Справа № 450/5610/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/350/25 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові у режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0000880 від 11.09.2024 року про обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Батятичі Кам`янко-Буського району Львівської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не депутат, не адвокат, одружений, має утриманні малолітню дитину, раніше не судимий, військовозобов`язаний, військовослужбовець молодший сержант, водій-електрик відділення механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , зареєстрований АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8

потерпіла ОСОБА_9

представник потерпілої ОСОБА_10

апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_7 з доповненнями, захисника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 та представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 березня 2025 року щодо ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 березня 2025 року ОСОБА_6 визнати винуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавлення права керувати всіма видами транспорту строком на 3 (три) роки.

Відповідно до ст.75 КК України від відбування основного покарання ОСОБА_6 звільнити з випробуванням строком на 3 (три) роки.

На підставі ч. 1, 4 ст. 76 КК України, ч. 1 ст. 163 КВК України та Порядку здійснення командирами (начальниками) військових частин (установ) контролю за поведінкою військовослужбовців, звільнених від відбування покарання з випробуванням, затвердженого Наказом Міністерства оборони України №337 від 17.09.2020, покладено на ОСОБА_6 наступні обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до командира військової частини, в якій ОСОБА_6 проходитиме військову службу;

2) повідомляти командира військової частини, в якій ОСОБА_6 проходитиме військову службу про зміну місця проживання, служби.

У разі звільнення з військової служби до завершення встановленого іспитового строку тривалістю три роки на підставі п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покладено на обвинуваченого ОСОБА_6 виконання наступних обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Початок відбуття покарання ОСОБА_6 слід рахувати з моменту проголошення вироку.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів та арешту майна.

Згідно вироку, ОСОБА_6 будучи військовослужбовцем, діючи із злочинною самовпевненістю, тобто передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, 11.09.2024 року приблизно о 12:40 год. керуючи автомобілем марки «MITSUBISHI L200» реєстраційний номер НОМЕР_2 , VIN № НОМЕР_3 , та рухаючись ним по автодорозі сполученням «Мукачево- Івано-Франківськ- Рогатин- Львів» 433 км.+288 м. у с. Давидів, Львівського р-н., Львівської обл. в напрямку до міста Львова у лівій смузі руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, керуючи вказаним транспортним засобом в межах населеного пункту де дозволена швидкість руху 50 км/год., рухався з перевищенням дозволеної швидкості руху, яка становила 108... 117 км/год., чим завідомо поставив себе у таке становище, що призвело до того, що він з моменту об`єктивної можливості виявлення небезпеки для руху у вигляді автомобіля марки «SUBARU Forester» реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_11 , який рухаючись у напрямку міста Львова у правій смузі руху розпочав здійснювати поворот ліворуч із подальшим розворотом, не зміг би вжити заходів для уникнення зіткнення із вказаним автомобілем застосувавши своєчасне екстрене гальмування, хоча мав таку можливість за умови руху автомобіля із максимально дозволеною швидкістю на цій ділянці дороги 50 км/год., внаслідок чого відбулося зіткнення автомобіля марки «MITSUBISHI L200» реєстраційний номер НОМЕР_2 , VIN № НОМЕР_3 із автомобілем марки «SUBARU Forester» реєстраційний номер НОМЕР_4 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_11 отримав: тупу поєднану травму голови та тулуба у вигляді множинних переломів кісток з ушкодженням внутрішніх органів голови та тулуба, що призвело до набряку головного мозку, гострої кровотечі та смерті.

Такими своїми діями ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч.2 ст. 286 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою під час керування транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просить оскаржуваний вирок - скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Не заперечуючи встановлених судом фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, вважаю, що вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 06.03.2025 у частині призначеного покарання підлягає скасуванню на підставі ч.2 ст.409, ст.414 КПК України через невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке хоч і не виходить за межі, встановлені ч.2 ст.286 КК України, але за своїм видом та розміром є явно несправедливим через м`якість.

