Справа №585/4744/23 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/484/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5

прокурора - ОСОБА_6

засудженого - ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у режимі відеоконференції, у залі суду у м. Суми кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03 жовтня 2024 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання, -

ВСТАНОВИЛА:

До Роменського міськрайонного суду Сумської області звернувся засуджений ОСОБА_7 з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, у задоволенні якого, ухвалою від 03 жовтня 2024 року, було відмовлено. Своє рішення суд вмотивував тим, що сталою судовою практикою, за нормами чинного законодавства України, механізму умовно-дострокового звільнення засуджених до довічного позбавлення волі або заміни саме судом невідбутої такими особами частини покарання на більш м`яке, не передбачено. Такий механізм має бути встановлений в нормативно-правових актах, що не відносяться до компетенції суду. На даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не реформована, зміни до законодавства не внесені, а тому, підстави для умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_7 від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, відсутні. Проте, чинним законодавством України про кримінальну відповідальність передбачено механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, і як такою можливістю, так і можливістю звернутись до суду з клопотанням на підставі ч. 5 ст. 82 КК України.

Не погодившись з таким судовим рішенням, засуджений ОСОБА_7 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03 жовтня 2024 року, постановити нове рішення, яким задовольнити його клопотання про умовно-дострокове звільнення від покарання з пенологічних підстав. Визнати порушення Роменським міськрайонним судом Сумської області строків, встановлених ч.3 ст. 539 КПК України, для розгляду даної справи. Зобов`язати начальника ДУ «Роменська виправна колонія (№ 56)» протягом п`ятнадцяти днів повторно скласти проект висновку його ступеня виправлення, який розглянути легітимною комісією установи за його участі.

В обґрунтування своїх вимог, засуджений посилається на те, що Інститут помилування в Державі Україна не працює, за всю історію незалежності України президентом було помилувано лише дві особи, крім того, він має дві судимості, а тому, не підпадає під встановлені критерії помилування, тобто, його клопотання про помилування не буде задоволено. Крім того, у випадку подання адміністрацією колонії до суду подання про заміну йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком від 15 до 20 років, він, фактично, отримає подвійне покарання за один і той же злочин, оскільки згідно ст. 82 КК України, строк його покарання буде обчислюватися з дня заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, тобто, початок строку, встановлений йому вироком Апеляційного суду Черкаської області від 23 квітня 2004 року, який рахується з 29 липня 2003 року, анулюється, що вказує на порушення ст. 61 Конституції України та ч. 1 ст. 7 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. При цьому, ч 2 ст. 63 КК України, встановлено строкове покарання від одного до п`ятнадцяти років, таким чином, при пом`якшенні судом йому покарання, його строк не повинен перевищувати 15 років, відлік якого розпочинається з 29 липня 2003 року. Оскільки він відбуває покарання більше двадцяти одного року, то суд, пом`якшуючи покарання, повинен обмежити його тим строком, який він вже відбув, а в іншому випадку, буде недотримано ч. 4 ст. 80 КК України, якою передбачено, що перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину, а він за час відбування покарання, нового злочину він не вчиняв.

Апелянт вказує, що до ст. 63 КК України зміни не вносились, максимальний строк покарання залишився 15 років, однак, національні суди при заміні покарання у виді довічного позбавлення волі на певний строк, до відбутого особою строку покарання, добавляють строк покарання від 15 до 20 років. Станом на сьогоднішній день, він перебуває в ув`язненні 21 років і 3 місяці. Якщо суд пом`якшить йому покарання відповідно до чинного законодавства, то до вже відбутого покарання буде добавлено 20 років, тобто, для звільнення з місць позбавлення волі він повинен відбути покарання, як мінімум, 42 роки, що виходе за межі строку, встановленого ч. 2 ст. 63 КК України. На час звільнення його вік сягатиме, як мінімум, 71 рік, до такого віку в Україні не доживають громадяни навіть з високим рівнем достатку та медичним забезпеченням, в той же час умови утримання засуджених, зокрема, його, далекі від людських, що неодноразово встановлено рішеннями Європейського суду з прав людини.

