Справа № 127/2609/25
Провадження №11-кп/801/919/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі :

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.10.2024 за № 0000754,

за апеляційною скаргою прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 01 липня 2025 року,

яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища міського типу Стрижавка Вінницької області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, непрацевлаштованого, пенсіонера, інваліда ІІІ групи, неодруженого, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України,

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Оскаржуваним вироком визнано ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України, та призначено покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 3 (три) роки.

Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пункту 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України зобов`язано ОСОБА_8 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Іспитовий строк ухвалено обчислювати з моменту проголошення вироку суду.

Строк відбування додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами ухвалено рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Речові докази:

- автомобіль марки Mazda, д.н. НОМЕР_1 , який поміщений на спеціальний майданчик ГУНП у Вінницькій області (вулиця Генерала Арабея, 17 в місті Вінниці), - ухвалено повернути власнику або іншій уповноваженій особі;

- велосипед марки Ardis, який поміщений на спеціальний майданчик ГУНП у Вінницькій області (вулиця Генерала Арабея, 17 в місті Вінниці), - ухвалено повернути власнику або іншій уповноваженій особі.

Арешт, накладений на речові докази на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 28.10.2024, ухвалено скасувати.

Ухвалено стягнути зі ОСОБА_8 на користь:

- держави 9550 (дев`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят) гривень 80 (вісімдесят) копійок витрат на залучення експерта;

- ОСОБА_9 200000 (двісті тисяч) гривень моральної шкоди.

Згідно з вироком судом першої інстанції установлено, що 24.10.2024 біля 05.55 год ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем марки Mazda, д.н. НОМЕР_1 , рухаючись лівою смугою автодороги Житомир Могилів-Подільський в напрямку м. Вінниці, неподалік автозаправки «Авантаж 7», розташованої на 118 км цієї дороги, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не реагував на її зміну та в момент виникнення небезпеки для руху, а саме в момент об`єктивної появі в полі зору велосипедиста ОСОБА_12 , який на велосипеді Ardis рухався у попутному напрямку, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_12 .

У діях водія автомобіля Mazda, д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_8 наявні ознаки порушення вимог пунктів 2.3 «б», 12.3 Правил дорожнього руху України (далі ПДР), які з технічної точки зору перебувають у причинному зв`язку з виникненням події цієї дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП).

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми тіла, а саме відкритої черепно-мозкової травми, закритої тупої травми грудної клітки, закритої тупої травми живота, закритої тупої хребетно-спинно-мозкової травми, чисельних синців, саден тулуба, кінцівок, множинних переломів кісток правої гомілки, які належать до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних у момент спричинення та внаслідок яких настала його смерть. Між сполучною травмою тіла та смертю ОСОБА_12 є причинний зв`язок.

Порушення ОСОБА_8 вимог пунктів 2.3 «б», 12.3 ПДР перебуває у причинному зв`язку з виникненням події цієї ДТП та її наслідками настанням смерті ОСОБА_12 .

Обвинувачений ОСОБА_8 у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав та суду пояснив, що він виїхав з дому та їхав зі Стрижавки у Вінницю. Попереду їхав автомобіль, тому він увімкнув поворот, перестроївся з правої смуги у ліву і почав її випереджати і перед ним з`явилась людина, він відчув удар. Було темно, він відразу загальмував. Вийшовши з машини, він побачив людину, а через відбійник велосипед. Він одразу ж викликав поліцію та швидку.

Наїзд здійснив у момент випередження. Вуличного освітлення не було. Швидкість керованого ним автомобіля складала 65-70 км/год. Освітлювальних приладів на велосипеді не було. Праворуч їхав інший велосипедист у світловідбивному жилеті, тому того велосипедиста він бачив. Велосипедист, на якого він здійснив наїзд, був у темному одязі. На місці зіткнення місце для розвороту відсутнє, з лівої сторони вздовж дороги установлений відбійник.

Потерпіла ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснила, що її батько їхав на роботу і потрапив у ДТП. Обставини ДТП їй не відомі їй зателефонували і повідомили про трагедію. Обвинувачений навіть не попросив вибачення, не компенсував понесені витрати. Вона розуміє, що злочин був вчинений не навмисно, однак вважає, що обвинуваченого слід покарати суворо, призначивши йому максимально дозволене покарання.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_8 судом першої інстанції кваліфіковані за частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України, за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи правильність кваліфікації вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у його вчиненні, вважає вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості на підставі п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, ст. ст. 413, 414, п.3 ч.1 ст.438 КПК України.

Просить вирок щодо ОСОБА_8 за ч.2 ст. 286 КК України скасувати в частині призначеного покарання та постановити новий вирок, яким ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України призначити покарання без застосування ст. 75 КК України у виді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки. Початок строку відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_8 на виконання вироку. У решті вирок залишити без змін.

Окрім того, просить повторно дослідити письмові докази, які характеризують обвинуваченого, досліджені в суді першої інстанції, а саме витяг: з інформаційної підсистеми «Адміністративна практика» інформаційно-комунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України».

