Справа № 569/8482/23
УХВАЛА

26 червня 2025 року м. Рівне

Слідчий суддя Рівненського міського суду

Рівненської області ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

слідчого ОСОБА_3

скаржника - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду м. Рівне скаргу ОСОБА_4 на постанову слідчого СВ Рівненського РУП ГУ Національної поліції в Рівненський області лейтенанта поліції ОСОБА_3 від 31.10.2023 року про закриття кримінального провадження , -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 звернувся зі скаргою до Рівненського міського суду на постанову слідчого СВ Рівненського РУП ГУ Національної поліції в Рівненський області лейтенанта поліції ОСОБА_3 від 31.10.2023 року про закриття кримінального провадження.

В скарзі зазначає, що у провадженні Рівненського районного управління поліції перебувало кримінальне провадження № 00000824, відомості про яке були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактами можливого службового підроблення, крадіжки, самоправства, зловживання владою або службовим становищем, службової недбалості та інших злочинів.

31 жовтня 2023 року слідчим ОСОБА_3 було винесено постанову про закриття кримінального провадження № 00000824 на підставі того, що досудовим розслідуванням "не встановлено ознак складу кримінального правопорушення, передбачених частиною першою статті 366 Кримінального кодексу України".

Вважає зазначену постанову слідчого незаконною та необґрунтованою з наступних підстав.

Слідчий ОСОБА_3 у своїй постанові від 31 жовтня 2023 року по кримінальному провадженню № 00000824 дійшов висновку про відсутність ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 366 Кримінального кодексу України (службове підроблення). Проте, такий висновок є передчасним, необґрунтованим та зробленим внаслідок неповного досудового розслідування.

Так, під час досудового розслідування було встановлено факт внесення завідомо неправдивих відомостей до офіційного документа постанови про відкриття виконавчого провадження № 60745098 від 04.12.2019 року, виданої головним державним виконавцем ОСОБА_5 . Зокрема, у цій постанові було зазначено РНОКПП ( НОМЕР_1 ), який, за офіційними даними Державної податкової служби, не належить мені. Мій дійсний РНОКПП НОМЕР_2 , що підтверджується відповіддю Головного управління Державної податкової служби, отриманою слідчим та наявною у матеріалах кримінального провадження. Цей факт є прямим доказом внесення завідомо неправдивих відомостей до офіційного документа.

Ключовим моментом, який слідчий ОСОБА_3 повністю проігнорував, є зізнання головного державного виконавця ОСОБА_5 під час його допиту слідчим ОСОБА_3 від 17.05.2023 року. У протоколі допиту ОСОБА_5 прямо зазначив, що "04.12.2019 року старшим державним виконавцем ОСОБА_6 було відкрито відносно ОСОБА_4 виконавче провадження № 60745098", але при цьому він ( ОСОБА_7 ) підтвердив, що ОСОБА_6 "не оформив його належним чином, тобто не підписав і не поставив печатку".Це безумовне зізнання виконавця у неналежному оформленні офіційного документа, що робить цю постанову недійсною та такою, що не має юридичної сили, і є очевидною ознакою службового підроблення.

Незважаючи на такі очевидні докази та зізнання, слідчий фактично проігнорував їх, не вживши жодних подальших заходів для всебічного, повного та об`єктивного дослідження цих обставин. Зокрема, не було проведено:

встановлення особи, яка фізично внесла неправдиві відомості до постанови про виконавче провадження, та з чиєї ініціативи це було зроблено;

з`ясування мотивів внесення таких відомостей, зокрема, чи був намір приховати інші протиправні дії або створити ілюзію законності;

встановлення кола осіб, чиї права та інтереси могли бути порушені внаслідок такого службового підроблення.

Таким чином, слідчий, маючи у розпорядженні прямий доказ внесення неправдивої інформації в офіційний документ та зізнання виконавця, фактично обмежився констатацією факту, але не провів належних слідчих дій для встановлення повного складу кримінального правопорушення за статтею 366 КК України. Це свідчить про неповноту та поверховість досудового розслідування, що унеможливило прийняття законного та обґрунтованого рішення про закриття кримінального провадження.

Щодо ігнорування слідчим факту недійсності постанови про відкриття виконавчого провадження та бездіяльності щодо розслідування порушень Закону України "Про виконавче провадження" та моїх конституційних прав.