Зокрема, при призначенні покарання ОСОБА_6 , до обставин, які пом`якшують покарання судом віднесено: що обвинувачений ОСОБА_6 вперше притягається до кримінальної відповідальності, має на утриманні малолітню дитину. Також судом враховано особу обвинуваченого, те що він позитивно характеризується по місцю несення служби, є військовослужбовцем - молодший сержант, водій-електрик відділення механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, вчинив необережний тяжкий злочин.

Однак, при призначенні покарання судом не надано належної оцінки тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке спричинило невідворотні наслідки у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_11 та особі обвинуваченого, а саме, що ОСОБА_6 вину у пред`явленому йому обвинуваченні в судовому засіданні не визнав, у скоєному злочині не розкаявся, увесь час після ДТП не зв`язувався з потерпілою ОСОБА_9 , вибачення не попросив, жалю та співчуття не висловив, навіть не намагався компенсувати будь-які витрати, в тому числі на поховання чи відшкодування матеріальної чи моральної шкоди потерпілій стороні.

Вважає, що звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбуття призначеного судом основного покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України з випробуванням строком на З (три) роки із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк З (три) роки є невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке хоч і не виходить за межі, встановлені ч.2 ст.286 КК України, але за своїм видом та розміром є явно несправедливим через м`якість, а також не сприятиме запобіганню вчиненню інших злочинів даної категорії через байдуже ставлення ОСОБА_6 до події та наслідків, які відбулися, невизнання та не розкаяння у вчиненому ним злочині, що підтверджується його позицією у судовому провадженні щодо своєї невинуватості у вчиненому, та не відповідає інтересам суспільства, що є підставою для скасування вироку суду першої інстанції.

Отже, оскільки у даному кримінальному провадженні наслідки вчинення кримінального правопорушення у виді смерті є невідворотними та важчими за заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, вважаю у даному випадку неспівмірним застосування ст.75, 76 КК України до обвинуваченого ОСОБА_6 .

Таким чином, вважає, що вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 06.03.2025 про обвинувачення ОСОБА_6 підлягає скасуванню відповідно до ч.2 ст.409, ст.414 КПК України у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке хоч і не виходить за межі, встановлені ч.2 ст.286 КК України, але за своїм видом та розміром є явно несправедливим через м`якість.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Пустомитівського районного суду від 06.03.2025 року відносно ОСОБА_6 за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

Вважає оскаржуваний вирок незаконним та таким який підлягає скасуванню, оскільки судом було допущено суттєву неповноту судового розгляду, яка вплинула на законність прийнятого судового рішення. Окрім того висновки суду викладені в судовому рішенні не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а відтак вирок суду у вказаній справі є таким, що постановлений з істотним порушенням кримінального процесуального закону.

Зазначає, що в ході судового розгляду матеріалів кримінального провадження встановлено, що при проведенні комплексної судово-автотехнічної та фототехнічної експертизи від 21.11.2024 року експертами було проведено дослідження встановлення часу з моменту зміни напрямку руху автомобіля марки « Subaru Forester « р.н. НОМЕР_4 ,а саме повороту або розвороту ліворуч та до моменту зіткнення з автомобілем «Мітцубісі Л200»р.н. DV6IJFJ( іноземна реєстрація). Встановлено. що такий час складає 1,36 сек.

При цьому експертами при встановленні часу з моменту зміни напрямку руху автомобіля « Subaru Forester»,а саме повороту ліворуч є посилання на скріншот кадру № 867 із показником часу (0:00:34.680).Однак з долученого до висновку експертизи скріншоту не вбачається,що автомашина « Subaru Forester « р.н. НОМЕР_4 повернула на ліву сторону чи виїхала на смугу руху водія ОСОБА_6 , тобто стала йому перешкодою.

Окрім того при проведенні експертами розрахунку зупинного щляху для автомашини «Мітцубісі Л200»р.н. DV6IJFJ( іноземна реєстрація) під керуванням ОСОБА_6 слідчим не зазначено про те,що на момент ДТП асфальтове покриття дороги було мокрим, що підтверджується протоколом огляду місця поді((падав дрібний дощ) та довідкою з Гідрометцентру ,яка знаходиться в матеріалах кримінального провадження.

