Номер провадження: 11-кп/813/431/25
Справа № 521/8492/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника: ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 11.12.2023 року відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Афанасіївка Снігурівського району Миколаївської області, громадянина України, маючого середню освіту, станом на 24.02.2022 року займав посаду молодшого інспектора відділу нагляду та безпеки державної установи «Північна виправна колонія (№90)», одруженого, маючого на утримані двох дітей, який зареєстрований і проживає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000094 від 17.03.2023 року,

установив

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції

Вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України та йому призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять) років, з конфіскацією всього належного йому майна.

Початок строку відбуття покарання у вигляді позбавлення волі обвинуваченому ОСОБА_7 обчислений з моменту набрання законної сили вироком суду.

Зараховано обвинуваченому ОСОБА_7 у строк покарання, строк попереднього ув`язнення, а саме знаходження під вартою під час досудового розслідування та судового розгляду за цим кримінальним провадженням за період з дня затримання, тобто з 14.12.2022 року по день набрання законної сили вироком суду.

До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 залишений без змін.

Арешт майна накладений ухвалою слідчого судді Центрального-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 01.02.2023 року на майно обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме: на земельні ділянки із кадастровим номер :04:000:0073, площею 2,9972 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 257); земельну ділянку із кадастровим номером :09:000:0027, площею 2,81 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 257) залишений без змін.

Конфісковано, як застосування додаткового покарання майно обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме: земельні ділянки із кадастровим номер :04:000:0073, площею 2,9972 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 257); земельну ділянку із кадастровим номером :09:000:0027, площею 2,81 га (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 257).

Речові докази у кримінальному провадженні: 1)компакт диск «Verbatim DVD-R 4.7 GB 02.11.2020»; 2)компакт диск «Verbatim DVD-R 4.7 GB 16.11.2020»; 3)компакт диск «30.11.2020» «TECH-LV DVD-Г 16х120 min 14.7 GB» - залишено зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14.12.2023 року була виправлена описка у вступній частині вироку, правильно вказавши дату внесення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК Україниза № 0000094 - 17.03.2023 року.

Згідно оскаржуваного вироку:

Представники влади РФ, спланували, підготували і почали воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів збройних сил РФ на територію України.

24.02.2022 року на виконання вказаного наказу військовослужбовці збройних сил РФ, шляхом збройної агресії з погрозою застосування зброї та її фактичним застосуванням, незаконно вторглись на територію України через державний кордон України в Автономній Республіці Крим, Донецькій, Луганській, Харківській, Херсонській, Сумській, Чернігівській, інших областях та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, та здійснили часткову окупацію території України, чим вчинили дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час та призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків.

24.02.2022 року Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджений Законом України, на території України введений воєнний стан, який неодноразово продовжувався, в тому числі продовжений станом на день ухвалення вироку.

Після початку агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців збройних сил РФ було тимчасово взято під контроль м. Херсон обласний центр Херсонської області та частину інших населених пунктів на території Херсонської області з державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установи, організаціями, іншими об`єктами, які на даний час контролюються та утримуються російськими військами.

З метою встановлення і зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю Української влади на територіях населених пунктів Херсонської області, які на даний час контролюються (контролювались) та утримуються (утримувались) російськими військами, представниками РФ з числа своїх громадян та місцевого населення Херсонської області були сформовані підрозділи силового блоку, які виконують функції правоохоронних органів, тим самим вчиняють діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України.

ОСОБА_7 будучи громадянином України, займаючи посаду молодшого інспектора відділу нагляду та безпеки державної установи «Північна виправна колонія (№90)», яка відповідно до ч. 6 ст. 14 Закону України «Про Державну кримінально виконавчу службу України» входить до осіб молодшого начальницького складу та відповідно до ч. 4 ст. 14 Закону України «Про державну кримінально виконавчу службу України», прийнявши присягу на вірність народові України та, серед іншого, зобов`язався неухильно додержуватись Конституції та Законів України, будучи працівником правоохоронного органу відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для розуміння факту захоплення та подальшого утримання РФ території Херсонської області, зокрема обласного центру м. Херсона, усвідомлення проведення активної підривної діяльності проти України представниками спецслужб, правоохоронних та інших органів державної влади РФ, діючи умисно, з метою утворення та функціонування на території Херсонської області та зокрема, м. Херсона, окупаційною адміністрацією РФ системи органів державної влади РФ, у тому числі правоохоронної, з метою становлення і зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю української влади, перебуваючи на території м. Херсона, будучи обізнаним про факт ведення РФ агресивної війни проти України, порушивши присягу з власної ініціативи, добровільно у період часу з червня по листопад 2022 року, більш точний час не встановлено, зайняв посаду у підпорядкованому окупаційній адміністрації РФ незаконно створеному органі - «младшего инспектора отдела надзора и безопасности Северной исправительной колонии (№ 90) Управлении службы исполнения наказаний по Херсонской области Федеральной службы исполнения наказаний», завдаючи своїми діями шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, шляхом становлення та дії правоохоронної гілки окупаційної влади РФ на території Херсонської області, здійснивши таким чином перехід на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В аналогічних апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 зазначають наступне:

-24.02.2022 року обвинувачений знаходився на території колонії. Одразу після початку війни, колонія перейшла на казармене положення. У середині травня начальник колонії ОСОБА_9 довів до відома співробітників колонії, що він звертався до Міністерства Юстиції України з проханням повідомити порядок дій під час окупації та навіть до окупації, однак жодної відповіді надано не було. Їх залишили напризволяще.