Окрім зазначеного у пункті 1 внесення неправдивих відомостей щодо РНОКПП, слідчий ОСОБА_3 також повністю проігнорував суттєві обставини, які свідчать про недійсність самої постанови про відкриття виконавчого провадження № 60745098 від 04.12.2019 року, виданої головним державним виконавцем ОСОБА_5 , та подальші незаконні дії.

Зокрема, як було встановлено мною при ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження та на чому я наголошував у своїй заяві про кримінальне правопорушення:

Зазначена постанова не відповідає вимогам законодавства України, зокрема Закону України "Про виконавче провадження" та п. 10 розділу ІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень (затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012), оскільки вона не містить особистого підпису державного виконавця ОСОБА_6 та не завірена гербовою печаткою, як це підтвердив сам ОСОБА_5 . Відсутність цих обов`язкових реквізитів робить такий документ неналежно сформованим та таким, що не має юридичної сили. Отже, виконавче провадження 60745098 не було відкрито належним чином.

Крім того, в порушення вимог статті 28 Закону України "Про виконавче провадження", копія постанови про відкриття виконавчого провадження від 04.12.2019 року № 60745098 не була надіслана мені як боржнику. У матеріалах справи, витребуваних від Державної виконавчої служби, відсутнє будь-яке повідомлення про її вручення або підтвердження належного надсилання. Саме відсутність належного повідомлення про відкриття виконавчого провадження позбавила мене можливості своєчасно оскаржити зазначену постанову у встановлений законом термін, чим було порушено моє право на захист.

У матеріалах виконавчого провадження повністю відсутня постанова про прийняття головним державним виконавцем ОСОБА_5 цього виконавчого провадження до свого виконання. Згідно зі статтями 26 та 27 Закону України "Про виконавче провадження" та п. 2, 3 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, виконавець, якому передається виконавче провадження, зобов`язаний винести таку постанову. Відсутність цього фундаментального процесуального документа є грубим порушенням встановленої процедури та свідчить про повну незаконність ведення виконавчого провадження ОСОБА_5 з самого початку, оскільки без такої постанови він не є законним виконавцем даного провадження. Будь-які подальші дії, вчинені на підставі такого "провадження", є протиправними.

Слідчий, під час досудового розслідування, не дав жодної правової оцінки цим обставинам та не вжив заходів для з`ясування причин видачі недійсної постанови, а також законності подальших виконавчих дій, які здійснювалися за цим неправомірно "відкритим" провадженням. Він також проігнорував факт неналежного повідомлення мене про відкриття виконавчого провадження та моє аргументоване твердження про пропуск строку оскарження з вини державних органів.

Ігнорування вищезазначених фактів, про які я неодноразово заявляв у ході досудового розслідування, свідчить про неповне, упереджене та формальне розслідування з боку слідчого, що унеможливило встановлення можливих ознак кримінальних правопорушень, передбачених не лише статтею 366 КК України (службове підроблення), але й службова недбалість (ст. 367 КК України) або перевищення влади або службових повноважень (ст. 365 КК України) з боку державних виконавців.

Слідчий ОСОБА_3 у своїй постанові повністю проігнорував ключовий факт, який є в матеріалах виконавчого провадження, витребуваних слідчим, і який свідчить про усвідомлене порушення законодавства з боку Державної податкової служби та Державної виконавчої служби.

В матеріалах виконавчого провадження є чітке підтвердження того, що Державна податкова служба вже одного разу направляла ту саму вимогу та заяву до Державної виконавчої служби, але їм було відмовлено у відкритті виконавчого провадження. Це повернення було зумовлено невідповідністю поданих документів вимогам статей 3 та 4 Закону України "Про виконавче провадження". У матеріалах справи про це є відповідна відмітка та формулювання про невідповідність вимогам законодавства.

Незважаючи на цю обґрунтовану відмову, Державна податкова служба, виявивши наполегливість, знову надіслала ту саму вимогу. І вже вдруге, в порушення вимог законодавства та попередніх висновків самої ж ДВС, державні виконавці (ймовірно, ОСОБА_6 , та ОСОБА_5 ) відкрили це виконавче провадження 60745098.

Цей факт має вирішальне значення і підтверджує, що:

Державна виконавча служба була обізнана з незаконністю вимоги та заяви ДПС, оскільки вже одного разу повертала ці документи.

