Житомирський апеляційний суд
Справа №295/3285/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/473/25
Категорія ч.4 ст.185 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

законного представника потерпілої ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

законного представника

обвинуваченої ОСОБА_10

обвинуваченої ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №295/3285/24 за апеляційними скаргами захисника обвинуваченої ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_7 та заступника керівника Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_12 на вирок Богунського районного суду м.Житомира від 23.01.2025 відносно

ОСОБА_11 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована: АДРЕСА_1 , та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,

в с т а н о в и в:

зазначеним вироком ОСОБА_11 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.ст.75, 104 КК України звільнено ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання, якщо вона протягом 1 року не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на неї обов`язки.

Відповідно до ст.76 КК України, в період іспитового строку покладено на ОСОБА_11 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Відповідно до частини 3 ст.76 КК України покладено на ОСОБА_11 обов`язок виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою «Формування життєвих навичок» Модуль 4 «Цілепокладання та побудова життєвих планів».

Цивільний позов законного представника потерпілого задоволено. Стягнуто з законного представника неповнолітньої ОСОБА_10 , яка діє в інтересах неповнолітньої обвинуваченої ОСОБА_11 , на користь законного представника потерпілого ОСОБА_8 , яка діє в інтересах неповнолітньої потерпілої ОСОБА_9 , в рахунок відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти в сумі 20499 грн.

Стягнуто з ОСОБА_11 на користь держави судові витрати на проведення судової товарознавчої експертизи №25/24-25 від 19.01.2024 року в розмірі 3029,12 грн.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 24.10.2023р близько 11 год. 05 хв., ОСОБА_11 перебувала у сквері по вул. Чуднівська, 101 м.Житомир, де побачила залишений неповнолітньою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на дерев`яній лавці мобільний телефон марки «Арррle», моделі «IPhone 11», в корпусі білого кольору. В цей час та за указаних обставин у ОСОБА_11 виник злочинний умисел направлений на таємне викрадення зазначеного мобільного телефону.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, в цей же час та місці, ОСОБА_11 , скориставшись тимчасовою відсутністю власник даного майна, розуміючи протиправність своїх дій, умисно, таємно, з корисливих мотивів, діючи в період запровадженого в Україні воєнного стану, підійшла до дерев`яної лавки, на якій лежав мобільний телефон торгівельної марки «Арррle», моделі «IPhone 11», та взяла йог до рук. В подальшому, утримуючи викрадене майно при собі, ОСОБА_11 , місце вчинення злочину залишила та розпорядилася ним на власний розсуд, чим спричинила потерпілій ОСОБА_9 майнову шкоду на суму 12 022 грн 25 коп.

Кримінальна відповідальність за вчинене діяння передбачена ч.4 ст.185 КК України, а саме за таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду першої інстанції, як незаконний, та ухвалити новий вирок яким ОСОБА_11 в пред`явленому обвинуваченні за ч.4 ст.185 КК України визнати невинуватою та виправдати на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України за недоведеністю в діянні останньої складу даного кримінального правопорушення. При цьому, зазначає, що в ході даного кримінального провадження було встановлено те, що ОСОБА_11 вчинила дії, які навіть формально не підпадають під ознаки об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ст.185 КК України (знахідка). Зазначає, що в ході досудового розслідування сторона обвинувачення зосередилась виключно на доведенні об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.4 ст.185 КК України, доведення ж суб`єктивної сторони цього кримінального правопорушення залишилось поза увагою, в свою чергу, суд, постановляючи обвинувальний вирок погодився з позицією обвинувачення. Наголошує, що обвинувачена послідовно вказувала на те, що вона разом з подругами, свідками по справі: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 знайшла телефон який лежав на лавочці, поруч з лавочкою на якій лежав телефон не було нікого, і ці показання ОСОБА_11 підтверджуються зібраними у кримінальному провадженні доказами. При цьому, ході кримінального провадження зазначені пояснення обвинуваченої не спростовані, а навпаки, підтверджені свідками: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які підтвердили той факт, що ОСОБА_11 разом з ними знайшла телефон який лежав на лавочці. Рахує, що доказами, які зібрані у ході даного кримінального провадження, наявність у діях обвинуваченої прямого умислу на таємне викрадення чужого майна, наявність корисливого мотиву та корисливої мети не доводяться. Зокрема, жодним доказом не доводиться те, що обвинувачена мала на меті безоплатно звернути телефон на свою користь, завдавши тим самим власнику цього майна шкоди, як і не доводять наявності у діях обвинуваченої корисливого мотиву та корисливої мети, зокрема бажання шляхом безоплатного звернення цього телефону на свою користь, а також те, що її дії були скеровані виключно на одержання вигоди для себе. Крім того, як зазначала ОСОБА_11 під час досудового слідства та в суді вона залишила знайдений телефон на протязі години на лавочці напроти центрального Універмагу м. Житомира, що є неспростованим час досудового слідства та в суді. Наголошує, що в частині доведеності наявності у діях обвинуваченої ОСОБА_11 суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.4 ст.185 КК України існують сумніви, які судом, відповідно до положень ст.62 КК України, повинні тлумачитися на користь ОСОБА_11 .

