеляційним судом не перевіряються. За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ст. 336 КК України, а саме як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Вирішуючи питання про правильність застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_6 , колегія суддів зазначає таке.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Положення ст. 65 КК України визначають загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

Із вироку слідує, що суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином, однак виразилось у нехтуванні військовозобов`язаним своїм конституційним обов`язком; особу винного, який раніше несудимий, вчинив кримінальне правопорушення вперше, має постійне місце проживання, одружений, є особою молодого віку. Також суд дослідив медичні документи, наявні у матеріалах справи, та дійшов висновку про відсутність даних про те, що наявні в ОСОБА_6 захворювання унеможливлюють проходження ним військової служби; його ставлення до вчиненого, який вини у вчиненому не визнав, вказав, що не довіряє працівникам ТЦК та не бажає проходити службу в ЗСУ, оскільки боїться за своє життя; відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, йому слід призначити покарання у виді позбавлення волі. За відсутності підстав для застосування статей 69, 75 КК України та з урахуванням особи обвинуваченого й обставин вчинення кримінального правопорушення, призначив ОСОБА_6 покарання у виді трьох років позбавлення волі, яке останньому належить відбувати реально.

На переконання апеляційного суду, місцевий суд в повній мірі дослідив матеріали провадження та надав правильну оцінку особі обвинуваченого.

У своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Колегія суддів зауважує, що звільнення від відбування покарання з випробуванням може бути здійснене лише у разі дотримання визначених законом вимог.

Так, згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд, крім визначених цією статтею випадків, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

В той самий час, в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» вказано, що рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивовано у вироку.

Надаючи оцінку тій обставині, чи може ОСОБА_6 виправитись без відбування покарання, колегія суддів бере до уваги те, що дії обвинуваченого, який вчинив передбачене ст. 336 КК України кримінальне правопорушення, нівелюють важливість виконання конституційного обов`язку іншими співгромадянами. Недовіра до органів ТЦК та СП, яку висловлює обвинувачений, підриває авторитет органів державної та військової влади. Виправдовуючи свою позицію також станом здоров`я та небажанням служити у Збройних Силах України через страх за своє життя, обвинувачений ОСОБА_6 тим самим перекладає обов`язок із захисту Вітчизни, у тому числі його та його сім`ї, на інших співгромадян, порушуючи тим самим принцип рівності прав та обов`язків.

При цьому відповідно до ст. 65 Конституції України та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Умисне ухилення від такого обов`язку під час воєнного стану створює негативні наслідки та тенденції в суспільстві, підриває обороноздатність держави.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, покарання за вчинене кримінальне правопорушення повинно бути співмірним спричиненим наслідкам і таким, що гарантує адекватне реагування на загрозу національної безпеки держави.

Апеляційний суд бере до уваги те, що ОСОБА_6 відмовився виконувати покладений на нього конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, при цьому усвідомлюючи, що зумовлена російським вторгненням загроза втрати незалежності України є надзвичайно високою.

Доводи апелянта про незадовільний стан його здоров`я, а саме те, що він хворіє на неалкогольну жирову хворобу печінки, хронічний бронхіт та хронічний середній отит, на думку апеляційного суду, висновків суду першої інстанції про неможливість виправлення обвинуваченого без реального відбуття покарання не спростовують, оскільки відповідно до довідки військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_4 №166/4807 ОСОБА_6 визнаний придатним до військової служби. Жодних даних про те, що обвинувачений оскаржив рішення ВЛК в судовому порядку та цей висновок про придатність до військової служби скасований судом, колегії суддів апеляційного суду не надано.

За цих обставин, твердження обвинуваченого про незаконність рішення ВЛК є безпідставним, оскільки сама по собі незгода з таким рішенням не свідчить про його незаконність.

При цьому, на переконання апеляційного суду, належну оцінку отримали й відомості про особу ОСОБА_6 , зокрема, те, що він раніше несудимий, має постійне місце проживання, за яким характеризується виключно позитивно, його сімейний стан, які, серед інших даних, що характеризують особу останнього, були враховані при призначенні обвинуваченому мінімального розміру покарання у межах санкції ст. 336 КК України.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання за своїм видом і розміром відповідає його меті, визначеній ст. 50 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б впливали на обґрунтованість судового рішення щодо ОСОБА_6 судом першої інстанції у кримінальному провадженні допущено не було.

За таких обставин, апеляційна скарга обвинуваченого до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 14 березня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4