При цьому, на думку засудженого, суд, може звільнити його умовно-достроково з пенологічних підстав, керуючись Основним законом - Конституцією України та міжнародними договорами, ратифікованими Україною, оскільки він не несе небезпеки суспільству та оточуючим і відповідає усім критеріям виправлення, встановленим ст. 6 КВК України, на тих же самих умовах, що передбачені засудженим до позбавлення волі на певний строк, оскільки всі засуджені рівні перед законом. Однак, розглядаючи його клопотання, суд на зазначені обставини уваги не звернув і не надав оцінки його доводам щодо врахування при розгляді справи ухвали Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 лютого 2013 року, якою особу, засуджену до покарання у виді довічного позбавлення волі, було звільнено з місць позбавлення волі, оскільки вона відбула 18 років позбавлення волі і дане рішення ґрунтуються на ухвалі Верховного Суду України від 21 листопада 2006 року.

Крім того, як зазначає апелянт, в оскаржуваній ухвалі зазначено, що висновки ступеня його виправлення складені Роменською ВК-56 невідповідно до вимог, встановлених Методикою визначення ступеня виправлення засудженого від 19 жовтня 2023 року № 117/39173. Дану обставину визнав в судовому засіданні і представник Роменської ВК-56, пояснюючи, що на момент складання цих висновків 01 грудня 2022 року така методика розроблена ще не була. Проте, суд залишив його вимогу, зазначену у прохальній частині його клопотання, про зобов`язання керівника ДУ «Роменська виправна колонія (№ 56)» повторно скласти проект висновку ступеня його виправлення, який розглянути легітимною комісією установи за його участі, без розгляду, чим погіршив його становище, оскільки з моменту складання попереднього висновку минув 1 рік та 11 місяців. За цей строк комісія установи повинна була провести засідання щодо розгляду ступеня його виправлення двічі, і цей недолік суду першої інстанції повинен виправити суд апеляційної інстанції, оскільки відсутність висновків про ступінь виправлення позбавляє його можливості реалізувати своє право на пом`якшення покарання в порядку ст. 82 КК України.

Також, апелянт вказує і на те, що розгляд його клопотання про умовно-дострокове звільнення від покарання тривав у суді першої інстанції 11 місяців замість 10 днів, тобто з порушенням розумних строків, встановлених ч. 3 ст. 539 КПК України.

За таких обставин, як зазначає засуджений, вважати оскаржуване рішення таким, що відповідає вимогам національного законодавства, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини, підстави відсутні, у зв`язку з чим ухвала суду першої інстанції підлягає безумовному скасуванню, з постановленням нового рішення про задоволення вимог поданого ним клопотання.

Заслухавши доповідь головуючого судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги, засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які подану апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити, прокурора, який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, просив залишити її без змін, а апеляційну скаргу засудженого без задоволення, перевіривши матеріали даного провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На думку колегії суддів, при вирішенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, вищезазначені вимоги закону судом першої інстанції було дотримано в повному обсязі.

Так, відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Рішенням Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють умовно-дострокове звільнення до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

При цьому, зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 82 КК України із змінами, внесеними згідно із Законом України № 2690-ІХ від 18 жовтня 2022 року, невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 81 КК України із змінами, внесеними згідно із Законом України № 2690-ІХ від 18 жовтня 2022 року, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання.

З наведених норм вбачається, що на даний час засуджені, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, мають право на заміну невідбутої частини покарання на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, незалежно від строку відбутого ним покарання та лише в подальшому на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

При чому заміна довічного покарання на строкове може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, ОСОБА_7 засуджений вироком апеляційного суду Черкаської області від 24 березня 2004 року ОСОБА_7 засуджений за ч.4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 357, ч. 3 ст.15, п.п. 1,6 ч. 2 ст. 115, п. 6 ч. 2 ст. 115, ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 12 жовтня 2004 року вирок апеляційного суду Черкаської області від 24 березня 2004 року було залишено без змін.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 24 травня 2019 року, засудженому ОСОБА_7 було замінено покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на строк 20 років, за умови належної поведінки ОСОБА_7 , яку ухвалою Сумського апеляційного суду від 27 серпня 2019 року було скасовано з постановленням нової ухвали, про відмову останньому у задоволенні його клопотання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Апеляційного суду Черкаської області від 24 березня 2014 року, про встановлення терміну перегляду питання умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

При цьому, судом першої інстанції було встановлено, що згідно довідки ДУ «Роменська ВК (№ 56)», станом на 20 лютого 2024 року ОСОБА_7 відбув 20 років 6 місяців 21 день позбавлення волі, а тому має право на розгляд щодо нього судом питання про заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням у порядку, визначеному ст. 82 КК.