Зазначає, що судом заявлене клопотання сторони захисту про виклик та допит з цього приводу в судовому засіданні експертів які проводили комплексну судово-автотехнічну та фототехнічну експертизу всупереч вимог ст.22 КПК України було відхилено.

Відтак при підготовці апеляційної скарги стороною захисту було подано заяву на проведення судової інженерно-транспортної експертизи дослідження обставин ДТП, що сталася 11.09.2024 року на автодорозі сполученням « Мукачево-Івано-Франківськ-Рогатин-Львів» у с.Давидів Львівського району між автомашинами «Мітцубісі Л200»р.н. DV6IJFJ( іноземна реєстрація) під керуванням ОСОБА_6 та автомашиною« Subaru Forester « р.н. НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_11 .

Зазначає, що на вирішення експерту було поставлено ряд питань. Проведеним дослідженням експертом встановлено, що час ,що пройшов з моменту виїзду автомашини «Subaru Forester « р.н. НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_11 з початку маневру ліворуч та до моменту зіткнення становить 1,16 секунди. Також експертом проведено розрахунок зупинного шляху автомобіля при допустимій швидкості руху 59 км/год. Такий зупинний шлях становить 42,4..37.3 м.

Також експертом визначено відстань на якій міг знаходитися автомобіль «Мітцубісі Л200»р.н до місця зіткнення з моменту виникнення небезпеки і така відстань визначена як 36,25 метра. За таких обставин як зазначено експертом автомобіль Мітцубісі Л200»знахолився від місця зіткнення в момент виникнення небезпеки на відстані,що є менше,ніж величина зупинного шляху при дозволеній швидкості 50 км/год,тобто 42,4…37,3м>36,25 м,, а тому при заданих обставинах ДТП, навіть за умови руху автомобіля «Мітцубісі Л200» із дозволеною щвидкістю руху у населеному пункті 50 км/год, водій ОСОБА_6 не мав би технічну можливість уникнути зіткнення з автомобілем Subaru Forester « р.н. НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_11 шляхом своєчасного гальмування(як способу зупинки у межах найкоротшої, з можливих віддалі).В даній дорожній ситуації технічна можливість уникнути ДТП у водія автомобіля «Мітцубісі Л200»д/н р.н. НОМЕР_5 при виконанні ним вимог п.12.3,п. 12.4ПДРУкраїни, була відсутня ,відповідно в його діях з технічної точки невідповідностей вимогам ПДР України, які б знаходились в причинно-наслідковому зв`язку з настанням даної ДТП не вбачається. Причиною настання ДТП стали невідповідність вимогам п.10.1,п.10.4 ПДР України дій водія автомобіля «Subaru Forester « р.н. НОМЕР_4 ОСОБА_11 .

Не погоджуючись з вироком суду, захисник потерпілої ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 06.03.2025 року скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати всіма видами транспорту строком на 3 роки .

Вважає оскаржуваний вирок незаконним та необґрунтованим через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зазначає, що у даному кримінальному провадженні відсутня жодна із перелічених у ст. 66 пом`якшуючих обставин, обвинувачений вину не визнав, не розкаявся, не відшкодував з часу вчинення злочину жодної гривні завданої моральної шкоди та навіть не вибачився за вчинене.

Призначаючи покарання ОСОБА_6 суд першої інстанції зазначив, що враховує ступінь тяжкості злочину та особу обвинуваченого. Однак на думку потерпілої, суд лише зазначив про це, але не взяв до уваги, оскільки злочин, який вчинений обвинуваченим, є тяжким та призвів до найстрашнішого можливого наслідку загибелі людини.

Вважає, що абсолютно необґрунтованим є висновок Пустомитівського районного суду Львівської області про можливість застосування до ОСОБА_6 ст. 75 КК України, оскільки він базується лише на тому, що обвинувачений мобілізований, проходить службу в зоні бойових дій, по захисту Батьківщини від окупаційних дій рф.