У доводах апеляційної скарги посилається на те, що призначене ОСОБА_8 покарання є надмірно м`яким, несправедливим і таким, що суперечить загальним принципам призначення покарання. Сторона обвинувачення вважає, що судом не надано належної правової оцінки наслідкам дорожньо-транспортної пригоди, а саме тому, що безвідповідальні дії обвинуваченого, які виразилися в порушенні правил ПДРУ, призвели до загибелі потерпілого ОСОБА_12 . Також суд першої інстанції залишив поза увагою та не проаналізував поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 , який як після вчинення ДТП, так і під час розгляду обвинувального акту в суді навіть не вибачився перед потерпілими, не

компенсував жодних витрат, пов`язаних із похованням. Крім цього, судом при призначенні основного покарання не було враховано, що ОСОБА_8 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 6 ст. 121, ч.1 ст.126, ч.1 ст.121, ч.5 ст.121, ч.2 ст.122, ч.2 ст.122 КУпАП, тобто у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримала та наполягала на її задоволенні, посилаючись на викладені у скарзі доводи.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 просили залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Представник потерпілої ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 щодо задоволення апеляційної скарги покладався на розсуд суду.

Мотиви і висновки апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді, виступи учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги прокурора, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Як убачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження, правильно кваліфікував дії обвинуваченого і дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Даний висновок суду в апеляційній скарзі не заперечується, а тому перевірці в апеляційній інстанції не підлягає.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та безпідставне звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справах про призначення судом більш м`якого покарання.

Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі Довженко проти України) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення значенні у ст.414 КПК України означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що уст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст.414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття особа обвинуваченого вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1ст. 65 КК України поняття особа винного.

Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

У постанові Пленуму Верховного суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у п. 20 та п. 21 зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Згідно із ст.75 КК України передбачено звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, якщо суд, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

При цьому рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Зазначених вимог закону при призначенні покарання судом першої інстанції дотримано не було.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.409 КПК України, підставою для скасування вироку суду першої інстанції при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно із п.2 ч.1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Крім того, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, звільняючи обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, суд першої інстанції урахував те, що обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав, під час досудового розслідування активно сприяв розкриттю злочину, прокурор за результатами судового розгляду не довів, що призначення обвинуваченому покарання лише у виді реального позбавлення волі здатне забезпечити виконання мети кримінального покарання.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. ст.65, 75 КК України.

На переконання апеляційного суду, звільняючи обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, суд першої інстанції належним чином не мотивував своє рішення та фактично не врахував ступінь тяжкості злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, його наслідки, а саме те, що недотримання обвинуваченим правил безпеки дорожнього руху призвело до смерті потерпілого ОСОБА_12 .

Окрім того, судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що відповідно до інформації, яка наявна в інтегрованій інформаційно-пошуковій системі ОВС України «АРМОР», ОСОБА_8 раніше неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, у тому числі за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ч. 6 ст. 121, ч.1 ст.126, ч.1 ст.121, ч.5 ст.121, ч.2 ст.122, ч.2 ст.122 КУпАП, тобто у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Вказані обставини обвинувачений ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду не заперечував.

Вказане у свою чергу свідчить про систематичне порушення ОСОБА_8 правил дорожнього руху та його протиправну поведінку на момент вчинення злочину, а тому схильність до порушення встановлених правил безпеки дорожнього руху, на переконання апеляційного суду, і призвела до вчинення ОСОБА_8 злочину з тяжкими наслідками, і це жодним чином не свідчить про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, на що суд першої інстанції належним чином не звернув уваги та вибірково оцінив дані про особу обвинуваченого.

Натомість суд першої інстанції, зазначаючи про те, що посилання прокурора на наявність у матеріалах справи відповідних витягів «Армор» не може бути розцінене в якості доказів підтвердженням факту притягнення особи до юридичної відповідальності, зокрема адміністративної, безпідставно послався на практику ВС у постанові від 26.01.2024 (справа № 466/9158/14-к), 04.10.2021 (справа № 724/86/20) тощо щодо використання відомостей з ЄРДР, та не взяв до уваги судову практику ВС у справах, що стосуються порушень безпеки дорожнього руху, зокрема висновок ВС у справі № 137/346/23 від 03.04.2024.

Відповідно до пункту 1 розділу І Інструкції з формування та ведення інформаційної підсистеми «Адміністративна практика» інформаційно-комунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 13.03.2023 за № 180, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.05.2023 за № 727/39783 (далі Інструкція) ця Інструкція визначає порядок формування та ведення в центральному органі управління поліції, територіальних (у тому числі міжрегіональних) органах поліції (далі - орган (підрозділ) поліції) інформаційної підсистеми «Адміністративна практика» (далі - ІП «Адмінпрактика») інформаційно-комунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» (далі - система ІПНП), призначеної для забезпечення формування поліцією інформаційних ресурсів щодо автоматизованого обліку адміністративних правопорушень, крім адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі, та порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, у тому числі зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису) (далі - адміністративні правопорушення), та осіб, які їх вчинили.