Прокурор ОСОБА_12 в своїй апеляційній скарзі просить змінити вирок суду першої інстанції, прийняти рішення, яким вважати ОСОБА_11 засудженою за ч.4 ст.185 КК України. Визнати обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_11 , визнання вини (фактичних обставин). Відповідно до ст.69 КК України призначити ОСОБА_11 більш м`яке покарання, визначене санкцією ч.4 ст.185 КК України, у виді пробаційного нагляду строком на 1 (один) рік. Покласти на ОСОБА_11 обов`язки, передбачені ст. 59-1 КК України: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; 3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; 4) виконати заходи, передбачені пробаційними програмами «Формування життєвих навичок» Модуль 4 «Цілепокладання та побудова життєвих планів». Цивільний позов представника потерпілої ОСОБА_8 задовольнити частково. Стягнути із законного представника неповнолітньої ОСОБА_10 , на користь ОСОБА_8 , в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, грошові кошти в сумі 12022 грн 25 коп. Стягнути із законного представника неповнолітньої ОСОБА_10 на користь держави судові витрати за проведення експертизи в розмірі 3029,12 грн. У решті вирок залишити без змін.

При цьому, наголошує, що призначене покарання, є явно несправедливим внаслідок суворості та неспіврозмірне вчиненому. Так, у вироку суд вказав на те, що обвинувачена у судовому засіданні своєї вини у скоєному не визнала, що є не вірним. Так, під час допиту неповнолітня ОСОБА_11 показала, що «в жовтні 2023 року вона із подругами ОСОБА_13 , ОСОБА_17 та Зайцевою пішли на велику перерву до скверу, який знаходиться неподалік із коледжем, де вони разом навчаються. Коли повертались зі скверу, то в ньому вже нікого не було. Побачили на лавочці мобільний телефон, роздивились його, покрутили і вона забрала його собі. ОСОБА_15 просила віддати телефон їй і вона з ним щось зможе зробити та перепрошиє, проте вона не віддала, а забрала його собі. Відпросившись раніше із занять, вона поїхала по своїх справах та протягом години, перебуваючи біля Центрального універмагу залишила цей телефон на лавочці, так як розгубилась. Телефон не розблоковувала, не вимикала та на нього ніхто не дзвонив. Для чого вона взяла собі цей телефон пояснити суду не змогла.» Таким чином, визнаючи та підтверджуючи фактичні обставини справи, які мають значення для висновку про винуватість особи та правильність кваліфікації її дій, обвинувачена фактично визнала свою провину у вчиненому, проте, через свій неповнолітній вік ОСОБА_11 не змогла надати правову оцінку своїм діям, належним чином висловити своє психічне ставлення до вчиненого, відповідно щиро осудити свою поведінку. Також, призначаючи покарання неповнолітній у виді 5 років позбавлення волі, суд достатньою мірою не врахував характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного ОСОБА_11 кримінального правопорушення, особу обвинуваченої та, пом`якшуючі її відповідальність, обставини. Встановлено, що ОСОБА_11 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, у неповнолітньому віці, фактично свою вину у скоєному визнала, раніше не судима, вперше притягується до кримінальної відповідальності, за місцем проживання, а також навчання характеризується виключно позитивно, як старанна, вихована, ввічлива, скромна спокійна та врівноважена дитина. Згідно досудової доповіді Корольовського районного відділу Філії ДУ «Центр пробацїї» у Житомирській області неповнолітня ОСОБА_11 має низький рівень ймовірного вчинення повторного правопорушення, її виправлення можливе без позбавлення волі на певний строк, обвинувачена не становить небезпеки для суспільства. Посилаючись на зазначене, рахує, що при призначенні покарання ОСОБА_11 судом не враховано дані щодо особи обвинуваченої, пом`якшуючі вину обставини, як наслідок не застосовано ст.69 КК України. Рахує, що призначене покарання неповнолітній, хоча і є мінімальним, яке передбачене санкцією статті, але є занадто суворим з урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення та таким, що не відповідає особі обвинуваченої.