- 31.05.2022 року він і брат ОСОБА_10 звільнились і поїхали додому, а 01.06.2022 року до нього додому приїхали раніше незнайомі військові збройних сил РФ у масках зі зброєю та після перевірки документів повідомили, що ОСОБА_7 повинен вийти на роботу у колонію, у іншому випадку з ним та з його сім`єю може бути фізична розправа. Погрози та залякування мали реальний характер, а тому він дуже сильно перелякався;

- паспорт громадянина російської федерації, ОСОБА_7 не отримував, у нього не було жодного умислу на спричинення будь-якої шкоди державі України, жодної шкоди він державі Україна не спричинив;

- в колонії в той проміжок часу відбувались бунти, під час яких засуджені вимагали їх випустити з колонії і якщо б вони випустили 1500 засуджених на вулиці м. Херсона, наслідки могли б бути дуже небезпечними для мешканців міста;

- можливо на початку війни, ОСОБА_7 міг виїхати з м. Херсона, однак оскільки було введено казармене положення, то відповідно він втратив таку можливість. Чи випускали з окупованих територій таких чоловіків як він, йому не відомо. Коли він та брат прийшли на службу вони доповіли про такі факти керівництву колонії, яка була під окупаційною владою, але жодної реакції не було. Вони повідомили, що треба продовжувати працювати. Коли почалась деокупація м. Херсона, їм запропонували евакуюватись на лівий берег р. Дніпра, однак він та брат відмовились, оскільки не хотіли залишати свою батьківщину.

Крім того, захисник вважає, що стороною обвинувачення взагалі не доведено ані мотиву скоєного, ані наявності жодної шкоди, спричиненої діями обвинуваченого. Вважає, що у даному випадку відсутня суб`єктивна сторона злочину.

В доповненнях до апеляційної скарги, обвинувачений ОСОБА_7 зазначив, що судом надана необ`єктивна оцінка доказам у справі, показання свідків не щирі та вони їх надали для підтримання позиції обвинувачення.

В судовому засіданні від 11.12.2023 року не був проголошений повний текст вироку, що є порушенням вимог КПК України, а також судом не було роз`яснено право заявляти клопотання про його особисту участь в судових засіданнях апеляційного суду, чим порушено його право на захист.

За результатами розгляду апеляційних скарг сторона захисту просить вирок суду відносно ОСОБА_7 скасувати та кримінальне провадження закрити у зв`язку із відсутністю в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 доводи апеляційних скарг підтримали та просили задовольнити.

Натомість, прокурор в судовому засіданні апеляційного суду просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а вирок залишити без змін.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Відповідно до приписів ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Дослідивши докази у кримінальному провадженні з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства та оцінивши їх з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, за обставин, наведених у вироку.

В судовому засіданні суду 1-ої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 вину в інкримінованому йому злочині не визнав та пояснив, що 24.02.2022 року він знаходився на території колонії. Одразу після початку війни, колонія перейшла на казармене положення. У середині травня начальник колонії ОСОБА_9 довів до відома співробітників колонії, що він звертався до Міністерства Юстиції України з проханням повідомити порядок дій під час окупації та навіть до окупації, однак жодної відповіді надано не було. Їх залишили напризволяще. 31.05.2022 року він і брат ОСОБА_10 звільнились і поїхали додому. 01.06.2022 року до нього додому приїхали раніше незнайомі військові збройних сил РФ у масках зі зброєю та після перевірки документів повідомили, що ОСОБА_7 повинен вийти на роботу у колонію, у іншому випадку з ним та з його сім`єю може бути фізична розправа. Погрози та залякування мали реальний характер, а тому він дуже сильно перелякався. Після цього він пішов до брата та спільно вони вирішили повернутись на службу. Паспорт громадянина Російської Федерації, ОСОБА_7 не отримував. У нього не було жодного умислу на спричинення будь-якої шкоди державі України. Жодної шкоди він державі Україна не спричинив. Він не бажав спричинити суспільно небезпечні наслідки для держави України. Він був дуже розгублений та наляканий, а тому не знав як вчинити. В колонії в той проміжок часу відбувались бунти, під час яких засуджені вимагали їх випустити з колонії. Якщо б вони випустили 1500 засуджених на вулиці м. Херсона, наслідки могли б бути дуже небезпечними для мешканців міста. Можливо на початку війни, ОСОБА_7 міг виїхати з м. Херсона, однак оскільки було введено казармене положення, то відповідно він втратив таку можливість. Чи випускали з окупованих територій таких чоловіків як він, йому не відомо. Коли він та брат прийшли на службу вони доповіли про такі факти керівництву колонії, яка була під окупаційною владою, але жодної реакції не було. Вони повідомили, що треба продовжувати працювати. Коли почалась деокупація м. Херсона, їм запропонували евакуюватись на лівий берег р. Дніпра, однак він та брат відмовились, оскільки не хотіли залишати свою батьківщину.