Повторне відкриття виконавчого провадження відбулося всупереч законодавчим нормам, свідомо ігноруючи раніше встановлені порушення. Це свідчить про службову недбалість, перевищення влади або службових повноважень, а можливо, і про зловживання владою або службове підроблення з боку співробітників ДВС.

Слідчий ОСОБА_3 , витребувавши та досліджуючи матеріали виконавчого провадження, ОБОВ`ЯЗКОВО мав виявити цю обставину. Його повне ігнорування цього факту, відсутність будь-якої правової оцінки у постанові про закриття провадження, свідчить про кричущу неповноту, поверховість та упередженість досудового розслідування. Це вказує на те, що слідчий не дав належної оцінки ключовим доказам, які прямо вказують на протиправність дій державних органів.

Відсутність належної реакції слідчого на такі обставини є неприпустимою, оскільки це підриває довіру до законності дій державних органів та свідчить про нездатність або небажання об`єктивно розслідувати можливі злочини

Слідчий ОСОБА_3 у своїй постанові посилається на абзац третій частини четвертої статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", стверджуючи, що "вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом". Проте, такий висновок слідчого є помилковим і суперечить вимогам спеціального законодавства України та принципам правозастосування.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про виконавче провадження", визначено вичерпний перелік виконавчих документів, на підставі яких державні виконавці можуть здійснювати примусове виконання рішень. Зазначена "вимога про сплату недоїмки" не включена до цього переліку виконавчих документів.

Закон України "Про виконавче провадження" є спеціальним законом, що регулює порядок та умови примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб). У разі виникнення колізій (протиріч) між нормами різних законів, які регулюють однакові правовідносини, застосуванню підлягають норми спеціального закону. Цей принцип застосування спеціального закону закріплений у правовій системі України і означає, що у разі колізії між загальним та спеціальним законом, застосовується саме спеціальний закон. Так, частина 2 статті 4 Цивільного кодексу України (яка застосовується за аналогією в публічному праві) встановлює, що якщо відносини не врегульовані спеціальним актом, вони регулюються тими правовими нормами, що регулюють подібні відносини. У даному випадку, Закон "Про виконавче провадження" є спеціальним актом, що детально регулює процедуру примусового виконання рішень, і його норми мають бути застосовані в першу чергу. Таким чином, посилання слідчого на інший закон є безпідставним, оскільки він прямо суперечить основному нормативно-правовому акту, що регулює виконавче провадження.

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження. Відповідно до статті 124 Конституції України, тільки за рішенням суду людина може бути визнана боржником. Будь-яке примусове стягнення майна або коштів без належного судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням частин 4 та 6 статті 41 Конституції України, які гарантують непорушність права приватної власності.

Особливо звертаю увагу суду, що на момент складання постанови про відкриття виконавчого провадження № 60745098 від 04.12.2019 року, а також формування вимоги, діяв Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», розділ 1, стаття 1, яка чітко визначала:

"Боржник - суб`єкт підприємницької діяльності (юридична особа або фізична особа підприємець), неспроможний виконати протягом трьох місяців свої грошові зобов`язання після настання встановленого строку їх виконання, які підтверджені судовим рішенням, що набрало законної сили, та постановою про відкриття виконавчого провадження, якщо інше не передбачено цим Законом. Фізична особа - підприємець є боржником лише за зобов`язаннями, які виникли у неї у зв`язку зі здійсненням підприємницької діяльності. Боржником не можуть бути відокремлені структурні підрозділи юридичної особи (філії, представництва, відділення тощо)."

Ця імперативна норма Закону прямо вказувала на те, що я не міг бути визнаний боржником без відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, та постанови про відкриття виконавчого провадження, а також з урахуванням мого

статусу. Оскільки таких підстав не існувало, дії державного виконавця є неправомірними, а ігнорування слідчим цієї обставини свідчить про неповноту розслідування.

Ігнорування слідчим цих основоположних конституційних та процесуальних норм, а також норм спеціальних законів, що діяли на момент вчинення протиправних дій, свідчить про відсутність належного розслідування законності підстав для відкриття виконавчого провадження та подальших дій виконавця.