Суд не врахував, що ОСОБА_6 перебував під час вчинення злочину не під час виконання військового обов`язку, а у відпустці. При цьому незрозуміло на якій підставі він пересувався по території Львівської області без дотримання правил дорожнього руху на автомобілі, який належить відповідній військовій частині, є військовим майном та потрібний для виконання бойових завдань на передовій.

Вважає, що обвинувачений своєю посткримінальною поведінкою продемонстрував абсолютну байдужість до наслідків своїх дій, він жодного разу не вибачився, не відшкодував жодної гривні завданої моральної шкоди. Навпаки, обвинувачений всіма можливими способами намагався перешкоджати суду в розгляді даного кримінального провадження. Будучи допитаним в судовому засіданні обвинувачений вів себе зухвало, не демонстрував жаль та розкаяння у вчиненому.

Стверджує, що встановлені у кримінальному провадженні обставини кримінального правопорушення, його тяжкість (тяжкий злочин), наслідки у вигляді загибелі людини, відсутність пом`якшуючих обставин, відсутність каяття з боку обвинуваченого, його зухвалість та бажання уникнути відповідальності за вчинене виключають застосування ст. 75 КК України, тому необхідним та достатнім покаранням для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів може бути лише покарання в межах санкції інкримінованої статті із реальним його відбуванням.

Крім того захисник потерпілої ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 подав заперечення на апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 в яких зазначає, що судом першої інстанції ретельно досліджено докази та зроблено правильні висновки про винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому злочині. Тому в частині встановлених фактичних обставин та кваліфікації дій обвинуваченого сторона потерпілого з вироком погоджується, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_8 вважає безпідставною та необґрунтованою.

Також захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 подав заперечення на апеляційну скаргу захисника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 в яких зазначає, що у задоволенні заявлених вимог викладених в апеляційній скарзі представником потерпілої,адвокатом ОСОБА_10 слід відмовити у зв`язку з їх незаконністю та безпідставністю .

Вважає, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія Subaru Forester« р.н. НОМЕР_4 ОСОБА_11 , а тому в діях ОСОБА_6 відсутній склад кримінального правопорушення передбачений ч.2 ст.286 КК України.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст.2 КПК України).

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

Під час перевірки матеріалів даного кримінального провадження встановлено, що висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, а саме в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_11 , зроблено з додержанням вимогст.23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування усіх обставин, що підтверджено доказами, які було оцінено відповідно до закону та в їх сукупності і правильно визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_6 .

В судовому засіданні суду першої інстанції та апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у скоєному ним інкримінованого йому злочину, не визнав та показав, що 10.09.2024 близько 12.40 год. рухався за кермом автомобіля «MITSUBISHI L200» реєстраційний номер НОМЕР_2 по автодорозі сполученням «Мукачево- Івано-Франківськ- Рогатин- Львів» в напрямку до м. Львова, в с. Давидів Львівського району Львівської області. Перед автозаправочною станцією «БРСМ», що розташована у вказаному населеному пункті він рухався в крайній лівій смузі, так як побачив, що з території вказаної автозаправки виїжджає автомобіль «SUBARU Forester» реєстраційний номер НОМЕР_4 . Через деякий час він побачив, що вказаний авто біль виїхав на праву смугу і одразу повернув ліворуч тобто виїхав на його смугу руху. Даний маневр відбувся неочікувано для нього. Він не пригадує чи застосовував екстрене гальмування, він пам`ятає лише, що як в його машині спрацювали подушки безпеки. В результаті зіткнення він на деякий час втратив тяму, прийшовши до себе він одразу підійшов до автомобіля «SUBARU Forester», поруч біля якого, на проїжій частині лежав потерпілий ОСОБА_11 , який був живий. Він намагався надати якусь медичну допомогу, однак через пару хвили потерпілий помер на місці.

