ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/3115/22 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/98/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Харків в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Московського районного суду м.Харкова від 30 жовтня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному 25 травня 2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000244, за обвинуваченням

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Б.Кенгерли Кюрдамирського району республіки Азербайджан, громадянина Азербайджана, в силу ст.89 КК України не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

УСТАНОВИЛА:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини:

Вироком Московського районного суду м.Харкова від 30 жовтня 2023 року засуджено ОСОБА_9 за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Цим же вироком постановлено стягнути з ОСОБА_9 процесуальні витрати на користь держави на залучення експерта в сумі 13 969 гривень 72 копійки.

Позов потерпілої ОСОБА_11 задоволено частково та постановлено стягнути на її користь з обвинуваченого ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 146 490 грн. 06 коп.

Ухвалено рішення щодо долі речових доказів.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_12 визнаний винним в тому, що він 24 травня 2022 року приблизно о 20 год. 50 хв. керував технічно справним автомобілем «ГАЗ-3302» НОМЕР_1 та рухався по вул. Гвардійців Широнінців зі сторони пр. Ювілейного в напрямку вул. Валентинівської у м. Харкові. Під час руху по вказаній вулиці в районі перехрестя з вул. В. Стуса ОСОБА_12 порушив вимоги п. 18.1 ПДР і допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , що перетинав проїжджу частину на нерегульованому пішохідному переході зліва направо відносно руху його автомобіля «ГАЗ-3302» НОМЕР_1 , внаслідок чого пішоходу ОСОБА_7 була спричинена закрита черепно-мозкова травма та від отриманих тілесних ушкоджень він загинув на місці події.

Порушення ОСОБА_13 вимог п. 18.1 ПДР України знаходяться в причинному зв`язку з подією.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Захисник ОСОБА_8 в апеляційній скарзі, не оскаржуючи висновків суду щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, винуватості та кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_9 , просить вирок Московського районного суду м.Харкова від 30 жовтня 2023 року щодо обвинуваченого скасувати та призначити ОСОБА_14 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки та на підставі ст.75 КК України звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням.

В обґрунтування посилається на те, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання не в повній мірі врахував пом`якшуючі покарання обставини, а саме те, що він вину визнав в повному обсязі, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, в силу ст.89 КК України не судимий, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, частково добровільно відшкодував спричинену шкоду потерпілій в сумі 60 000 грн. та готовий добровільно сплатити повну суму відшкодування, яку визначив суд 146 490 грн. 06 коп., вчинив неумисний злочин з необережності.

Наведене, на думку захисника, свідчить про можливість застосування до нього вимог ст.75 КК України.

В судове засідання перекладач ОСОБА_15 будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду, не з`явився, про причини неявки суду апеляційної інстанції не повідомив. (смс повідомлення).

Обвинувачений та його захисник просили провести апеляційний розгляд без участі перекладача.

При цьому обвинувачений пояснив, що він розуміє українську мову та не потребує перекладача.

Враховуючи думку обвинуваченого та його захисника, питання про погіршення стану обвинуваченого не порушується, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності перекладача.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор в судовому засіданні вважав необґрунтованою апеляційну скаргу захисника та просив залишити її без задоволення.

Представник потерпілої ОСОБА_16 в судовому засіданні також вважав необґрунтованою апеляційну скаргу захисника та просив залишити її без задоволення, а вирок без змін.

Обвинувачений та його захисник в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі та наполягали на її задоволенні.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, зваживши на доводи прокурора та представника потерпілої, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Мотиви суду

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як убачається із вироку, суд встановив фактичні обставини кримінального провадження, дослідив докази та відповідно кваліфікував дії ОСОБА_9 за ч.2 ст.289 КК України.

Висновки суду щодо фактичних обставин кримінального провадження, доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 та правильності кваліфікації його дій, які не оскаржувалися в апеляційній скарзі, згідно до ст.404 КПК України, апеляційним судом не перевіряються.

Призначене судом ОСОБА_14 покарання є таким, що відповідає вимогам ст.50,65 КК України, що фактично також не оскаржується стороною захисту в апеляційній скарзі.

Разом з тим, висновок суду про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 лише в умовах ізоляції від суспільства є необ`єктивним і необґрунтованим.

Частиною 2 ст.50 КК України закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.65 зазначеного Кодексу особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

У частині 2 ст.65 КК України встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Суд вважає, що такий же принцип застосовується і при вирішенні питання про порядок відбування покарання, зокрема, про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Статтею 75 КК України визначено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за певні кримінальні правопорушення (частина перша цієї статті), при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу.

Водночас загальні засади призначення покарання наділяють суд право вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Виходячи з вищезазначених норм кримінального закону та роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_12 в судовому засіданні апеляційної інстанції вину визнав в повному обсязі, щиро розкаявся; в силу ст.89 КК України не судимий; має постійне місце проживання, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей; на підтвердження відшкодування шкоди та матеріальних збитків надав квитанції та зазначив, що він примирився з потерпілою, що також було підтверджено останньою.

Також слід взяти до уваги, позицію потерпілої ОСОБА_11 , яку вона висловила в суді апеляційної інстанції, та просила скасувати призначене обвинуваченому покарання у виді реального позбавлення волі та звільнити його від відбування покарання з випробуванням (іспитовим строком), також зазначила, що обвинуваченим були відшкодовані заподіянні збитки та шкода, у зв`язку з чим вона не має до нього будь-яких претензій, про що потерпілою було надано відповідні розписки.

Зазначені обставини у своїй сукупності, на думку колегії суддів, істотно знижують ступінь суспільної небезпеки як вчиненого правопорушення, так і самої особи обвинуваченого ОСОБА_17 .

Відповідно до положень ст.127 КПК України підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому внаслідок кримінального правопорушення.

З цього приводу доводи апелянта про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, на думку колегії суддів, в цьому сенсі є слушними.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає можливим виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 та попередження вчинення ним нових злочинів без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ст.75 КК України та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 цього Кодексу.

Таке покарання буде пропорційним характеру вчинених дій, їх небезпечності, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, внесе корективи в соціально-психологічні властивості останнього, нейтралізує його негативні настанови та змусить в майбутньому додержуватись положень закону України про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини, таким, що відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.

Така позиція узгоджується з правовим висновком, який міститься у постанові Верховного суду від 26 лютого 2025 року у справі № 361/6218/17 (провадження № 51-5256км24).

А тому доводи апеляційної скарги захисника слід визнати обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, а вирок суду зміні на підставі ст.ст.408, 414 КПК України.

Порушень судом вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування або інших змін вироку у даному провадженні не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.405, 407, 408, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Московського районного суду м.Харкова від 30 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_10 в частині призначеного покарання змінити.

Вважати ОСОБА_10 засудженим за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням (з іспитовим строком 3 (три) роки).

На підставі п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_10 наступні обов`язки:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Кримінального касаційного суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4