Справа № 203/3202/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.07.2025 м. Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0000857 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.10.2024 відносно ОСОБА_3 за його обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень відповідальність за які передбачена ч.5 ст. 190, ч.2 ст. 384 КК України,

сторони кримінального провадження:

прокурор ОСОБА_4

обвинувачений ОСОБА_3

захисник ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:

У підготовчому судовому засіданні прокурор вважав можливим призначити судовий розгляд у відкритому судовому засіданні на підставі обвинувального акта відносно ОСОБА_3 за його обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень відповідальність за які передбачена ч.5 ст. 190, ч.2 ст. 384 КК України.

Разом з тим, обвинувачений ОСОБА_3 та його захисник ОСОБА_6 заперечували проти призначення судового розгляду. Зокрема, обвинувачений ОСОБА_3 , заявив клопотання, яке підтримав захисник ОСОБА_6 , про повернення прокурору обвинувального акту.

В обґрунтування клопотання обвинувачений ОСОБА_3 посилався на порушення презумпції невинуватості та викладення в обвинувальному акті обставин, які не передбачені КПК України. Зокрема, в обвинувальному акті прокурор виклав обставини таким чином, що начебто ОСОБА_7 вже порушив судову етику, і в обвинувальному акті вже є висновок про начебто доведеність його провини, оскільки застосовується слово «вчинив» злочин. На переконання обвинуваченого, такі посилання на етичні стандарти поведінки судді та слово «вчинив» злочин, мають бути виключені із обвинувального акту, оскільки згідно ст. 291 КПК України прокурор повинен навести у обвинувальному акті фактичні обставини кримінального правопорушення, а не констатувати дотримання чи не дотримання етичних стандартів поведінки судді. При цьому кримінальна і дисциплінарна відповідальність мають різні за своїм змістом підстави та нормативне регулювання. Далі, в обвинувальному акті йде положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ч. 1 ст. 31-1), яке має на меті ввести в оману суд, оскільки державна реєстрація речових прав на нерухоме майно здійснюється не в автоматичному порядку, а лише за волевиявленням зацікавлених осіб. В даному випадку державна реєстрація речового права власності на спірну квартиру не здійснювалась, однак прокурор цей факт замовчує, не акцентує на ньому увагу, оскільки це обставина з якою Кримінальний закон пов?язує незакінчений склад злочину.

Крім вказаного, на думку обвинуваченого ОСОБА_3 , прокурор в обвинувальному акті помилково посилається на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та невірно інкримінує йому таку кваліфікуючу ознаку як «воєнний стан» , попри те, що у диспозиції ч. 5 ст. 190 КК України такої ознаки немає. Така ознака міститься виключно у ч. 3 ст. 190 КК України.

На думку обвинуваченого ОСОБА_3 , формулювання обвинувачення за ч. 5 ст. 190 КК України викладено некоректно, оскільки викладення фактичних обставин та формулювання обвинувачення, є повністю ідентичними. Прокурором не вказано час та місце вчинення злочину та невірно вказана об`єктивна сторона кримінального правопорушення, оскільки заволодіння означає фактичне отримання контролю над чужим майном, тоді як придбання права на майно передбачає отримання юридичного права на нього. В обвинувальному акті не зазначено, коли обвинувачений отримав можливість розпорядитись спірним майном як своїм, тобто чи було здійснено, власне, заволодіння чи придбання права та в який спосіб. Отже, прокурором не вказані наслідки кримінального правопорушення та розмір шкоди, оскільки ніякої шкоди не було спричинено. Не вказано прокурором в чому полягає обман.

