УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 року

м. Київ

справа № 168/1106/24

провадження № 51-1946ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Старовижівського районного суду Волинської області від 03 грудня 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 02 квітня 2025 року у кримінальному провадженні № 70000329 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Старовижівського районного суду Волинської області від 03 грудня 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 3 місяці.

Також місцевий суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, запобіжного заходу, арешту майна та речових доказів у кримінальному провадженні.

Як встановив суд у вироку, 17 серпня 2024 року приблизно о 23:00 ОСОБА_4 , перебуваючи в кімнаті будинку на АДРЕСА_1 у стані алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій, під час сварки зі своїм сином ОСОБА_6 , яка виникла на ґрунті особистих неприязних відносин внаслідок зловживання спиртним, умисно завдав один удар ножем в черевну порожнину ОСОБА_6 , в результаті чого заподіяв небезпечне для життя в момент спричинення тяжке тілесне ушкодження, від якого настала смерть ОСОБА_6 .

Волинський апеляційний суд ухвалою від 02 квітня 2025 року вирок Старовижівського районного суду Волинської області від 03 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить змінити вирок Старовижівського районного суду Волинської області від 03 грудня 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 02 квітня 2025 року і призначити ОСОБА_4 на підставі ст. 69 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Обґрунтовуючи вимоги, касатор стверджує, що місцевий суд, установивши наявність двох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, помилково не застосував приписів ст. 69 КК, а апеляційний суд не усунув цієї помилки.

Також, на переконання захисника, суди попередніх інстанцій проігнорували його доводи та не навели в оскаржуваних судових рішеннях обґрунтування щодо неможливості або недоцільності застосування приписів ст. 69 КК. Крім того, скаржник звертає увагу Суду на: позицію потерпілої, яка просила суворо не карати ОСОБА_4 ; особу засудженого, який позитивно характеризується, до затримання офіційно був працевлаштованим, раніше не судимий, є особою похилого віку.

Викладене вище, як вважає захисник, свідчить про призначення ОСОБА_4 вочевидь несправедливого, занадто суворого покарання, що визначено з порушенням норм ст. 65 КК.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації діяння ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 121 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки захисник не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Водночас безпідставними, на переконання колегії суддів Верховного Суду, є твердження касатора про наявність правових підстав для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом на підставі приписів ст. 69 КК з огляду на таке.

Згідно зі статтями 50 і 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Як передбачено положеннями ч. 1 ст. 69 КК (у редакції Закону, чинній на час вчинення діяння), за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків, визначених цим Кодексом, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винуватого, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Згідно з приписами ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Так, призначаючи ОСОБА_4 покарання, місцевий суд врахував: особу засудженого, який вперше притягається до кримінальної відповідальності, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце роботи та проживання, за якими позитивно характеризується; обставини справи, а саме те, що обвинувачений вчинив умисний тяжкий злочин; наявність обставин, які обтяжують покарання - вчинення кримінального правопорушення стосовно особи, з якою винний перебував у сімейних відносинах, та вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння; наявність обставин, які пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; непоправні наслідки, що настали внаслідок кримінального правопорушення; думку потерпілої, яка не має претензій до засудженого і просила пом`якшити йому покарання.

Урахувавши викладене, суд вважав за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання в межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 121 КК. Саме таке покарання, на переконання суду першої інстанції, відповідатиме положенням ч. 2 ст. 65 КК.

Водночас з огляду на наявність двох обставин, які обтяжують покарання, наслідків, що настали, обставин справи, місцевий суд вказав про відсутність підстав для застосування положень ст.69 КК.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду захисник подав апеляційну скаргу, у якій просив суд апеляційної інстанції призначити із застосуванням приписів ст. 69 КК його підзахисному покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Волинський апеляційний суд під час перегляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 не встановив підстав для зміни вироку місцевого суду та відмовив у задоволенні апеляційних вимог захисника, аргументувавши таке рішення.

Так, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону України щодо призначення покарання та дійшов обґрунтованих висновків як про відсутність підстав для застосування приписів ст. 69 КК, так і про можливість виправлення обвинуваченого лише в умовах реальної ізоляції від суспільства із відбуванням покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 3 місяці. Таке покарання, як зазначив апеляційний суд, повністю відповідатиме тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, встановленим обставинам справи та даним про особу засудженого й сприятиме меті покарання, буде достатнім для виправлення засудженого та попередження в подальшому вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Крім того, колегія суддів зауважила, що думка потерпілої про необхідність призначення обвинуваченому мінімального покарання має бути врахована судом разом з іншими матеріалами кримінального провадження та фактичними обставинами справи, проте висновок суду про вид та розмір призначеного обвинуваченому покарання не може ґрунтуватись лише на позиції потерпілої щодо виду та міри покарання.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

На переконання Верховного Суду, викладене вище свідчить, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, зокрема, щодо необхідності призначення засудженому покарання в наближеному до мінімального розміру, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 121 КК. Саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення.

Крім того, Суд зауважує, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення (ч. 2 ст. 65 КК). Виправленням засудженого є такий вплив покарання на його свідомість, за допомогою якого усуваються ті його негативні риси, що призвели до вчинення кримінального правопорушення, і виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженого, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального. Досягнення мети виправлення означає, що в результаті застосування до засудженого засобів кримінально-правового впливу в його особистості відбулися такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів. Воно досягається через усвідомлення та засудження винуватим вчиненої ним суспільно небезпечної дії. Водночас виправлення має спиратися на об`єктивні обставини, які здатні забезпечити ресоціалізацію засудженого.

Зі змісту оскаржених судових рішень вбачається, що суди попередніх інстанцій дали належну оцінку обставинам, встановленим у цьому кримінальному провадженні.

Водночас доводи захисника про безпідставне незастосування судами приписів ст. 69 КК не є слушними. Так, застосовуючи положення цієї правової норми, суд повинен не просто встановити наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання, а з урахуванням особи винного умотивувати, яким чином такі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Крім того, ці обставини чи їх сукупність мають перебувати в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, поведінкою особи під час його вчинення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи.

У цьому кримінальному провадженні хоча і було встановлено наявність двох пом`якшуючих покарання обставин (щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення), однак вони істотно не знижують ступеню тяжкості вчиненого злочину, зокрема й з огляду на наявність двох обставин, які обтяжують покарання; тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, що відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином; непоправні тяжкі наслідки у виді загибелі людини, тоді як відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя, здоров`я та безпека належать до найвищих соціальних цінностей.

Також суд касаційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу касатора, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Водночас доводи захисника з огляду на викладені вище обставини, на переконання Суду, не свідчать про істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненим протиправним діянням, як і не свідчать про наявність правових підстав для призначення ОСОБА_4 більш м`якого покарання. За таких обставин у цьому провадженні не має причин вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість.

Отже, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів засудженого, у зв`язку з чим немає підґрунтя для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень. З огляду на зазначене вище відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Старовижівського районного суду Волинської області від 03 грудня 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 02 квітня 2025 року

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3