Водночас, не дивлячись на невизнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї вини, суд 1-ої інстанції, мотивував доведеність його вини ОСОБА_7 у вчиненні державної зради, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, вчинене в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, наступними доказами:

- протоколом обшуку від 24.11.2022 року, відповідно до якого слідчий ДБР у присутності понятих провів обшук адміністративної будівлі штабу державної установи «Північна виправна колонія (№90)», за адресою м. Херсон, вул. Некрасова, 234. Під час обшуку було виявлено та вилучено: журнал документів вхідної кореспонденції, журнал реєстрації вихідної кореспонденції, журнал обліку виданих паперів, журнал реєстрації вхідної кореспонденції, журнал реєстрації паперів по особовому складу, журнал реєстрації внутрішньої кореспонденції, журнал реєстрації паперів по особовому складу, журнал реєстрації внутрішньої кореспонденції, журнал реєстрації паперів по особовому складу, журнал реєстрації внутрішньої кореспонденції, журнал реєстрації вихідної кореспонденції, журнал реєстрації наказів, що містять помітки «Управление службы исполнения наказаний по Херсонской области» та «Северная исправительная колония (№ 90)»; «счет-фактура № 13946 от 10.10.2022» на 1-му аркуші із печаткою синього кольору на ньому із написом «Управление службы исполнения наказаний по Херсонской области» та кодом «»; «дополнительное соглашение № 2 к срочному трудовому договору от 01.06.2022 года» на працівника ОСОБА_11 у 2-х примірниках на 1 аркуші кожний; акти технічного огляду території, приміщень та споруд установи, а також акти проведення обшуків (оглядів) загальною кількістю 330 аркушів.

- копією (мовою оригіналу) «Журнала регистрации внутренней корреспонденции», відповідно до якого у період червня 2022 року знаходження частини Херсонської області та м. Херсона під окупацією військ РФ службові документи надходили до «Северной исправительной колонии (№ 90) Управление службы исполнения наказаний по Херсонской области» на ім?я працівника ОСОБА_7

- копією 13 (тринадцяти) Актів «выборочного» обшуку (огляду) у приміщеннях «Северной исправительной колонии (№ 90) Управление службы исполнения наказаний по Херсонской области», які підписані серед іншого ОСОБА_7 , як «младшим инспектором отдела надзора и безопасности Северной исправительной колонии (№ 90)».

- копією 13 (тринадцяти) Актів технічного огляду території, приміщень та споруд установи у приміщеннях «Северной исправительной колонии (№ 90) Управление службы исполнения наказаний по Херсонской области», які підписані серед іншого ОСОБА_7 , як «младшим инспектором отдела надзора и безопасности Северной исправительной колонии (№ 90)».

- довідкою в.о. Начальника Державної Установи «Північна виправна колонія (№90)», відповідно до якої прапорщик внутрішньої служби ОСОБА_7 , дійсно проходить службу в Державній кримінально виконавчій службі України на посаді молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки державної установи «Північна виправна колонія (№90)» з 20.02.2019 року та до моменту оголошення простою в установі виконував службові обов`язки відповідно до зайнятої посади.

- висновком службового розслідування щодо невиконання або неналежного виконання під час службової діяльності вимог чинного законодавства молодшим інспектором відділу нагляду і безпеки державної установи «Північна виправна колонія (№90)» прапорщиком внутрішньої служби ОСОБА_7 , що призвело до повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК від 24.12.2022 року. За результатами службового розслідування було запропоновано: 1)Подати висновок службового розслідування щодо невиконання або неналежного виконання під час службової діяльності вимог чинного законодавства молодшим інспектором відділу нагляду і безпеки Державної Установи «Північна виправна колонія (№ 90)» прапорщиком внутрішньої служби ОСОБА_7 , що призвело до повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 111 КК на розгляд та затвердження в.о. начальника установи ОСОБА_12 2)Клопотати перед керівництвом установи за особисту недисциплінованість, порушення вимог Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, за грубе порушення Присяги працівника Державної кримінально-виконавчої служби України застосовувати до прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_7 такий вид дисциплінарного стягнення як звільнення з Державної кримінально-виконавчої служби України.

Під час судового розгляду також були допитані свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , які надали свідчення про те, що після окупації м. Херсон російськими військами, ОСОБА_17 добровільно продовжував працювати у колонії інспектором відділу нагляду та безпеки, тобто на владу російської федерації, за що отримував заробітну платню.

Оскільки апеляційним судом не надається інша оцінка вказаних показанням, а також учасники судового розгляду не наполягали на їх повторного допиті, колегія суддів вважає можливим не викладати повторно їх показання та оцінити у сукупності із іншими доказами у провадженні.

Дослідивши докази у кримінальному провадженні з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства та оцінивши їх з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України за обставин, наведених у вироку.

Суд 1-ої інстанції критично оцінив показання ОСОБА_7 , пославшись на те, що під час розгляду справи у суді обвинувачений неодноразово їх змінював, з метою уникнення відповідальності за вчинення злочину.

Так, ОСОБА_7 наполегливо стверджував, що ніякої державної зради не вчиняв. Він лише виконував свої службові обов`язки за українським законодавством. Він пояснює, що все життя прожив на українській землі і хотів би і далі проживати в Україні і працювати на благо Української держави. В той проміжок часу він лише намагався вижити. Йому було страшно і він не розумів, що треба робити і як треба вчинити, оскільки ніхто не знав, що буде далі.

Під час перехресного допиту прокурором в суді 1-ої інстанції, ОСОБА_7 показав, що заробітну плату після 02.06.2022 року він отримував у російських рублях. Жодних документів про прийняття на службу на російську владу, ОСОБА_7 не підписував. Він просто продовжив виконувати свої обов`язки як це робив і до 02.06.2022 року.