Однак, відповідно до встановленого чинним законодавством порядку без вирішення питання про попередню заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років неможливе застосування умовно-дострокового звільнення до засудженого, який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі.

Проте, як зазначалось вище, ухвалою Сумського апеляційного суду від 27 серпня 2019 року було прийнято рішення про відмову ОСОБА_7 у задоволенні, в тому числі, поданого ним клопотання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, і дані про те, що останній після вказаного рішення звертався до суду з аналогічним клопотання, яке було задоволено, відсутні.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_7 у задоволенні його вимог щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, з посиланням на те, що відповідно до визначеного законодавством порядку, без вирішення питання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі, неможливе застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання до засудженого, який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, з чим колегія суддів погоджується в повному обсязі.

При цьому, на спростування доводів апелянта щодо порушення судом Конституції України, недотримання Європейської конвенції з прав людини та практики ЄСПЛ, то колегія суддів зауважує, що у Конституції України та законах України відсутні повноваження суду на застосування до особи, засудженого до довічного позбавлення волі умовно-дострокового звільнення, несуперечність застосування покарання у виді довічного позбавлення волі нормам міжнародного права, на даний час відсутні правові підстави для задоволення клопотання засудженого.

Крім того, колегія суддів наголошує, що у справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and Оthers v. the United Kingdom), рішення від 23 вересня 1998 року, ЄСПЛ наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія. Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом», зумовлюють повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права».

Також, у п. 97 рішення «Кафкаріс проти Кіпру» ЄСПЛ зазначив, що призначення покарання у виді довічного позбавлення волі дорослому злочинцю само по собі не заборонено і не протирічить ст. 3 та будь-якій іншій статті Європейської конвенції з прав людини з посиланням на численні рішення у справах ЄСПЛ.

При цьому, у п. 98 зазначеного рішення, вказано, що аналіз судової практики ЄСПЛ щодо можливості скорочення довічного позбавлення волі свідчить про те, що якщо національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного позбавлення волі з метою його пом`якшення, скорочення, припинення чи умовно-дострокового звільнення засудженого, цього достатньо для відповідності вимогам ст. 3 Європейської конвенції з прав людини.

Крім того, колегія суддів зауважує, що ті характеристики, які були складені на засудженого під час відбування ним покарання у ДУ «Роменська виправна колонія №56», у даному випадку, на законність прийнятого судом першої інстанції рішення, жодним чином не впливають, оскільки висновки щодо ступеня виправлення останнього можуть мати значення при розгляді клопотання про заміну призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, з яким останній не позбавлений завернутись до суду у передбаченому Законом порядку.

Також, колегія суддів звертає увагу і на те, що апелянтом не надано доказів на підтвердження того, що ті висновки, які зазначені у характеристиках, та які були враховані судом, є упередженими чи необ`єктивними.

Що стосується доводів апелянта щодо порушення судом першої інстанції строків розгляду поданого ним клопотання, встановлених ч. 3 ст. 539 КПК України, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, дійсно, положеннями ч. 3 ст. 539 КПК України передбачено, що клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, розглядається протягом десяти днів з дня його надходження до суду суддею одноособово, крім питання щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, розгляд якого здійснюється колегіально судом у складі трьох суддів, згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 цього Кодексу, з урахуванням положень цього розділу.

З матеріалів вказаного кримінального провадження, вбачається, що клопотання засудженого надійшло до Роменського міськрайонного суду Сумської області 28 листопада 2023 року і було призначено до розгляду на 07 грудня 2024 року. Однак, у вказаний день судовий розгляд не відбувся у зв`язку з перебуванням головуючого-судді у відпустці, а подальші відкладення були пов`язані з задоволенням різного роду клопотань як засудженого, так і його захисника ОСОБА_9 , а також, у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги.

Таким чином, вважати, що при розгляді клопотання засудженого судом першої інстанції було допущено вимоги вищезазначеного Закону підстави відсутні, оскільки у такий спосіб суд дотримав як права учасників, передбачені кримінальним процесуальним законом, так і їх право на справедливий суд.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено законне та обґрунтоване рішення, підстав для його скасування відсутні, у зв`язку з чим оскаржувану ухвалу слід залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України,

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03 жовтня 2024 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання, залишити без зміни, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає чинності негайно та касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4