Незважаючи на позицію обвинуваченого, суд першої інстанції, мотивуючи доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, послався у вироку на досліджені ним та зібрані стороною обвинувачення по справі докази, а саме на:

-показами потерпілої ОСОБА_9 ,

-протоколом огляду дорожньо-транспортної пригоди від 10.09.2024 та схеми;

-протоколом додаткового огляду місця події від 16.10.2024;

-висновком судово-медичної експертизи №152/2024 від 10.10.2024;

-висновком експерта №СЕ-19/114-24/23494-ІТ від 07.11.2024;

-висновком експерта №СЕ-19/114-24/23495-ІТ від 28.10.2024;

-постановою про зняття технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису від 20.09.2024, протоколом про зняття технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису від 20.09.2024 та постановою про визнання відеозапису документом та доручення до матеріалів кримінального провадження від 20.09.2024 року;

-висновком експерта №СЕ-19/114-24/23477 від 06.11.2024 року;

-висновком експерта №КСЕ-19/114-24/23479 від 21.11.2024 року;

-постановою про визнання речовим доказом від 12.09.2024 року;

Крім цього, органом обвинувачення та стороною захисту надано суду наступні матеріали, які були досліджені судом першої інстанції, які встановлюють і характеризують особу обвинуваченого; копію паспорта громадянина України НОМЕР_6 ОСОБА_6 , вимогу УІПКП «102» ГУНП у Львівській області від 20.10.2024, копію військового квитка НОМЕР_7 , характеристики з місця з місця служби, довідки про те, що обвинувачений за місцем реєстрації не перебуває на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра, інформацію з бази даних УПП у Львівській області про відсутність зареєстрованих на нього автомобілів та наявність посвідчення водія, свідоцтва про одруження, витяг з "ДІЇ" про народження малолітнього ОСОБА_12 ..

Доводи апеляційної скарги сторони захисту про те, що досудовим слідством безпідставно встановлено, що момент виникнення небезпеки для обвинуваченого становить 1,36 секунд є необґрунтованим та безпідставним. Так як повністю спростовується висновком експерта №КСЕ-19/114-24/23479 від 21.11.2024 та матеріалами зняття технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису від 20.09.2024 року.

Щодо доводів апеляційної скарги про неналежну оцінку судом першої інстанції висновку комплексної судово-автотехнічної та фототехнічної експертизи від 21.11.2024 року, наданого стороною обвинувачення, колегія суддів зазначає наступне.

Суд першої інстанції дослідив вказаний висновок у судовому засіданні та дав йому належну оцінку в сукупності з іншими доказами у справі. Під час розгляду кримінального провадження захисник обвинуваченого подавав клопотання про допит експертів які надали висновок №КСЕ-19/114-24/23479 від 21.11.2024, однак суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у його задоволенні.

Водночас у суді першої інстанції стороною захисту не порушувалось питання про призначення повторної судово-автотехнічної та фототехнічної експертизи, відповідних клопотань не подавалося.

Відтак колегія суддів вважає, що оскільки у суді першої інстанції стороною захисту не подавалося клопотання про призначення повторної чи додаткової експертизи, а висновок експерта, наданий стороною обвинувачення був досліджений у судовому засіданні та оцінений у сукупності з іншими доказами, доводи апеляційної скарги щодо неналежної оцінки цього висновку є необґрунтованим та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Що стосується матеріалів експертизи, долучених стороною захисту до апеляційної скарги, то вони не були предметом дослідження судом апеляційної інстанції, оскільки захисник не заявляв відповідного клопотання про їх дослідження, а під час судового розгляду апеляційним судом зазначив, що подані документи долучено для відома суду.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку всім доказам, що є у кримінальному провадженні, не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і вважає, що вони в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і були достатніми для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні щодо наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та доведеності його вини згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», у вчиненні цього правопорушення.

Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність та вмотивованість наведених висновків апеляційного суду апеляційна скарга сторони захисту не містить.

Разом з тим, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги прокурора та представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого з огляду на наступне.

Згідно зі ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінальних покарань», передбачено, що, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Згідно з приписами ст.75 КК, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09.10.2018 року у справі №756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Отже, реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 не в повній мірі дотримався вище наведених вимог закону.

Відповідно до змісту оскарженого вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до положень ст.12 КК України є тяжким злочином, характер вчиненого злочинного діяння, особу обвинуваченого, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання обвинуваченого.