Аналізуючи вказану позицію обвинуваченого у співвідношенні із доводами апеляційних скарг захисту про відсутність умислу у обвинуваченого на вчинення державної зради із посиланням на те, що докази є надуманими та підтасованими, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.

Під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_7 двічі міняв покази. Перший раз він оспорював факт роботи на владу російської федерації на посаді (мовою оригіналу) «младшего инспектора отдела надзора и безопасности Северной исправительной колонии (№ 90) Управления службы исполнений наказаний по Херсонской области Федеральной службы исполнений наказаний РФ». Він стверджував, що звільнився 31.05.2022 року і більше в колонії не працював.

Наприкінці судового розгляду його позиція полярно змінилась. Він визнав, що працював в колонії після 02.06.2022 року, тобто після того, як російська влада повністю взяла під контроль не тільки місто Херсон, але й всі державні установи, організації і підприємства. Разом з тим, ОСОБА_7 вважає, що така робота не є зрадою, не є шкодою для України та не є переходом на бік ворога.

Суд 1-ої інстанції, оцінюючи вказані показання правильно зауважив, що зміна показів під час судового розгляду не сприяє довірі обвинуваченому та висловленим ним поясненням. При такому підході складається враження, що обвинувачений намагається не повідомити щиру правду суду, не бажає розсіяти підозри проти нього, а лише намагається створити найсприятливішу картину подій, які надати суду як матерію правди, щоб показувала його дії і наміри у вигідному для нього світі. Безумовно дача показів є правом обвинуваченого, а не обов`язком та покази обвинувачений може давати вільно і справді на свою користь. Однак і суд вправі оцінити такі покази досить критично, пов`язуючи це не з правдою, а з брехнею зі сторони обвинуваченого, у випадку, коли такі покази змінюються обвинуваченим під час судового розгляду.

Сторона захисту приділила значну увагу питанню вини та умислу обвинуваченого стверджуючи на підставі змінених показів, що ОСОБА_7 не винен у вчиненні даного правопорушення, оскільки він не здійснив жодних дій направлених на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України. Він також не здійснив перехід на бік ворога в період збройного конфлікту.

Суд 1-ої інстанції вірно зазначив, що ОСОБА_7 , прийшовши до думки про можливість роботи в правоохоронному органі російської федерації, виконуючи роль наглядача (мовою оригіналу) «Северной исправительной колонии (№ 90)», очевидно усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав їх суспільно небезпечні наслідки, оскільки знав, що допомагає російській федерації утверджувати свою владу на території України і бажав їх настання.

Воля ОСОБА_7 мала свою реалізацію у комплексі дій, які у сукупності призвели до порушення суспільних відносин пов`язаних із зовнішньою безпекою України. Спочатку це були роздуми про можливість роботи під іншою владою. На фоні обстановки, що стрімко змінюється в період часу квітень, травень, червень 2022 року, при умовах постійної інформаційної атаки ворога на свідомість звичайних громадян, про утвердження назавжди російської влади на окупованій території, з урахуванням низької патріотичної свідомості та при відсутності об`єктивних знань про історію України, її визвольної боротьби проти російського імперії протягом більше трьохсот років обвинувачений ОСОБА_7 піддався спокусі власних егоїстичних та амбіційних планів на життя, погодившись на роботу під владою рф. Цей перехід від намірів до втілення у життя конкретних дій, очевидно нелегко дався ОСОБА_7 , оскільки він розумів всі негативні наслідки для себе від роботи на ворога. Заперечення в теперішній час своєї участі у зраді, лише об`єктивно підтверджує думку суду про усвідомлення ОСОБА_7 існуючого стану речей і здійсненої зради українських інтересів. Однак при прийняті рішення, у травні червні 2022 року, умови які оточували ОСОБА_7 були зовсім інші, ніж у листопаді 2022 року, коли Збройні Сили України вже були на підступах до м. Херсона. Повіривши наративам російської влади, ОСОБА_7 хибно оцінив обставини, що склались, не проявив патріотичність та не здійснив жодних дій направлених на залишення вірним присязі народові України.

Сторона захисту стверджувала, що обвинувачення не встановило під час розслідування і не довела під час судового розгляду мотив вчинення державної зради обвинуваченим ОСОБА_7 , оскільки обвинувачений діяв відповідно до Роз`яснень про дії на випадок перебування у зоні бойових дій або на тимчасово окупованій території, направлених листом Департаменту з питань виконання кримінальних покарань від 23.05.2022 № 10/2-1955ВС до міжрегіональних управлінь з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції та службовою запискою від 20.05.2022 № 14/2-292 до Управління забезпечення діяльності у південному регіоні Департаменту та Управління забезпечення діяльності у центральному регіоні Департаменту з метою доведення до керівного складу та персоналу підпорядкованих установ виконання покарань та слідчих ізоляторів.

Аналізуючи вказані доводи захисту у співвідношенні із положеннями вказаних Роз`яснень, що надані захисником апеляційному суду, колегія суддів приходить наступного висновку.

Апеляційний суд погоджується з тим, що у воєнний час відповідні відомчі документи, спрямовані на регулювання дій працівників у надзвичайних умовах, мають певне організаційне значення. Проте їх наявність не може бути підставою для ігнорування норм Конституції та Кримінального кодексу України, а тим більше для легітимізації діянь, що мають ознаки державної зради.

У світлі статті 19 Конституції України, яка чітко визначає, що посадові особи зобов`язані діяти виключно в межах та у спосіб, передбачений законом, обвинувачений, як особа з багаторічним досвідом служби у правоохоронних органах, не міг не усвідомлювати, що його дії виходять за межі допустимого.