Крім вказаного, на думку обвинуваченого ОСОБА_3 , формулювання обвинувачення за ч.2 ст. 384 КК України, також є некоректним, оскільки прокурор не розрізняє завідомо підроблені та завідомо недостовірні докази, а відтак порушується право на захист, оскільки є незрозумілим, яким саме чином реальні і дійсні документи вводять в оману суд. Прокурор не наводить у тексті обвинувального акту, чи були на його думку такі докази підробленими, чи були вони завідомо недостовірними. Поряд з цим, стороною обвинувачення не вказано час, місце та особу, яка на думку прокурора, створила завідомо підроблені чи недостовірні докази. Не здобуто відомостей про час, місце, спосіб та особу, яка начебто написала розписку від імені ОСОБА_8 . Це все грунтується на припущеннях і помилкових відомостях, отриманих в результаті аналізу неналежного об?єкта дослідження, котрим є фотокопія (ксерокопія) розписки, із внесеними в неї змінами, дописами, незастережними проколами на аркуші.

Суд, вислухавши думки учасників судового провадження, дослідивши зміст обвинувального акта та реєстр матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000857 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.10.2024, відносно ОСОБА_3 за його обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень відповідальність за які передбачена ч.5 ст. 190, ч.2 ст. 384 КК України, вивчивши клопотання обвинуваченого ОСОБА_3 про повернення обвинувального акта прокурору, вважає, що підстав для повернення обвинувального акта прокурору не має.

Так, виходячи з приписів п. 3) ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акта прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

За змістом ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. В обвинувальному акті, зокрема, зазначається виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими (п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України). Саме сформульованим обвинуваченням визначаються межі судового розгляду (ч. 1 ст. 337 КПК України).

У відповідно до ч. 1 ст. 291 КПК України обвинувальний акт складається слідчим, дізнавачем, після чого затверджується прокурором. Обвинувальний акт може бути складений прокурором, зокрема якщо він не погодиться з обвинувальним актом, що був складений слідчим, дізнавачем.

Частиною 2 ст. 291 КПК України визначено, що обвинувальний акт має містити такі відомості: 1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; 2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3-1) анкетні відомості викривача (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; 5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; 6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; 7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 7-1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; 8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); 8-1) розмір пропонованої винагороди викривачу; 9) дату та місце його складення та затвердження.

Відповідно до ч. 3 ст. 291 КПК України обвинувальний акт підписується слідчим, дізнавачем та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у разі невідповідності обвинувального акту вимогам КПК України, суд у підготовчому судовому засіданні має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу, тобто за наявності таких порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкоджають призначенню справи до судового розгляду.

Так, в обвинувальному акті за обвинуваченням ОСОБА_3 , згідно положень кримінального процесуального закону викладено найменування кримінального провадження, анкетні відомості обвинуваченого, прізвище, ініціали та займану посаду слідчого, прокурора, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті), Закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; дату та місце його складення та затвердження.

Стороною обвинувачення у даному провадженні відносно ОСОБА_3 , викладено фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими та сформульовано обвинувачення в такій редакції, яка на його думку, є належною та відповідною положенням закону України про кримінальну відповідальність.

Тобто, визначення способу та обсягу викладу фактичних обставин кримінального правопорушення в обвинувальному акті належить до дискреційних повноважень прокурора. Адже виключно прокурор уповноважений підтримувати державне обвинувачення в суді, відмовлятися від підтримання державного обвинувачення, змінювати його або висувати додаткове обвинувачення у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України. При цьому кримінальний процесуальний закон не надає повноважень суду до ухвалення вироку чи іншого рішення по суті справи перевіряти правильність визначення прокурором обсягу обвинувачення, зобов`язувати його змінювати цей обсяг.

Наведене узгоджується з постановою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, від 03.07.2019 року по справі № 273/1053/17 (провадження № 51-8914км18), відповідно до якої, кримінальний процесуальний закон не надає повноважень суду до ухвалення вироку чи іншого рішення по суті справи перевіряти правильність визначення прокурором обсягу обвинувачення, зобов`язувати його змінювати цей обсяг, у тому числі й у сторону збільшення, повертати за наслідком підготовчого судового засідання обвинувальний акт у зв`язку з неправильною кваліфікацією дій обвинуваченого тощо. Визначення обсягу обвинувачення при направленні обвинувального акта до суду належить виключно до повноважень прокурора.

