Справа № 202/2822/25
Провадження № 1-кс/202/4815/2025
УХВАЛА

Іменем України

26 червня 2025 року м. Дніпро

Дніпро «30» червня 2025 року

Слідчий суддя Індустріального районного суду м. Дніпра ОСОБА_1 за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_3 про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0000278, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 лютого 2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, ,

ВСТАНОВИВ:

Прокурор звернувся з клопотанням про накладення арешту на квартиру загальною площею 30,9 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу №32 від 26 лютого 2024 року, з метою збереження речового доказу в кримінальному провадженні. Клопотання обґрунтовано підозрою у шахрайстві, пов`язаному з використанням фіктивного паспорта ОСОБА_5 під час укладення договору.

Розглянувши клопотання, слідчий суддя дійшов висновку, що воно не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арешт майна може бути застосовано лише за наявності сукупності підстав або розумної підозри, що майно є доказом кримінального правопорушення, підлягає конфіскації або забезпечує цивільний позов. У поданих матеріалах відсутні достатні докази, які б підтверджували, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , є безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення або містить сліди злочину, як того вимагає ст. 98 КПК України.

З матеріалів клопотання вбачається, що договір купівлі-продажу був укладений 26 лютого 2024 року, тобто більше ніж за рік до внесення відомостей до ЄРДР (19 лютого 2025 року). Прокурором не надано доказів, які б свідчили про те, що квартира була набута саме внаслідок шахрайських дій, а не в інший спосіб, що передував початку досудового розслідування.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Броньовський проти Польщі» від 22 червня 2004 року), обмеження права власності має бути пропорційним і обґрунтованим. У даному випадку прокурор не довів, що незастосування арешту призведе до приховування, пошкодження, псування, знищення або відчуження майна, як того вимагає ч. 11 ст. 170 КПК України. Відсутність таких доказів робить накладення арешту непропорційним втручанням у право власності ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України, розгляд клопотання без повідомлення власника майна допускається лише за наявності обґрунтованих ризиків втрати майна. Прокурор не надав переконливих доказів існування таких ризиків, що унеможливлює розгляд клопотання в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 172 КПК України.

Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя вважає, що клопотання прокурора не містить достатніх підстав для накладення арешту на вказане майно, а його задоволення може призвести до невиправданого обмеження права власності, що суперечить ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На підставі викладеного, керуючись статтями 40, 98, 110, 131, 167, 170-172 КПК

України,

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у задоволенні клопотання прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_3 про накладення арешту на квартиру загальною площею 30,9 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 підставі договору купівлі-продажу №32 від 26 лютого 2024 року.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом пяти днів з моменту отримання копії цієї ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1