Житомирський апеляційний суд
Справа №275/192/25 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/843/25
Категорія ст.331 КПК україни Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2025 року колегія суддів Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря: ОСОБА_5

захисника: ОСОБА_6

обвинуваченого: ОСОБА_7 ,

прокурора: ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Брусилівського районного суду Житомирської області від 20 серпня 2025 року, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 до 19 жовтня 2025 року включно, без визначення розміру застави,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області

від 20 серпня 2025 року обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 19 жовтня 2025 року, без визначення розміру застави.

Суд дійшов висновку, що на даний час відсутні підстави для зміни обраного запобіжного заходу обвинуваченому, оскільки він обирався не тільки з урахуванням тяжкості злочину, але й особи обвинуваченого та певних ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні, кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 310, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою застосувати ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Вважає, що ухвала винесена на припущеннях, не підтверджена необхідними доказами, без належного обґрунтування необхідності застосування найбільш суворого запобіжного заходу до її підзахисного.

Зазначає, що підозра у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 310, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України явно необґрунтована.

Вважає, що стороною обвинувачення не доведено жодним доказом факт збуту наркотичних засобів її підзахисним, що є визначальним для подальшої кваліфікації і ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Зазначає, що на даний час в ході судових засідань досліджено надані стороною обвинувачення як докази матеріали НСРД, а саме аудіозаписи телефонних розмов ОСОБА_7 .. Жодна розмова ОСОБА_7 не підтвердила факти збуту наркотичних засобів ОСОБА_7 , і всі аудіозаписи розмов йшли на побутову тему з різними особами, і відповідно як такими доказами збуту наркотичних засобів не являються.

Стверджує, що ризики не підтверджені належними доказами.

Вважає, що застосований судом запобіжний захід є надмірним та таким що не відповідає меті та підставам його застосування.

Зазначає, що ОСОБА_7 являється пенсіонером та отримує пенсію, таким чином має постійний дохід. Додатково, маючи постійне місце проживання в сільській місцевості в с. Соловіївка має присадибну ділянку, яка також дає можливість прожити без лишніх витрат на продукти.

Крім того, ОСОБА_7 являється особою з інвалідністю. Під час перебування в СІЗО стан здоров`я ОСОБА_7 суттєво погіршився, внаслідок чого він потребує стаціонарного операційного лікування, змушений був неодноразово звертатися в лікарські установи поза межами Житомирської установи виконання покарань (№8), адже в умовах установи отримати лікарську допомогу при даних захворюваннях неможливо.

На даний час також змінився соціальний стан ОСОБА_7 , який 13.08.2025 року уклав шлюб з ОСОБА_9 , і в новоствореної сім`ї на утриманні є неповнолітня дитина.

Наголошує, що ОСОБА_7 займав ї займає активну громадянську позицію, приймав участь в заходах по обороні країни від російської збройної агресії, 06.06.2015 нагороджений як волонтер пам`ятною медаллю «За безкорисливе служіння Батьківщині».

Вважає, що та обставина, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні умисних тяжких злочинів, не свідчить про безумовне недотримання підозрюваним процесуальних обов`язків, які на нього можуть бути покладені при обранні іншого, більш м`якого, запобіжного заходу

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, який підтримав апеляційну скаргу, заперечення прокурора щодо доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

В провадженні Брусилівський районний суд Житомирської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні, кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3. ст. 27, ч. 3. ст. 28, ч. 2 ст. 310, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Колегія суддів вважає що, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3. ст. 27, ч. 3. ст. 28, ч. 2 ст. 310, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України, за ч. 3 ст. 307 КК України кримінальне правопорушення відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, міра покарання за яке, у разі визнання його винуватим, передбачає позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи апелянта щодо відсутності підстав для продовження тримання під вартою, належно з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання продовження строку дії запобіжного заходу ОСОБА_7 .