Водночас, частина 1 вказаних Роз`яснень містить чіткі вказівки про те, що персонал установи з метою забезпечення життя і здоров`я утримуваних осіб, з урахуванням національних інтересів України, може підтримувати контакти з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території. Проте здійснення дій, що суперечать українському законодавству, виконання незаконних вказівок чи ініціативна співпраця з представниками «органів влади» або «посадових осіб» призначених державою-агресором, які виходять за межі діяльності установи ДКВС, можуть бути в подальшому оцінені як такі, що підлягають юридичній (у тому числі кримінальній) відповідальності за законодавством України.

При цьому, у контексті даних доводів апелянтів є слушним наступний висновок суду 1-ої інстанції про те, що мотивами у даному злочині були сукупність факторів свідомості і ідейних міркувань особи, а саме: малодушність, безпринципність, конформізм, бажання рабської догідливості існуючому (в певний проміжок часу) пануванню думок і задоволення власних егоцентричних потреб, пов`язаних із кращім матеріальним забезпеченням, а можливо і кар`єрного зросту. Не можна не врахувати такий фактор як користь, оскільки відомо, що в проміжок часу, коли відбувались активні бойові дії за м. Херсон, і знищення всього українського, місцевим мешканцям Херсонської області було дуже складно вижити при умові відсутності стабільності як в грошовому обороті так і взагалі із забезпеченням продуктами харчування та першої необхідності. Тому робота, а фактично будь-яка оплачувана робота, були не засобом до розвитку та процвітання, а скоріш за все засобом до виживання. Оскільки ОСОБА_7 мав на утриманні двох малолітніх дітей, одну дитину повнолітню та батьків похилого віку, його вибір щодо роботи на ворога був очевидний.

Апеляційний суд вважає вичерпними і належно обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо мотивів і форми вини обвинуваченого.

Суд першої інстанції чітко встановив, що мотивами вчинення державної зради були поєднання особистих прагнень до комфорту, матеріального забезпечення, кар`єрного зросту, а також конформізм і безпринципність.

Водночас, обвинувачений діяв не як пересічний громадянин, а як особа, яка свідомо відступила від присяги служити державі Україна. Об`єктивна ситуація в регіоні могла ускладнювати вибір, однак вона не усувала кримінальної протиправності його дій.

Суд першої інстанції слушно зазначив, що обвинувачений мав достатній рівень правової свідомості та професійної підготовки, аби усвідомити, що його дії сприяють закріпленню окупаційної влади, створенню псевдодержавних структур та підриву суверенітету України.

Таким чином, психічне ставлення обвинуваченого до вчинюваного ним діяння та його наслідків свідчить про наявність прямого умислу, що є необхідною ознакою складу злочину, передбаченого статтею 111 КК України.

Апеляційний суд звертає увагу, що наявність малолітніх дітей та осіб на утриманні не є юридично релевантною обставиною, яка могла б виправдати вчинення особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки. Більше того, практика Європейського суду з прав людини засвідчує, що особиста скрута не є виправданням дій, які ведуть до узурпації законної влади та загрожують життю і безпеці інших громадян.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, що обґрунтовують дії обвинуваченого посиланням на службові роз`яснення та особисті обставини, є неконкретними, не ґрунтуються на нормах кримінального та конституційного права, а також не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_7 прямого умислу на вчинення державної зради.

В доповненнях до апеляційної скарги, обвинувачений ОСОБА_7 зазначив, що судом надана необ`єктивна оцінка доказам у справі, показання свідків не щирі та вони їх надали для підтримання позиції обвинувачення.

Апеляційний суд вважає такі доводи необґрунтованими, з огляду на наступне.

Так, при наданні оцінки показанням ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_11 , суд зазначив, що за своєю характеристикою вони є дуже переконливими, оскільки не мають якогось забарвлення або заангажованості, які б показували упередженість по відношенню до ОСОБА_7 . Передача інформації ними здійснювалась дуже спокійно та впевнено. Жодних перебільшень або навпаки будь-яких недомовок їх покази не містять. За змістом покази були як послідовні так і розумно наповнені змістовною доказовою інформацією.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові ККС ВС від 07.12.2020 року в справі № 728/578/19, згідно ст. 85 КПК України, належними також є докази, які прямо чи непрямо підтверджують достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

При цьому, чинний КПК України, не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

При цьому, суд навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також навів оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів з зазначенням підстав, з яких приймав ці докази.

Апеляційний суд вважає, що у цьому кримінальному провадженні дотримано вимог статей 10, 22 КПК, створено необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в поданні доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Всі клопотання учасників процесу розглянуті відповідно до вимог закону.

Дуже часто відсутність прямих доказів призводить до припущень в оцінці фактів і обставин що підлягають доказуванню. Однак у даному провадженні, докази не надають права на два тлумачення. У вироблені переконання про винність обвинуваченого ОСОБА_7 , суд враховував як джерела доказової інформації так і їх зміст. Суд оцінював її не тільки юридично, але й життєво-практично, зважаючи на поведінку свідків, їх здатність висловлювати свої думки, інтонацію та спосіб передачі думок, емоційну складову особи у залі суду. Окремо суд обговорював питання належності повідомлених фактів і їх відношення (опосередковане чи пряме) до головного доказового факту у провадженні, намагався оцінити значення інформації для кожної сторони у провадженні, щоб не допустити будь-якої упередженості під час дослідження доказів. Сторона захисту досить активно приймала участь у дослідженні доказів, намагаючись отримати доказову інформацію на користь обвинуваченого.

Під час судового розгляду стороною захисту не ставилось питань щодо визнання будь-яких доказів сторони обвинувачення недостовірними, неналежними чи недопустимими. Разом з тим, сторона захисту вважала, що досліджені в суді докази не доводять вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а тому просить закрити провадження за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом 1-ої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Разом з тим, в поданих стороною захисту апеляційних скаргах зазначалось, що судом 1-ої інстанції надана невірна оцінка фактичним обставинам справи, однак вона не заявляла клопотання про дослідження доказів по справі. При цьому в апеляційній скарзі, захистом взагалі не вказано, в чому підлягає неповнота або порушення судом 1-ої інстанції при встановленні обставин кримінального провадження та оцінці доказів, а всі їх доводи фактично зводились до незгоди із прийнятим судовим рішенням.

Окрім того, під час судового розгляду судом 1-ої інстанції ретельно були досліджені та проаналізовані всі доводи сторони захисту щодо встановлення обставин провадження, та надана ним оцінка. Апеляційним судом не надається інша оцінка доказам у справі, у зв`язку з чим немає необхідності у повторному дослідженні всіх письмових доказів кримінального провадження та допиті свідків.

Версія та доводи ОСОБА_7 про незгоду з обвинуваченням, а також щодо суперечливості та відсутності достовірних доказів на підтвердження його умислу та мотиву на вчинення державної зради з посиланням на те, що його дії не завдали жодної шкоди, в тому числі державі, мають суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним способом захисту, що обумовлює необхідність відхилення судом його версії подій.

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги сторони захисту ОСОБА_7 , з урахуванням наданих матеріалів кримінального провадження, не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, в тому числі і в частині тверджень про наявність примусу до співпраці з представниками окупаційної адміністрації РФ та відсутності умислу на вчинення державної зради.

В апеляційній скарзі вказано, що 31.05.2022 року ОСОБА_7 разом із братом ОСОБА_10 звільнились та поїхали додому, а вже 01.06.2022 року до нього з`явились військові збройних сил РФ, які шляхом погроз фізичної розправи змусили його вийти на роботу до виправної колонії. З огляду на це, сторона захисту стверджує про відсутність в обвинуваченого будь-якого умислу на спричинення шкоди державі Україна, добровільність співпраці та фактичну можливість уникнення такої поведінки заперечується.

Проте апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, згідно з якими надана обвинуваченим версія подій є необґрунтованою, суперечить зібраним у справі доказам, та спростовується сукупністю встановлених фактів.

Зокрема, як правильно зазначено в мотивувальній частині вироку, значна частина працівників колонії, у тому числі осіб різного службового рівня, в тому числі і керівного складу, після початку окупації добровільно звільнилася з роботи та залишила тимчасово окуповану територію. Це вказує на реальну та доступну альтернативу, якою ОСОБА_7 свідомо не скористався, залишившись працювати на користь окупаційної адміністрації.

Посада, яку обіймав ОСОБА_7 , не мала критичного значення з точки зору інтересів РФ, а отже, твердження про "особливу зацікавленість" з боку окупантів у його особі є безпідставним. Також відсутні будь-які докази про реальні погрози чи дії, які б ставили під загрозу життя чи здоров`я обвинуваченого або членів його родини.

Апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції в оцінці внутрішньої мотивації обвинуваченого, яка була визначена через сукупність особистісних якостей малодушність, конформізм, безпринципність, бажання уникнення відповідальності та прагнення особистої вигоди. Як зазначено у вироку, для обвинуваченого поняття "Батьківщина" було зведено до територіального комфорту і засобу досягнення особистих цілей, що й зумовило його свідоме рішення залишитись на службі в установі, підконтрольній ворогу.

Доводи сторони захисту щодо відсутності умислу та відсутності реальної шкоди державі Україна спростовуються, зокрема, характером дій обвинуваченого, які сприяли легітимізації окупаційної влади, тривалістю роботи на посаді у колонії під контролем РФ, відсутністю будь-яких спроб припинити таку діяльність або звернутися до державних органів України, в тому числі шляхом фіксації злочину, звернення до правоохоронних органів чи міжнародних інституцій, усвідомленням значення та правових наслідків своїх дій, що підтверджується його тривалим професійним досвідом у сфері правоохоронної діяльності.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги про те, що можливо на початку війни, ОСОБА_7 міг виїхати з м. Херсона, однак після того як було введено казармене положення, то відповідно він втратив таку можливість, після чого він та брат прийшли на службу та доповіли про такі факти керівництву колонії, яка була під окупаційною владою, але жодної реакції не було та їм повідомили, що треба продовжувати працювати, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

З урахуванням того, що ОСОБА_7 розумів, що працює на окупаційну владу, та робив це добровільно, надані ним доводи не можуть бути визнані переконливими.

По-перше, твердження про те, що на початку війни він «можливо міг виїхати», є лише припущенням, яке не підтверджує відсутність реальної можливості залишити тимчасово окуповану територію. Вказівка на казармене положення також не є беззаперечним виправданням, оскільки у той період чимало цивільних, зокрема й чоловіків, шукали і знаходили шляхи виїзду. Саме по собі посилання на відсутність знань щодо можливості евакуації (йому не відомо) свідчить про пасивність, а не про відсутність вибору.