Крім того, цивільний позивач ОСОБА_8 звернулась до суду з позовом у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_11 , та просила стягнути із законного представника неповнолітньої майнову шкоду відповідно вартості викраденого телефону в розмірі 20499 грн. Суд установив, що діями ОСОБА_11 було завдано матеріальної шкоди потерпілій на загальну суму 12022 грн 25 коп з огляду на висновок експерта Житомирського відділення КНДІСЕ від 19.01.2024 за №25/24-25 про ринкову вартість бувшого у використанні мобільного телефону «Apple» моделі «IPhone 11 »з об`ємом памяті 4/128 в корпусі білого кольору станом на 24.10.2023. Незважаючи на встановлену реальну вартість викраденого майна, суд першої інстанції, усупереч вимогам ст.ст.128,374 КПК України, а також положенням ст.ст.22, 1192 ЦК України безпідставно не врахував реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи в суді, не дав оцінки доказам на підтвердження таких витрат і не навів у вироку мотивів, з яких не взяв їх до уваги.

Також, вважає, що судом першої інстанції невірно визначено порядок стягнення з обвинуваченої процесуальних витрат на загальну суму 3538,53 грн. Так, на час ухвалення оскаржуваного вироку суду ОСОБА_11 є неповнолітньою особою та за результатами розгляду кримінального провадження не встановлено відомостей щодо наявності у неї власних коштів чи майна, достатнього для відшкодування стягнених коштів. Таким чином, суд першої інстанції допустив помилку, стягнувши судові витрати з неповнолітньої обвинуваченої та зазначені судові витрати підлягають стягненню з законного представника ОСОБА_10 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченої ОСОБА_11 , її законного представника ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_7 , які просили задовольнити подану апеляційну скаргу захисника та відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора, думку прокурора ОСОБА_6 , законного представника потерпілої ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_9 щодо задоволення апеляційної скарги прокурора та заперечення щодо апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, а апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст.94 КПК України на предмет належності, допустимості, достовірності та не викликають у суду сумнівів у їх правдивості.

В ході судового розгляду обвинувачена ОСОБА_11 надала показання, що в жовтні 2023 року вона із дівчатами-подругами: ОСОБА_13 , ОСОБА_19 та ОСОБА_14 пішли на велику перерву до скверу, який знаходиться неподалік із коледжом, де вони разом навчаються. Коли повертались зі скверу, то в ньому вже нікого не було і разом побачили на лавочці мобільний телефон, який вони роздивились, покрутили і вона забрала його собі. ОСОБА_15 просила віддати телефон їй і вона з ним щось зможе зробити та перепрошиє, але вона не віддала, а забрала його собі. Що ще їй казали дівчата вже не пригадує. Дівчата пішли до коледжу, а вона пішла з занять, адже перед цим відпросилась з останньої пари. Далі поїхала по своїх справах та протягом години, перебуваючи біля Цуму , залишила цей телефон на лавочці, так як розгубилась. Телефон не розблоковувала, не вимикала та на нього ніхто не дзвонив. Для чого вона взяла собі цей телефон пояснити суду не змогла. Також повідомила, що із своїми подругами у них був спільний чат в месенджері «Телеграм», що в ньому писали подруги в той день вона вже не пригадує.

Надаючи оцінку показанням обвинуваченої ОСОБА_11 , колегія суддів зважає на те, що остання визнає фактичні обставини справи, що мають значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, при цьому в частині виникнення у неї умислу саме на таємне викрадення чужого майна висновки суду першої інстанції додатково підтверджується сукупністю наведеними у вироку показаннями потерпілої, свідків та письмовими доказами справи.

