Номер провадження: 11-сс/813/826/25
Справа № 523/4674/25 1-кс/523/1457/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 11.04.2025 про арешт майна у к/п №002395 від 25.11.2024 за ч. 3 ст. 368 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Зазначеною ухвалою слідчого судді в межах к/п №002395 від 25.11.2024 було частково задоволено клопотання ст. слідчого в ОВС 2 СВ (із дислокацією в м. Одесі) ТУ ДБР розташованого у м. Миколаєві ОСОБА_8 та було накладено арешт із забороною відчуження та розпорядження на майно, яке було вилучено 27.03.2025 в ході обшуку, а саме на транспортний засіб марки Skoda Superb, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 . Окрім того, було накладено арешт із забороною відчуження, розпорядження та користування на майно, яке було вилучено 27.03.2025 в ході а саме на 100 предметів зовні схожих на боєприпаси до вогнепальної зброї із маркуванням 9 мм. форт «Makarov» та 8 предметів зовні схожих на боєприпаси до вогнепальної зброї із маркуванням «9 х18 м Makarov ССІ», загальна кількість 108 шт.; 2 аркуші формату А4 із чорновими записами; поліс №223669403 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 24.09.2024 на страхування ТЗ марки Skoda Superb, д.н.з. НОМЕР_1 на 1 арк.; поліс № 216897714 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 19.09.2023 на страхування Т3 марки Skoda Superb, д.н.з. НОМЕР_2 на 1 арк.; поліс № 210779645 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 29.08.2022 на страхування ТЗ марки Skoda Superb, д.н.з. НОМЕР_3 на 1 арк. та до нього договір добровільного страхування «КОПЛЕКС» від 29.08.2022 № 12-06/EP-210779645 на 1 арк.;поліс №205761978 обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 06.09.2021 на страхування Т3 марки Skoda Superb, д.н.з. НОМЕР_2 на 1 арк. та до нього договір добровільного страхування «КОПЛЕКС» від 06.09.2021 № 12-06/EP-205761978 на 1 арк.;поліс № 201201750 обов?язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 06.09.2021 на страхування ТЗ марки Skoda Superb, д.н.з. НОМЕР_1 від 10.09.2020 на 1 арк. та до нього договір добровільного страхування «КОПЛЕКС» від 10.09.2020 №12-06/EP-201201750 на 1 арк.; щоденник в твердій палітурці, червоного кольору, з чорновими записами ОСОБА_10 , щодо ремонтних робіт по вказаному транспортному засобі.

Обґрунтовуючи прийняте рішення, слідчий суддя зазначив, що вилучене в ході обшуку майно відповідає критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, оскільки могло зберегти на собі сліди кримінального правопорушення, відтак, є підстави вважати, що воно було отримано внаслідок його вчинення, що в свою чергу свідчить про наявність необхідності в забезпеченні збереження вилученого майна.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

Не погодившись із ухвалою слідчого судді захисник ОСОБА_6 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що вона є необґрунтованою з таких підстав:

- поза увагою слідчого судді залишилася та обставина, що ухвалою слідчого суді, якою було надано дозвіл на проведення обшуку транспортного засобу не було надано дозвіл на вилучення транспортного засобу;

- ОСОБА_7 не є власником транспортного засобу, а лише його використовує. Власником автомобіля є ОСОБА_9 , який 06.10.2015 видав на ім`я ОСОБА_11 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом. У подальшому, 08.04.2025 ОСОБА_11 звернувся до слідчого ДБР ОСОБА_8 про повернення транспортного засобу, оскільки ОСОБА_7 не є його власником, однак відповіді не отримав. Таким чином, оскільки транспортний засіб не належить підозрюваному ОСОБА_7 , ним неможливо забезпечити ні спеціальну конфіскацію, ні спеціальну конфіскацію як вид покарання;

- слідчим суддею при постановлені оскаржуваної ухвал не було оцінено співмірність обмеження права власності третіх осіб та формально зазначено про відповідність транспортного засобу ст. 98 КПК України, оскільки не зазначено, яким саме критеріям відповідає транспортний засіб;

- вилучені предмети, які схожі на боєприпаси не є майном підозрюваного ОСОБА_7 . Більш того, оскільки зазначене майно вилучене з обігу та не є тимчасово вилученим майно, воно не підлягало арешту;

За таких обставин, захисник ОСОБА_6 просить касувати ухвалу слідчого судді від 11.04.205 та постановити нову ухвалу, якою відмовити слідчому у задоволенні клопотання про арешт майна, за виключенням 100 предметів зовні схожих на боєприпаси до вогнепальної зброї із маркуванням 9 мм. форт «Makarov» та 8 предметів зовні схожих на боєприпаси до вогнепальної зброї із маркуванням «9 х18 м Makarov ССІ», загальна кількість 108 шт.

На адресу апеляційного суду надійшла заява захисника ОСОБА_6 , в якій вона просила розглядати апеляційну скаргу за її відсутності та за відсутності підозрюваного ОСОБА_7 , водночас, прокурор ОСОБА_12 також направив на адресу апеляційного суду заяву, в якій просив розглядати апеляційну скаргу за його відсутності, проти її задоволення заперечував.

Відтак, відповідно до положень ч. 4 ст. 107 та ст. 405 КПК України розгляд проведено без учасників судового розгляду та без фіксації за допомогою технічних засобів.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали судового провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

За приписами ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частина 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як вбачається з мотивувальної частини ухвали, слідчий суддя зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на таке.