Враховуючи, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом з урахуванням особи обвинуваченого та тяжкості можливого покарання, яке загрожує у разі доведеності вини та визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за рішенням суду, з урахуванням положень Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини та практики Європейського суду з прав людини, суд прийшов до вірного висновку про наявність по справі реальних ознак суспільного інтересу.

Відповідно до правової позиції викладеної у рішенні ЄСПЛ «Харченко проти України», «розумність» строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватись в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості».

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та прокурор не довів наявність всіх обставин, передбачених ст.194 КПК, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки не наведено доказів щодо зменшення ризиків, які існували під час постановлення судом попередніх ухвал про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 .

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , суддя достатньо обґрунтував свої висновки про наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК, а саме, ризики впливу обвинуваченим на свідків та інших учасників кримінального провадження, допит яких згідно встановленого порядку дослідження доказів у вказаному судовому провадженні ще не здійснювався, а також ризик продовження обвинуваченим злочинної діяльності у випадку зміни запобіжного заходу на не пов`язаний з утриманням під вартою.

При цьому суд першої інстанції вірно врахував, що на стадії досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні відносно підозрюваного ОСОБА_10 , щодо якого в подальшому матеріали були виділені в окреме провадження, постановою слідчого були застосовані заходи безпеки на підставі адресованої безпосередньо слідчому заяви останнього про погрози його життю та здоров`ю з боку підозрюваного ОСОБА_7 під час знаходження у ДУ «Київський слідчий ізолятор», через що його було переведено до ІТТ ГУ НП у м. Києві.

Також суд першої інстанції вважав за доцільне продовжити обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у зв`язку із тим, що з метою уникнення кримінальної відповідальності, усвідомлюючи наслідки, обвинувачений може вчиняти спроби переховуватися від суду, ці обставини в своїй сукупності свідчать про те, що існують ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України

Колегія суддів також звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний чи обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони мають реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваних чи обвинувачених кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного чи обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку суд має зробити висновки прогнозованості характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

При вирішенні питання про законність оскарженого рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Зокрема, на стадії судового провадження, такий стандарт доказування як «обґрунтована підозра» втрачає свою актуальність і при оцінці доказів повинен бути застосований критерій доведеності «поза розумним сумнівом», який випливає із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду про необхідність продовження застосування запобіжного заходу саме у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованих останньому кримінальних правопорушень, а тому вважає, що інший вид запобіжного заходу обвинуваченому, з великою вірогідністю, не зможе запобігти існуючим ризикам, та унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, що в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК.

Колегія суддів зважає і на те, що при розгляді питання щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід враховувати і серйозність звинувачення та ризик втечі обвинуваченого. Крім цього, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Доводи апелянта про можливість застосування цілодобового домашнього арешту або визначення розміру застави обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції при розгляді клопотання прокурора не встановлено достатніх стримуючих факторів від порушень з боку обвинуваченого своїх зобов`язань в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу. Не наведено доводів, які б вказували на належну процесуальну поведінку обвинуваченого в разі обрання йому запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою і в апеляційній скарзі.

Доводи захисника про те, що ОСОБА_7 має незадовільний стан здоров`я, а саме захворювання опорно-рухового апарату та інвалідність, постійне місця проживання та соціальні зв`язки, позитивні характеристики та активну громадянську позицію, не є переконливим аргументом для зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою.

На думку колегії суддів, вони не можуть нівелювати наявність встановлених ризиків та не були для обвинуваченого стримуючим фактором.

За таких обставин доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбаченихст.177 КПК, а також про недоведеність існування підстав для продовження стосовно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави та відсутність будь-яких обґрунтувань того, що більш м`які запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченої, є безпідставними та суперечать матеріалам кримінального провадження.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування ухвали суду колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 331, 376, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Брусилівського районного суду Житомирської області від 20 серпня 2025 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 19 жовтня 2025 року включно- без змін.

Ухвала набирає законної сили після її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: