УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 523/9775/23

провадження № 51-2285ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року у кримінальному провадженні № 90000504 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Горлівка Донецької обл. та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Також місцевий суд вирішив питання щодо запобіжного заходу, арешту майна, цивільного позову та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Як встановив суд у вироку, ОСОБА_4 11 квітня 2023 року приблизно о 06:40, керуючи технічно справним автомобілем «Volkswagen LT», номерний знак НОМЕР_1 , рухався у другій смузі руху по просп. Добровольського в м. Одеса з порушенням вимог п.п. 1.5, 2.3.(б), 18.4 ПДР, оскільки проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого поряд із буд. № 126-А на просп. Добровольського, на якому перебувала пішохід ОСОБА_5 , не урахував дорожню обстановку, а саме: дорожніх знаків 5.35.1, 5.35.2 «Пішохідний перехід» і дорожньої розмітки 1.14.1, які інформували його про наявність цього переходу; зупинку транспортного засобу в першій смузі руху перед пішохідним переходом, не зменшив швидкості і не зупинився, не надав дорогу пішоходу ОСОБА_5 , внаслідок чого скоїв на неї наїзд.

У результаті цієї ДТП ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження, від яких настала її смерть. Допущені водієм ОСОБА_4 порушення вимог п.п. 1.5, 2.3.(б), 18.4 ПДР перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням ДТП і спричиненням смерті ОСОБА_5 .

Одеський апеляційний суд ухвалою від 10 квітня 2025 року залишив без задоволення апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_6 . Цим же рішенням суд частково задовольнив апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 та скасував вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2023 року в частині залишення без розгляду цивільного позову потерпілого до ПАТ «СК «АЛЬФА СТРАХУВАННЯ», призначив у цій частині новий розгляд в порядку цивільного судочинства. У решті вирок місцевого суду залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений порушує питання про зміну вироку Суворовського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2023 року та ухвали Одеського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року в частині призначеного покарання та просить призначити йому основне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК звільнити від відбування основного покарання з випробуванням, встановити іспитовий строк 3 роки, покласти на засудженого обов`язки, передбачені ст. 76 КК.

Аргументуючи вимоги, засуджений зазначає, що щире каяття; активне сприяння у розкритті злочину; активна допомога потерпілій; неодноразові спроби домовитися із сином потерпілої про компенсацію моральної шкоди в межах можливостей; позитивна характеристика за місцем роботи; відсутність обставин, які обтяжують покарання; позиція прокурора та потерпілої сторони, які не наполягали на більш суворому покаранні, свідчать про можливість застосування до нього приписів ст.ст. 75, 76 КК.

Крім того, скаржник вказує, що його заробітком є діяльність, пов`язана з керуванням транспортним засобом, тому засуджений вважає за можливе призначення йому покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами, що дасть можливість працювати та отримувати дохід для відшкодування моральної шкоди потерпілому.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

За частиною 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильності кваліфікації діяння ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 286 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки засуджений не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Доводи ОСОБА_4 щодо невідповідності призначеного йому покарання через суворість Верховний Суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Як визначено ч.ч. 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так й іншими особами.

Згідно з приписами ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями ст.ст. 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Згідно з приписами ст. 75 КК (у редакції, чинній на час учинення засудженим діяння), якщо суд, крім випадків, визначених цим Кодексом, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Урахувавши наведені обставини, суд, беручи до уваги положення КК, зокрема ст. 75 цього Кодексу, приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.

Водночас дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені ст.ст. 414, 438 КПК, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, у тому числі, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема положень ст. 75 КК.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Зі змісту долучених до касаційної скарги копій судових рішень вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_4 покарання, врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; відомості про особу засудженого, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, працює водієм-експедитором, є внутрішньо переміщеною особою із зони бойових дій, наявність обставин, що пом`якшують покарання - активне сприяння розкриттю злочину, повне визнання вини, й відсутність обставин, що його обтяжують.

Урахувавши наведені обставини в їх сукупності, суд із метою виправлення ОСОБА_4 , а також попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень дійшов висновку, що цілі покарання будуть досягнуті лише у разі застосування покарання у виді позбавлення волі.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу.

Одеський апеляційний суд під час перегляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 не встановив підстав для зміни вироку місцевого суду в частині призначеного покарання.

Обґрунтовуючи свої висновки, суд апеляційної інстанції зазначив, що призначене засудженому покарання як за своїм видом, так і за розміром не можна вважати занадто суворим, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, щодо обставин, які пом`якшують покарання, врахував місцевий суд під час постановлення вироку.

Крім того, апеляційний суд вважав неспроможними доводи апеляційної скарги щодо безпідставного позбавлення ОСОБА_4 права керувати транспортними засобами, оскільки усі обставини вчинення кримінального правопорушення та дані про особу засудженого були перевірені під час судового розгляду. Цим доводам надана була відповідна оцінка, у тому числі щодо необхідності призначення засудженому додаткового покарання, яке апеляційний суд визнав повністю обґрунтованим, з урахуванням того, що кримінальне правопорушення скоєно внаслідок грубого порушення п.п. 1.5, 2.3. (б), 18.4 ПДР.

Також суд апеляційної інстанції зазначив про відсутність у ОСОБА_4 щирого каяття, оскільки лише той факт, що засуджений визнав свою вину та зазначив, що кається, з огляду на невідшкодування потерпілому моральної шкоди, у зв`язку з чим ОСОБА_7 подав цивільний позов, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого.

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що призначене судом першої інстанції для засудженого покарання відповідає вимогам справедливості і відображає співмірність злочину та кари, таке покарання буде достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

На переконання Верховного Суду, викладене вище свідчить, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, зокрема, щодо необхідності призначення засудженому як основного покарання, яке необхідно відбувати реально, так і додаткового. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення. З огляду на зазначене твердження засудженого в касаційній скарзі, які фактично зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не повною мірою врахували обставини, які, на його думку, є достатніми для застосування положень ст. 75 КК та непризначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, не є слушними.

Також суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу касатора, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Водночас доводи засудженого з огляду на ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, непоправність наслідків у виді смерті людини, підвищену суспільну небезпеку вчиненого засудженим, на переконання Суду, не свідчать про істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненим протиправним діянням, як і не свідчать про наявність правових підстав для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням.

Також не є достатньою підставою для незастосування до засудженого додаткового покарання обставина, про яку зазначає касатор, а саме те, що його робота пов`язана з керуванням транспортним засобом, з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини цього провадження. Крім того, Суд зауважує, що КК не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких користування таким правом є основним джерелом доходу.

За таких обставин у цьому провадженні не вбачається підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги засудженого.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3