За приписами ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно із ч. 2 ст. 170 КПК арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

В свою чергу, п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України встановлює, що у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень ст. 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження серед іншого є те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Так, як вбачається з матеріалів, які надані апеляційному суду, слідчими 2 СВ (із дислокацією в м. Одесі) ТУ ДБР, розташованого в м. Миколаєві здійснюється досудове розслідування у к/п № 0002395 від 25.11.2024, за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Досудовим розслідування встановлено що, ОСОБА_7 , будучи службовою особою правоохоронного органу, займаючи посаду заступника начальника сектору превенції ВП №4 ОРУП №1 ГУНП в Одеській обл., маючому спеціальне звання капітан поліції, діючи за попередньою змовою із ОСОБА_13 , що займає посаду начальника ВП №4 ОРУП №1 ГУНП в Одеській обл. маючи спеціальне звання майор поліції, у період з кінця листопада 2024 по 27.03.2025, діючи умисно, з метою особистого незаконного збагачення, отримали від мешканця м. Одеси ОСОБА_14 неправомірну вигоду у розмірі 45166 грн. за невчинення в інтересах ОСОБА_14 дій з використанням наданого службового становища, а саме: за не притягнення ОСОБА_14 до адміністративної відповідальності за допущені порушення під час ведення господарської діяльності та невжиття заходів мобілізаційного характеру до найманих ОСОБА_14 працівників.

Згодом, 27.03.2025 в період часу з 14 год. 48 хв. до 15 год. 47 хв. слідчим ДБР на підставі ухвали слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 24.03.2025, проведено обшук за адресою: м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, буд. 170-А, де було виявлено та вилучено зазначене вище майно.

Завданням арешту майна слідчий визначив необхідність збереження речових доказів, оскільки щоденник із записами про ремонт та чорнові записи мають інформацію, яка свідчить про те, що реальним власником автомобіля є саме ОСОБА_7 та з приводу систематичності протиправної діяльності, окрім того, у автомобілі перевозилися грошові кошти від підприємців Київського району м. Одеси.

Відповідно до приписів ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З матеріалів судового провадження вбачається, що постановою слідчого 27.03.2025 вилучене майно було визнано речовими доказами.

При цьому, у межах зазначеного кримінального провадження ОСОБА_7 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Перевіряючи аргументи захисника з приводу того, що ухвалою слідчого суді, якою було надано дозвіл на проведення обшуку транспортного засобу не було надано дозвіл на вилучення транспортного засобу, апеляційний суд зауважує, що у такому разі транспортний засіб вважається тимчасово вилученим майном.

При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

Водночас, як вбачається із накладної служби кур`єрської доставки, клопотання про арешт майна були направлені до суду 28.03.2025, тобто в межах передбаченого КПК України строку.

Апеляційний суд враховує аргументи захисника з приводу того, що автомобіль належить ОСОБА_9 , в той же час наголошує, що відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Колегія суддів враховує, що зазначеним транспортним засобом користується підозрюваний ОСОБА_7 , що не заперечується стороною захисту, та з огляду на те, що досудове розслідування триває, апеляційний суд приходить до висновку про те, що застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження наразі є виправданим, зокрема з метою огляду транспортного засобу та призначення відповідних судових експертиз.

Разом з тим, перед тим, як визначити справедливий баланс між інтересом особи, котрій належить майно, та інтересом суспільства у боротьбі зі злочинністю, суд, вирішуючи питання про конфіскацію, має перш за все встановити, чиї майнові інтереси постраждають у випадку конфіскації такого майна.

У цьому контексті, апеляційний суд також враховує, що санкцією ст. 368 КК України передбачено покарання у виді конфіскації майна, відтак у ході проведення досудового розслідування підлягає перевірці наявність або відсутність у номінального власника права на спірне майно та інтересу в його поверненні.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, серед іншого, що знаходження балансу між суспільним інтересом у попередженні злочинів та захистом прав зацікавлених осіб у таких обставинах означає, що покладання такого тягаря на власника відповідного майна може бути виправданим, лише якщо його інтерес у поверненні йому майна переважується ризиком, що таке повернення полегшить вчинення злочинів і зашкодить боротьбі з організованою злочинністю.

Окрім того, апеляційний суд враховує, що слідчим суддею на виконання приписів ст. 173 КПК України слідчим суддею був застосований найменш обтяжливий спосіб арешту майна, а саме без позбавлення права користування, що свідчить про те, що слідчим суддею було дотримано справедливий баланс між правом власності і потребами досудового розслідування.

Апеляційний суд також вважає обґрунтованим накладення арешту на поліси та чорнові записи, оскілки вони потребують збереження для встановлення усіх обставин, які підлягають доказуванню в рамках кримінального провадження.

Відтак, апеляційний суд приходить до висновку про те, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власників майна з метою забезпечення кримінального провадження, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Апеляційний суд також враховує, що обраний слідчим суддею захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, обумовлений метою проведення досудового розслідування, а його межі у часі окреслені строками, які регламентуються нормами ст. 219 КПК України.

У цьому контексті колегія суддівзвертає увагу апелянта на можливість звернення з клопотанням до слідчого судді, суду про скасування арешту в порядку ст. 174 КПК України, при умові, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба.

Приписами п. 1) ч. 3 ст. 407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Отже, апеляційний суд вважає, що на теперішній час підстави для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 та скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді відсутні.

Керуючись ст.ст. 24, 170-173, 370, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 11.04.2025, про арешт майна, перелік якого міститься в мотивувальній частині ухвали, вилученого 27.03.2025 в ході проведення обшуку за адресою: м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, буд. 170-А, у к/п №002395 від 25.11.2024 за ч. 3 ст. 368 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4