Суд погоджується з доводами обвинуваченого ОСОБА_3 про те, що деталі обвинувачення у кримінальному процесі (певні конкретні фактичні обставини) дійсно мають дуже суттєве значення, а його неконкретність розглядається ЄСПЛ як порушення права на захист (Справа «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року).

Проте, конкретність обвинувачення є оціночною категорією та може бути перевірена лише в ході судового розгляду справи, адже на стадії підготовчого судового засідання суд не може давати оцінку кваліфікації дій обвинуваченого, доказам чи фактичним обставинам кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими.

Отже доводи, викладені у клопотанні обвинуваченого ОСОБА_3 , не можуть бути підставою для повернення обвинувального акта прокурору, з огляду на положення ч. ч. 1, 2 ст. 9 КПК України, у яких йдеться про те, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор... зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Зокрема, у випадку ухвалення вироку, за змістом ч. 3 ст. 374 КПК України суд самостійно формулює обвинувачення, яке визнає доведеним або зазначає обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним. Разом з тим, суд відповідно до ч. 1 ст. 368 КПК України вирішує, серед іншого, і такі питання: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

У зв`язку з цим, якщо в ході судового розгляду будуть встановлені нові фактичні обставини кримінального провадження або не знайдуть підтвердження фактичні обставини, які прокурор вважав доведеними, якщо не знайде підтвердження кваліфікуюча ознака складу злочину в якому обвинувачується особа, прокурор вправі змінити обвинувачення відповідно до ст. 338 КПК України, в протилежному випадку, якщо суд дійде висновку про відсутність складу, події злочину або про недоведеність вини обвинуваченої в тому обвинуваченні, яке висуває сторона обвинувачення, то КПК України передбачає процесуальні рішення, які приймаються в таких випадках.

Тому, будь-яких невідповідностей змісту обвинувального акту щодо обвинуваченого ОСОБА_3 вимогам ч.2 ст.291 КПК України, які перешкоджають суду призначити судовий розгляд, в клопотанні не зазначено, а у обвинувальному акті щодо обвинуваченого міститься вся, передбачена законом, інформація, яка може бути відповідно до Закону змінена при судовому розгляді.

Таким чином, під час підготовчого судового засідання по даному кримінальному провадженню підстав для повернення обвинувального акта прокурору відповідно до вимог п. 3) ч. 3 ст. 314 КПК України не встановлено, а, приймаючи до уваги, що обвинувальний акт відповідає вимогам КПК України та підсудний Амур-Нижньодніпровському районному суду міста Дніпра, є всі підстави для проведення в порядку ст. 315 КПК України підготовки до судового розгляду.

Крім вказаного, у підготовчому судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 строку дії раніше обраного запобіжного заходу у виді домашнього арешту цілодобово.

У свою чергу обвинувачений ОСОБА_3 заявив клопотання про зміну запобіжного заходу.

Суд, вислухавши думки учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, в межах заявлених клопотань, - приходить до наступних висновків.

Згідно ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини «обґрунтована підозра» означає наявність фактів чи інформації, котрі могли би переконати стороннього об`єктивного спостерігача, що конкретна особа, можливо вчинила злочин (п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України»).

Так, відповідно до змісту обвинувального акту, ОСОБА_3 обвинувачується, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 384, ч.5 ст. 190 КК України, санкція останнього інкримінованого кримінального правопорушення передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Відповідно до ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 19.05.2025 продовжено відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту із забороною залишати останньому місце проживання, а також продовжено дію покладених обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Згідно п.п. 1-5 ч.1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Суд, не вирішуючи питання про доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_3 за ч.5 ст.190, ч.2 ст.384 КК України, приходить до висновку, що прокурором доведено, що ризики які були враховані при обранні та продовженні застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_3 , не відпали і продовжують існувати на цей час.