Окрім перелічених вище порушень з боку головного державного виконавця ОСОБА_5 , слідчий ОСОБА_3 також повністю проігнорував факти, викладені у моїх заявах про злочин, які стосуються можливих протиправних дій з боку посадової особи Головного управління ДПС у Рівненській області ОСОБА_8 , та мають ознаки злочинів, передбачених статтею 353 КК України ("Самоправство") та статтею 366 КК України ("Службове підроблення").

Так, як було зазначено у моїй заяві про злочин, ОСОБА_9 , яка видає себе за Керівника ГУ ДПС у Рівненській області, присвоївши владні повноваження, підробила вимогу ф-22021-17 від 21.02.2019 року, що стала підставою для відкриття виконавчого провадження. Це підтверджується такими конкретними ознаками підроблення:

Зміна дати формування вимоги: Дату формування вимоги було змінено з 21.02.2019р. на 20.08.2019р.

Зміна дати виникнення заборгованості: Дату, на яку виникла заборгованість, змінено з 31.01.2019р. на 26.09.2019р.

Зазначення неправдивої дати народження: У вимозі зазначено не мою дату народження 26.12.2047р.

Зміна суми заборгованості: Суму заборгованості було змінено з 14048.44 грн на 19556.8 грн.

Призначення боржником без належних підстав: Мене було призначено боржником без відповідного рішення суду та акта документальної перевірки, що є прямим порушенням процедури.

Зміна одержувача та його реквізитів: Одержувача ДПІ м. Рівне ГУДФС у Рівненській області з кодом було змінено на ГУ ДФС у Рівненській області .

Некоректне зазначення банку: У графі, де мав бути зазначений банк, вказано "Казначейство України" замість конкретного банку.

Зміна МФО: МФО було змінено з 833017 на 899998.

Неправомірне твердження про набрання законної сили: У вимозі вказано, що вона "вступила в законну силу". Однак вимога не є рішенням суду чи законом, а тому не може вступати в законну силу або набувати чинності в такому розумінні.

Присвоєння владних повноважень: ОСОБА_9 присвоїла владні повноваження, видаючи себе за Керівника ГУ ДПС у Рівненській області.

Невідповідність кодів ЄДРПОУ на гербовій печатці: Код ЄДРПОУ на гербовій печатці на вимозі від 21.02.2019р. (39394217) не відповідає коду ЄДРПОУ на гербовій печатці на вимозі від 20.08.2019р. (43142449).

Прострочення строку пред`явлення вимоги: Вимога ф-22021-17 від 21 лютого 2019 року набрала законної сили 13 березня 2019 року, а строк пред`явлення до виконання (три місяці) сплив 12 червня 2019 року. ГУ ДПС у м. Рівне пред`явило документи до виконання лише 28.11.2019р., чим протермінувало термін на п`ять місяців, що є підставою для закриття провадження.

Неправильна ідентифікація мене як платника ЄСВ: ГУ ДПС та відділ ВДВС виставили вимогу та винесли постанову щодо мене як громадянина, а не як фізичної особи-підприємця, що є порушенням п. 2 ч. 1 ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", оскільки як громадянин я не є платником ЄСВ.

Неправомірне стягнення коштів на користь держави: Виконавець, в порушення вимоги ф-22021-17-у, виносить постанови про стягнення коштів на користь держави, хоча одержувачем зазначено ГУ ДФС з кодом , що є різним призначенням.

Використання невірних даних РНОКПП: Кошти були зняті за РНОКПП НОМЕР_1 , який мені не належить, що є підробленням документів та крадіжкою.

Усі вищезазначені факти прямо вказують на можливе службове підроблення (ст. 366 КК України) та самоправство (ст. 353 КК України) з боку ОСОБА_8 , що стало першопричиною незаконного виконавчого провадження. Слідчий ОСОБА_3 був обізнаний з цими обставинами, оскільки вони були детально викладені у його заяві про злочин, проте повністю промовчав про них у своїй постанові, не дослідив їх та не надав жодного обґрунтування на відмову у відкритті провадження за цими фактами. Це є грубим порушенням вимог кримінального процесуального законодавства щодо всебічного, повного та об`єктивного розслідування всіх обставин, які можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

ОСОБА_4 в судовому засіданні, вимоги скарги підтримав просив їх задоволити.