По-друге, факт того, що ОСОБА_7 доповів керівництву колонії про обставини, але продовжив працювати за вказівкою окупаційного адміністративного апарату, не знімає з нього відповідальності. Навпаки, це лише підтверджує, що, усвідомлюючи наявність окупаційної влади, він погодився на співпрацю з нею, фактично визнавши її легітимність.

По-третє, його рішення відмовитися від евакуації разом з окупаційною владою під час деокупації Херсона не може автоматично свідчити про його лояльність до України. Це рішення могло бути зумовлене особистими чи побутовими мотивами. Проте воно жодним чином не спростовує того факту, що до моменту деокупації він тривалий час здійснював трудову діяльність на користь окупаційної адміністрації добровільно.

Отже, наведені доводи не свідчать про примус чи відсутність альтернатив. У сукупності обставин дії ОСОБА_7 свідчать про його свідоме та добровільне співробітництво з окупаційною владою.

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що дії ОСОБА_7 вчинено з прямим умислом, із повним розумінням того, що вони завдають шкоди державному суверенітету та територіальній цілісності України, а тому вони обґрунтовано кваліфіковані за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Разом з тим, під час судового розгляду судом 1-ої інстанції ретельно були досліджені та вирішені по суті клопотання сторони захисту щодо невизнання фактичних обставин та суті пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення та надана ним оцінка.

Доводи сторони захисту про те, що в колонії в той проміжок часу відбувались бунти, під час яких засуджені вимагали їх випустити з колонії і якщо б вони випустили 1500 засуджених на вулиці м. Херсона, наслідки могли б бути дуже небезпечними для мешканців міста, тому він діяв в межах його повноважень для забезпечення безпеки мешканців міста, належними та допустимими доказами не підтверджені.

Натомість, доводи обвинуваченого про те, що можливо на початку війни, ОСОБА_7 міг виїхати з м. Херсона, однак оскільки було введено казармене положення, то відповідно він втратив таку можливість, об`єктивно спростовуються наведеною сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів, а також показаннями допитаних свідків. При цьому судом не встановлені порушення норм КПК під час досудового розслідування, які можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими.

Проаналізувавши досліджені докази у справі в сукупності, суд 1-ої інстанції визнав їх достовірними, допустимими, об`єктивно та послідовно підтверджуючими встановлені судом обставини та вину ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення. Апеляційний суд сприймає, як належні та достатні докази показання свідків: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_11 , оскільки їх покази були послідовними щодо обставин, які мали істотне значення для правильного вирішення справи, а саме: щодо часу, місця, способу вчинення кримінального правопорушення та щодо особи, яка їх вчинила. Покази цих свідків були логічними та узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами. Судом також не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що свідки з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити обвинуваченого. Крім того, зазначені свідки були у встановленому КПК України порядку попереджені про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України та приведені до присяги.

Дослідивши матеріали кримінального провадження та безпосередньо кожний наданий доказ як окремо, так і їх сукупність у взаємозв`язку, суд 1-ої інстанції прийшов обґрунтованого висновку, що всі письмові докази по справі, які надані суду прокурором, є вагомими для того, щоб визнати обвинуваченого винним по пред`явленому обвинуваченні, що відповідає стандартам доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов своє втілення як в положеннях ч.3 ст.17 КПК України.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Всі перелічені вище письмові докази, у співвідношенні з показаннями свідків та матеріалами справи мають доказове значення у цьому провадженні.

Так, частиною 2 ст. 17 КПК передбачено, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, суд 1-ої інстанції обґрунтовано висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованих злочинів.

Відтак, колегія суддів дослідила матеріали кримінального провадження, в яких наявні докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винних, встановила обставини та спосіб вчинених злочинів, поведінку винного і всі інші обставин, що мали відношення до справи.

Судом створені необхідні умови для виконання сторонами обвинувачення і захисту їх процесуальних обов`язків і здійснення прав, в тому числі і права на захист, досліджені всі представлені сторонами докази.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Апеляційний суд вважає, що у цьому кримінальному провадженні дотримано вимог статей 10, 22 КПК, створено необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в поданні доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Всі клопотання учасників процесу розглянуті відповідно до вимог закону.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 та ч.2 ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, версія сторони захисту щодо недоведеності винуватості обвинуваченого у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення спростовується сукупністю обставин справи, встановлених під час судового та апеляційного розгляду на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які виключають будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміновані злочини були вчинені і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину, стороною обвинувачення, на переконання апеляційного суду, поза розумним сумнівом доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Щоб бути справедливим, покарання не повинно перевищувати міру суворості, яка є достатньою для утримання людей від злочинів. Мета покарання полягає не в катуванні і муках людини і не в тому, щоб зробити неіснуючим вже скоєний злочин. Покарання не може бути марною жорстокістю і знаряддям злоби. Однією з головних складових мети покарання є прагнення перешкодити винному знову завдати шкоду суспільству й утримати інших від вчинення тих самих дій. Тому на думку суду слід застосовувати тільки такі покарання, які при збереженні пропорційності зі злочинами залишали б найбільш сильне і найбільш тривале враження на душу людей і були б найменш болісними для тіла злочинця.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції, зазначив, що враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

При призначені покарання обвинуваченому, судом було враховано суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченим злочину проти основ національної безпеки України в умовах воєнного стану, яка посягає на захист життєво важливих інтересів громадян, суспільства та держави, на її суверенітет, територіальну цілісність, недоторканість та обороноздатність, а також на суспільні відносини, які забезпечують саме існування України як суверенної, незалежної, демократичної і правової держави та дані про особу винного, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, суд дійшов висновку, що конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого, оцінка якій із певною деталізацією надана у вироку, дають підстави для призначення ОСОБА_7 покарання у межах санкції ч.2 ст. 111 КК України з конфіскацією майна.