Згідно з абзацом першим пункту 2 розділу ІІ Інструкції інформаційними ресурсами ІП «Адмінпрактика» системи ІПНП є інформація, що отримана в межах компетенції органами (підрозділами) поліції, про вчинені адміністративні правопорушення та осіб, які їх вчинили, відповідно до кодів, що містяться в системі ІПНП.

Зі змісту абзацу третього пункту 3 розділу ІІ Інструкції випливає, що реєстрація інформації про вчинені адміністративні правопорушення та осіб, які їх вчинили, в ІП «Адмінпрактика» системи ІПНП здійснюється на підставі протоколів про адміністративні правопорушення, постанов у справах про адміністративні правопорушення, тимчасових дозволів на право керування транспортними засобами, протоколів про адміністративне затримання, оформлених відповідно до законодавства України.

Вказаний Наказ Міністерства внутрішніх справ України від 13.03.2023 за № 180, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 02.05.2023№ 727/39783, що свідчить про його юридичну силу, відповідність Конституції України та актам чинного законодавства, відповідно до Указу Президента України від 03 жовтня 1992 року № 493 "Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади"

З наведеного вбачається, що вказана система ІП «Адмінпрактика» є інформаційною системою, яка містить достовірні узагальненні відомості про вчинені адміністративні правопорушення та осіб, які їх вчинили, а інформація отримана з вказаної ІП, відповідно до вимог ст. 93 КПК України не може бути визнана як така, що не підтверджує певні юридичні факти.

Колегія суддів вважає, що дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , характер і ступінь суспільної небезпеки цього злочину, його наслідки, свідчать про суспільну небезпеку його особи та неможливість виправлення обвинуваченого без відбування реального покарання, оскільки у даному випадку звільнення особи від відбування покарання з випробуванням не може застосовуватися до водія зі стійкою девіантною поведінкою стосовно порушення ПДР України.

Правилами дорожнього руху України регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватись усі його учасники, оскільки мотоцикл є джерелом підвищеної небезпеки, через це уникнення обвинуваченим справедливого покарання негативно вплине й на сприйняття суспільством, зокрема іншими водіями, необхідності суворо дотримуватись Правил дорожнього руху.

Саме через вибіркову безкарність водіїв, які порушують Правила дорожнього руху, смертність та травматизм на дорогах України залишаються невиправдано високими, а відповідально ставляться до додержання вказаних Правил вкрай мала частина водіїв.

Таким чином, рішення суду про звільнення ОСОБА_8 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ст.75 КК України не можна визнати законним та обґрунтованим.

Апеляційний суд при цьому також ураховує і практику рішень Європейського суду з прав людини, згідно з якою складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Відповідно до вимог статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.1 постанови Пленуму ВСУ № 7, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , апеляційний суд бере до уваги те, що хоч і обвинуваченим вчинено необережне кримінальне правопорушення, однак воно є тяжким злочином з комбінованою формою вини у виді умисного порушення правил дорожнього руху та необережного по відношенню до наслідків. Вказане порушення ПДР свідчить про нехтування ОСОБА_8 своїми обов`язками водія, тобто особи, що керує джерелом підвищеної небезпеки, та призвело до незворотних наслідків у виді смерті потерпілого ОСОБА_12 .

Також апеляційний суд ураховує відомості, що характеризують особу обвинуваченого, який на обліках в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, відповідно до наданих суду матеріалів раніше до кримінальної відповідальності притягнутий не був, є інвалідом дитинства, наявність обставини, що пом`якшує покарання (активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення) та відсутність обставин, що його обтяжують, думку потерпілої, висловлену в суді першої інстанції, яка зазначила, що ОСОБА_8 навіть не попросив вибачення та не компенсував понесені витрати, вважає, що обвинуваченого слід покарати суворо, призначивши йому максимально дозволене покарання, а також апеляційний суд ураховує приписи статей 50, 65 КК, роз`яснення ВС, викладені у постанові від 17.04.2018.

Ураховуючи наведені дані та обставини в їх сукупності, межі апеляційних вимог прокурора, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_8 слід призначити покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі з реальним його відбуттям, а також про необхідність призначення додаткового покарання з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк, визначений судом першої інстанції.

Саме таке покарання, на переконання апеляційного суду, буде законним, справедливим та сприятиме його меті, тобто буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Отже, допущене місцевим судом неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м?якості,є підставою для скасування вироку в частині призначеного покарання з ухваленням нового вироку судом апеляційної інстанції.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 414, 420, 424, 426, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_11 задовольнити.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 01 липня 2025 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 за частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий вирок.

Призначити ОСОБА_8 за частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Початок строку відбування покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_8 рахувати з дня його затримання на виконання вироку апеляційного суду.

У решті оскаржуваний вирок залишити без змін.

Вирок суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4