Слідчий в судовому засіданні заперечив з приводу задоволення скарги, просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, вивчивши матеріали скарги та перевіривши факти, які в ній викладені, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.303 КПК України передбачено, що на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора рішення слідчого про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Зі змісту ст. 307 КПК України вбачається, що ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про:1) скасування рішення слідчого чи прокурора;1-1) скасування повідомлення про підозру;2) зобов`язання припинити дію;3) зобов`язання вчинити певну дію;4) відмову у задоволенні скарги.

Відповідно до ч.5 ст. 284 КПК України копія постанови слідчого про закриття кримінального провадження надсилається заявнику, потерпілому, прокурору. Прокурор протягом двадцяти днів з моменту отримання копії постанови має право її скасувати у зв`язку з незаконністю чи необґрунтованістю. Постанова слідчого про закриття кримінального провадження також може бути скасована прокурором за скаргою заявника, потерпілого, якщо така скарга подана протягом десяти днів з моменту отримання заявником, потерпілим копії постанови.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Як встановлено в судовому засіданні, що в провадженні слідчого СВ Рівненського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області перебувають матеріали досудового розслідування, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000824 від 15.03.2023за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч.1 ст.366, ст.232 КК України.

Слідчим СВ Рівненського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області лейтенантом поліції ОСОБА_3 винесено постанову від 31 жовтня 2023 року з якої вбачається, що кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за№0000824 від 15.03.2023за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч.1 ст.366, ст.232 КК України, закрито у зв`язку з встановленням відсутності складу кримінального правопорушення.

Постанова слідчого про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, зокрема в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звернулася з метою захисту свої прав, та відповіді на всі поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу (ст. 110 КПК України).

Однак, постанова слідчого СВ Рівненського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області лейтенанта поліції ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження від 31 жовтня 2023 року була прийнята передчасно та невмотивовано, без всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх наявних доказів і обставин, оскільки прийнята з порушенням ч.2 ст. 9, ст. 94, ст. 110 КПК України, досудове розслідування проведено неповно, слідчим не було проведено встановлення особи, яка фізично внесла неправдиві відомості до постанови про виконавче провадження, та з чиєї ініціативи це було зроблено; з`ясування мотивів внесення таких відомостей, зокрема, чи був намір приховати інші протиправні дії або створити ілюзію законності; встановлення кола осіб, чиї права та інтереси могли бути порушені внаслідок такого службового підроблення.

Таким чином, слідчий, маючи у розпорядженні прямий доказ внесення неправдивої інформації в офіційний документ та зізнання виконавця, фактично обмежився констатацією факту, але не провів належних слідчих дій для встановлення повного складу кримінального правопорушення за статтею 366 КК України. Це свідчить про неповноту та поверховість досудового розслідування, що унеможливило прийняття законного та обґрунтованого рішення про закриття кримінального провадження.

Так, дізнавач слідчого СВ Рівненського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області лейтенанта поліції ОСОБА_3 при винесенні постанови про закриття кримінального провадження посилається на положення ст.284 КПК України.

При цьому висновки слідчого про наявність підстав, чітко передбачених ст. 284 КПК України, для закриття кримінального провадження - відсутні, в постанові не зазначено, на підставі яких саме отриманих фактичних даних, на підставі яких саме проведених слідчих (розшукових) дій дійшов такого висновку слідчий. Натомість в постанові міститься формальне посилання на норми КПК України та науково-практичний коментар до кодексу.

Зміст постанови про закриття кримінального провадження не відповідає вимогам ст. 110 КПК України, оскільки зводиться до загальних формулювань та не містить аналізу отриманих в ході досудового розслідування доказів, на підставі яких слідчий дійшов висновку про відсутність в описаній заявником складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Разом з тим, зі змісту постанови убачається, що слідчим не було здійснено всіх необхідних процесуальних слідчих (розшукових) дій для повного, всебічного, неупередженого дослідження обставин кримінального провадження.

Таким чином, постанова слідчого не містить достатніх даних щодо проведення слідчих дій, направлених на перевірку тверджень щодо вчинення кримінального правопорушення, а також не надана правова оцінка наявним матеріалам провадження.

Відтак, слідчим не вжито всіх можливих передбачених законом заходів для всебічного, повного і неупередженого дослідження обставин, викладених в заяві, надання їм належної правової оцінки та забезпечення прийняття законного процесуального рішення.

Наведене свідчить про неповноту проведеного слідства, та передчасність висновків слідчого про відсутність об`єктивної сторони кримінального правопорушення.