Беручи до уваги обсяг пред`явленого ОСОБА_3 обвинувачення, є достатні підстави вважати, що, ймовірна тяжкість покарання, яка йому загрожує, у разі визнання винуватим у вищевказаних кримінальних правопорушеннях, одне з яких є особливо тяжким, останній, перебуваючи під загрозою застосування тяжкого покарання, може переховуватися від суду, тобто наявний ризик, передбачений п. 1) ч. 1 ст. 177 КПК України, що, у свою чергу, може зашкодити вирішенню завдань кримінального судочинства.

Наявний і ризик зазначений у п.3 ч.1 ст. 177 КПК України, оскільки обвинувачений перебуваючи під іншим більш м`яким запобіжним заходом, володіючи відомостями про свідків і потерпілу, які ще не допитані судом, зможе незаконно на них впливати з метою відмови від дачі показів.

З огляду на наведене, суд вважає, що клопотання прокурора обґрунтоване та підлягає задоволенню частково, а також, приходить до висновку про доцільність продовження запобіжного заходу у виді домашнього арешту цілодобово, оскільки обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, не зменшилися та до обвинуваченого не можуть бути застосовані більш м`які запобіжні заходи.

Разом з тим, суд вважає недоведеним прокурором ризик визначений п.4 ч.1 ст. 177 КПК України.

За таких обставин запобіжний захід обвинуваченому у виді домашнього арешту цілодобово повинен бути продовжений, оскільки він є співмірним з обсягом обвинувачення, відповідатиме особі обвинуваченого ОСОБА_3 і зможе забезпечити належне виконання ним процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

При прийнятті саме такого рішення, суд враховує й доводи обвинуваченого ОСОБА_3 , про те, що він раніше не судимий, має визначене місце проживання, місце роботи, неповнолітню дитину, батьків пенсіонерів.

Однак, посилання обвинуваченого та його захисника на наявність у обвинуваченого ОСОБА_3 міцних соціальних зв`язків, та даних, що характеризують його особу з позитивного боку, не зменшують заявлені у кримінальному провадженні ризики перешкоджання кримінальному провадженню, враховуюче те, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення.

При прийнятті саме такого рішення, суд керується усталеною практикою Європейського суду з прав людини, згідно якої стаття 6 §1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод зобов`язує суди надавати підстави для винесення рішень, однак не передбачає детальної відповіді на кожний аргумент (VandeHurk v. theNetherlands, 19 April 1994, §61), проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені у даній справі, були вивчені (Boldea v. Romania, 15 February 2007§30). При цьому міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі RuizTorija v. Spain від 09 грудня 1994 року, № 303-A, §29; рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04, §58).

Керуючись ст.ст. 314-316, 369, 371, 372 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_3 про повернення прокурору обвинувального акту в межах кримінального провадження № 0000857 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.10.2024, відносно ОСОБА_3 за його обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень відповідальність за які передбачена ч.5 ст. 190, ч.2 ст. 384 КК України відмовити.

Клопотання прокурора ОСОБА_4 про продовження строку запобіжного заходу у виді домашнього арешту задовольнити частково.

Продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у виді домашнього арешту із забороною цілодобово залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , за виключенням необхідності отримання медичної допомоги та прослідування в укриття цивільного захисту до 05.09.2025 року включно.

Продовжити дію покладених на ОСОБА_3 обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

-прибувати до суду за кожним викликом;

-не відлучатись із населеного пункту, в якому він проживає, а саме з м. Дніпро, без дозволу суду;

-повідомляти суд про зміну свого місця проживання та місця роботи;

-утримуватися від спілкування з потерпілою ОСОБА_8 , суддею ОСОБА_9 , свідками, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ;

-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

-носити електронний засіб контролю.

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_3 про зміну запобіжного заходу відмовити.

Перейти до вирішення питань, пов`язаних з підготовкою до судового розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_3 за його обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень відповідальність за які передбачена ч.5 ст. 190, ч.2 ст. 384 КК України.

Ухвала набирає чинності негайно та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали буде оголошений о 14:00 годині 11.07.2025.

Суддя ОСОБА_12