Призначення вказаного покарання у виді позбавлення волі, буде відповідати загальним засадам кримінального провадження, тяжкості скоєних злочинів, їх обставинам, особі обвинуваченого, а також не тільки меті покарання передбаченого ст. 50 КК України, а й меті правосуддя, невід`ємною частиною якого є справедливість та верховенство права.

Водночас, в доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_7 вказував на те, що судом грубо порушено вимоги КПК України щодо оголошення повного змісту вироку та нероз`яснення йому права заявляти клопотання про його особисту участь в судових засіданнях апеляційного суду, чим порушено його право на захист, які апеляційний суд визнає необґрунтованими, з огляду на наступне.

За змістом ч.1 ст.376 КПК, судове рішення (вирок, ухвала) проголошується прилюдно, негайно після виходу з нарадчої кімнати. Головуючий у судовому засіданні роз`яснює зміст рішення, порядок і строк його оскарження.

Положеннями ч. 15 ст. 615 КПК України передбачено, що в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 08.12.2023 року суд першої інстанції після судових дебатів та останнього слова обвинуваченого, видалився до нарадчої кімнати (Т.3 а.п. 9-11), та керуючись положеннями вищенаведеної норми процесуального закону, після виходу з нарадчої кімнати 11.12.2023 року, оголосив резолютивну частину вироку (т. 3, а.с. 12) При цьому, суд не оголошував повний текст вироку, а одразу вручив його учасникам провадження, в тому числі обвинуваченому ОСОБА_7 , що підтверджується наявною в матеріалах провадження розпискою останнього (Т.3 а.с.24).

Частина 3 статті 376 КПК регламентує подальші дії суду після оголошення вироку, а саме обов`язок суду щодо роз`яснення обвинуваченому, захиснику, його законному представнику, потерпілому, його представнику, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, право на оскарження вироку в апеляційному порядку та право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень п.24 ч.1 ст.3 та Розділу IV КПК, окрім ст.ст. 379, 380 КПК, проголошення вироку судом першої інстанції є завершенням судового провадження в суді даної юрисдикції.

За таких підстав, посилання ОСОБА_7 на те, що проголошення резолютивної частини вироку порушило його право на захист є безумовно неспроможними, оскільки ним не наведено жодних аргументів щодо того, що проголошення вироку в порядку, передбаченому ч. 15 ст. 615 КПК України в будь-який спосіб перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Як свідчать дані реєстру судових рішень, повний текст надісланий судом до реєстру 19.12.2023 року.

При цьому вказана обставина не перешкодила ОСОБА_7 та його захиснику скористатися правом на апеляційне оскарження судового рішення, оскільки їх апеляційні скарги подані у передбачені законом процесуальні строки, а тому й не може вважатися істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону й, відповідно, бути підставою для скасування чи зміни, зокрема, вироку суду.

Апеляційний суд підкреслює, що, коли сторона вимагає скасування або зміни судового рішення, посилаючись на порушення, допущене під час кримінального провадження, вона має не тільки формально послатися на наявність такого порушення, а й обґрунтувати, що воно істотно позначилося на її можливостях відстоювати свою позицію у справі та/або реалізувати свої права або ж мало вплив на справедливість процесу в цілому.

Перевіривши доводи апеляційної скарги сторони захисту в цій частині, колегія суддів дійшла висновку про відсутність порушення вимог ст. 376 КПК України, на які посилається обвинувачений, оскільки він не зазначає про те, як проголошення вступної та резолютивної частини вироку із врученням йому повного тексту у той же день, позбавило ОСОБА_7 можливості реалізувати належні йому процесуальні права, зокрема на ознайомлення зі змістом рішення, на його оскарження, або ж вплинуло на справедливість процесу загалом.

При цьому, апеляційний суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 подали апеляційній скарги у передбачений законом строк, тобто були ознайомлені із мотивами прийнятого судового рішення та скористались правом на його оскарження.

Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_7 про нероз`яснення йому судом 1-ої інстанції права заявляти клопотання про його особисту участь в судових засіданнях апеляційного суду, апеляційний суд визнає їх хибними, оскільки такий обов`язок місцевого суду не передбачений вимогами КПК України, при цьому обвинувачений представлений захисником, який заявив таке клопотання апеляційному суду та ОСОБА_7 приймав особисту участь в судових засіданнях апеляційного суду та підтримував свою захисну позицію.

Згідно приписів п. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Ретельно перевіривши всі доводи апеляційних скарг та доповнень сторони захисту, апеляційний суд вважає їх такими, що не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки 1-ої інстанції дослідив обставини справи в повному обсязі, обґрунтування у вироку основані на досліджених матеріалах кримінального провадження, тому підстави для зміни або скасування вироку відсутні.

Отже, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг сторони захисту, з підстав, викладених вище.

Керуючись ст. 24, 370, 376, 404, 405, 407, 418, 420, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 11.12.2023 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000094 від 17.03.2023 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання законної сили, а засудженим, який тримається під вартою у той же строк, з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4