Крім того, при призначенні обвинуваченому покарання, суд першої інстанції врахував думку безпосередньо потерпілої ОСОБА_9 , яка вказала, що за весь час після ДТП обвинувачений з нею не зв`язувався, вибачення не поросив, жалю не висловив. Просила суд обрати обвинуваченому максимальне покарання та ізолювати його від суспільства.

З урахуванням наведених обставин, суд призначив ОСОБА_6 основне покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавлення права керувати всіма видами транспорту строком на 3 (три) роки із застосуванням ст.75 КК України, звільнивши ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю 3 (три) роки.

Згідно роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року, рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, суд не навів переконливих мотивів та належним чином не обґрунтував підстав, з яких він дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без реального відбування покарання.

Вирішуючи питання про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст.75 КК України, суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що ОСОБА_6 хоч і вчинив кримінальне правопорушення з необережності, однак відповідно до ст.12 КК України воно належить до категорії тяжких, і внаслідок таких протиправних дій настала смерть потерпілого ОСОБА_11 .

Тяжкі наслідки у виді смерті людини є непоправними і не можуть бути компенсовані у жодному виразі..

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції також не надав належної оцінки особі ОСОБА_6 , який, не зважаючи на доведеність його вини належними та допустимими доказами у вчиненні інкримінованого йому злочину, свою вину так і не визнав, причетність до його вчинення заперечив, перекладаючи відповідальність на загиблого іншого учасника дорожньо-транспортної пригоди, вибачень перед потерпілою стороною не висловив та будь-яких дій щодо відшкодування завданої шкоди не вчинив, що вказує на можливість продовження ним протиправної діяльності, а відтак і на його підвищену суспільну небезпеку.

За таких обставин проходження служби в зоні бойових дій, по захисту Батьківщини від окупаційних дій рф та конкретні обставини даного провадження не можуть бути визнані достатніми підставами для застосування до ОСОБА_6 положень ст.75 КК та звільнення від відбування призначеного покарання із випробуванням.

Окрім того, суд не надав належної оцінки тому, що ОСОБА_6 , будучи діючим військовослужбовцем ЗС України, на якого Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» (ст. 4) покладено ряд обов`язків, зокрема захищати суверенітет та територіальну цілісність України, поводитись з гідністю і честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків, вказаних обов`язків не дотримався.

Більш того, поза увагою суду залишились те, що порушення Правил дорожнього руху, які призвели до дорожньо-транспортної пригоди та загибелі потерпілого, ОСОБА_6 вчинив, керуючи транспортним засобом у власних цілях на території Львівської області, а не у зоні проведення бойових дій, при цьому не виконуючи обов`язків військової служби.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання із застосуванням ст.75 КК України, за відсутності для цього належних підстав, призвело до неправильного застосування судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність та є недостатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення нових злочинів.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про неможливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без ізоляції його від суспільства, із застосуванням ст.75 КК України.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 відповідно до ст.65 КК України, апеляційний суд враховує: суспільну небезпечність, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, який згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, обсяг порушених правил дорожнього руху обвинуваченим, цінність суспільних відносин на які вчинено посягання, дані про особу винного, який вину не визнав, не розкаявся, заходи на відшкодування заподіяної шкоди не вживав, який позитивно характеризується по місцю несення служби, є військовослужбовцем молодший сержант, водій-електрик відділення механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, позицію потерпілої сторони та вважає, що обвинуваченому слід призначити покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України у виді реального позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами.

На думку суду апеляційної інстанції, саме такий вид покарання буде необхідним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно п.3 ч.1 ст. 407 КПК України суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга прокурора ОСОБА_7 з доповненнями та представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 підлягає частковому задоволенню, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 слід залишити без задоволення а вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання в порядку п.4 ч.1 ст.409 КПК України - скасуванню, з ухваленням нового вироку.

Керуючись ст.ст.405, 407, 409, 413, 420, 426, ч.15 ст.615 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення

Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_7 з доповненнями та представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 06 березня 2025 року щодо ОСОБА_6 в частині призначення покарання та застосування ст. 75, 76 КК України - скасувати.

Постановити новий вирок у частині призначення покарання, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 ( три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3