Крім того при винесенні оскаржуваної постанови про закриття кримінального провадження слідчий не в повній мірі дотримався вимог як кримінального процесуального законодавства, так і практики ЄСПЛ щодо вмотивування і обґрунтування свого рішення.

Відповідно до ч.1 ст.11 КК України злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.

Згідно ч.1 ст.18 КК України суб`єктом злочину є фізична осудна особа, яка вчинила злочин у віці, з якого відповідно до цього Кодексу може наставати кримінальна відповідальність.

У відповідності з вимогамип.2ч.5ст.110КПК України мотивувальна частина постанови слідчого повинна містити відомості про: зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови; мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своєму узагальненні «Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування» зазначив, що процесуальне рішення про закриття кримінального провадження має істотне значення для кримінального провадження, слідчі судді при розгляді скарги на відповідні постанови з`ясовують питання дотримання вимог щодо всебічності та повноти дослідження, оскільки така неповнота може призвести до прийняття необґрунтованого рішення про закриття кримінального провадження.

Враховуючи важливість інституту закриття кримінального провадження для належної реалізації прав осіб, пов`язаних із вчиненням кримінального правопорушення, ухвали слідчих суддів, які постановляють за результатами розгляду скарги на постанову про закриття кримінального провадження, мають містити відповіді на всі доводи скаржника, які зумовили звернення до слідчого судді.

Суди з метою забезпечення єдності судової практики, зокрема в частині її відповідності міжнародним стандартам, здійснюючи правосуддя, поряд із нормами національного законодавства мають застосовувати і норми Конвенції. Оскільки у Конвенції є низка характерних особливостей, її положення мають загальний характер, а права людини здебільшого констатуються у ній в абстрактній, оціночній формі, правильне розуміння її норм розкривається у рішеннях ЄСПЛ, які містять правові позиції щодо суті положень зазначеного міжнародно-правового акта, а також змісту та обсягу гарантованих ним прав.

Як наголошено у п. 25 Висновку № 9 (2006) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи щодо ролі національних суддів у забезпеченні ефективного застосування міжнародного та європейського права: «національні суди є відповідальними за застосування європейського права. Від них у багатьох випадках вимагається його пряме застосування. Від них також вимагається тлумачення національного права у відповідності з європейськими стандартами. Відтак для реалізації ефективного захисту гарантованих прав і свобод громадян та уникнення у подальшому порушень Конвенції існують всі підстави для застосування у судовій практиці національних судів (їх рішеннях) правових позицій (практики) ЄСПЛ у контексті законодавства України та Конвенції.

Право на вмотивоване рішення витікає з більш загального принципу, закріпленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає людину від свавілля. Національне рішення повинно містити виклад причин, достатніх для відповіді на фактичні і правові (матеріально-правові чи процесуальні) доводи сторін у всіх їх суттєвих аспектах (Рішення ЄСПЛ Руїс Торіха проти Іспанії, 9 грудня 1994 р., п.п.29-30)

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні Бєлоусов проти України у п.55 зазначив: мінімальні стандарти ефективності, визначені практикою Суду, включають в себе вимоги що розслідування має бути ретельним, незалежним, безстороннім та підконтрольним громадськості, а також, що компетентні органи влади повинні діяти зі зразковою ретельністю і оперативністю. (Алексахін проти України п.55)

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини стосовно вмотивованості рішень органів з вирішення спорів або судових рішень, то у таких рішеннях мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

У рішенні «Серявін та інші проти України» Суд зазначив, п.58. Суд повторює, що згідно з вставленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються … орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), No 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), No 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

У зв`язку з викладеним слідчий суддя вважає, що подана скарга ОСОБА_4 є обґрунтованою, доводи підтверджені, а тому є такою, що підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 284, 303, 307 КПК України, слідчий суддя,-

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_4 на постанову слідчого СВ Рівненського РУП ГУ Національної поліції в Рівненський області лейтенанта поліції ОСОБА_3 від 31.10.2023 року про закриття кримінального провадження - задоволити.

Постанову слідчого СВ Рівненського РУП ГУ Національної поліції в Рівненський області лейтенанта поліції ОСОБА_3 від 31.10.2023 року про закриття кримінального провадження за № 00000824 - скасувати.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Рівненського міського суду ОСОБА_10