Так, неповнолітня потерпіла ОСОБА_9 в судовому засідання пояснила, що 24.10.2023 року була у навчальному закладі, вийшла на перерву разом із своїми подругами, де вони сіли неподалік від закладу на лавочку та розмовляли із подругами. Після закінчення перерви, приблизно о 10:55 - 11:00 год вона забула свій мобільний телефон марки «Аррle», моделі «Iphone 11» на лавочці і пішла до приміщення коледжу на лекції. Через кілька хвилин вибігла на вулицю за телефоном, але його вже на місці не було. Вона одразу спробувала подзвонити на цей телефон, але слухавку ніхто не піднімав та згодом телефон був вимкнений. В той же день старша сестра звернулась до підприємства «Безпечне місто» і попросила надати відеозаписи з камери вуличного спостереження, на яких вони побачили дівчину, яку впізнали. 26.10.2023 року звернулись до навчального закладу та класного керівника, щоб відшукати та сконтактувати із дівчиною, яка взяла телефон, але в ході спільною розмови із обвинуваченою, остання повідомила, що телефон вона викинула. Після чого вони звернулись до поліції. Працівники поліції в той же день приїхали на виклик до навчального закладу та допитали всіх учасників та їм було надано існуючий відеозапис. Вказаний телефон належав потерпілій та був подарований їй в упаковці на день її народження.

Законний представник потерпілої ОСОБА_8 пояснила, що вона є мамою потерпілої дівчини, якій вони на день народження подарували новий мобільний телефон марки «Аррle», моделі «Iphone 11», в корпусі білого кольору. Під час навчання в коледжі дочка залишила свій мобільний телефон на лавочці та ним заволоділа обвинувачена ОСОБА_11 та відмовилась його віддавати.

Свідок ОСОБА_22 в судовому засіданні надала показання, що їй подзвонила рідна сестра та звернулась за допомогою знайти телефон, який вона залишила на лавочці біля коледжу. Вони зателефонували на цей номер, але він був вже вимкнутий. Також писали у спільний студентський чат у месенджері із проханням віддати телефон. Потім одразу звернулись до «Безпечного міста» за відео наглядом. На запит було надано відеозапис з камери спостереження, на якій вони побачили дівчину у червоних штанах із жовтою сумкою і в коледжі вчителі сказали, що це ОСОБА_23 . Також звернулись за відеозаписом у коледжі, але там вони не побачили, щоб дівчина поверталась у клас на навчання. На наступний день у п`ятницю звернулись до вчителів та кураторів та разом із обвинуваченою зустрілись у приміщенні коледжу. Вона просила віддати мобільний телефон, якій належить її сестрі, але ОСОБА_23 відмовилася та сказала, що нічого не брала. Також на її прохання подруги ОСОБА_23 надали спільну переписку по телефону, яку вона також передала слідчому. Також звертались до матері ОСОБА_23 із проханням повернути телефон або відшкодувати його вартість, але вона відмовилась вирішити це питання. Після чого вони звернулись до поліції.

Свідок ОСОБА_25 в судовому засіданні пояснила, що вона є класним керівником обвинуваченої ОСОБА_23 . В жовтні 2023 року від колеги викладача дізналась про ситуацію із втратою телефону. Вона вийшла до коридору, там була потерпіла, її сестра, класний керівник і ОСОБА_23 . Від ОСОБА_23 дізналась, що вона йшла і побачила на лавочці мобільний телефон, взяла собі і потім залишила його біля Цуму на лавочці, на зупинці. В той момент вона не пішла на заняття з фізкультури та відпросилась з останньої пари. Потім вони дочекалися поліцію і надали їм свідчення. Обвинувачену характеризує з позитивної сторони, як виховану, чемну, неконфліктну та з гарними успіхами у навчанні. Їй показували відеозапис з камери спостереження і на ньому вона впізнала ОСОБА_23 .

Неповнолітня свідок ОСОБА_26 засвідчила, що вона є подругою потерпілої та навчається разом із нею в одній групі на 3 курсі торговельно-економічного фахового коледжу в м.Житомир. В жовтні 2023 року біля обіду, на великій перерві вона разом із потерпілою сиділи у сквері біля коледжу на лавочці та потерпіла залишила свій мобільний телефон, марки Айфон 11, який їй купляли новим батьки, та по закінченню перерви пішли до коледжу. Одразу через кілька хвилин (до 5 хвилин) вони повернулись назад до лавочки, але телефону вже не було на місці. Вони почали дзвонити, але ніхто не піднімав слухавку, потім почали скидувати та згодом взагалі вимкнули телефон. Після цього потерпіла відпросилась із уроків та поїхала до своєї сестри по допомогу.

Неповнолітня свідок ОСОБА_13 надала показання, що вона знайома із обвинуваченою ОСОБА_11 , навчається із нею в одній групі на 3 курсі торговельно-економічного фахового коледжу в м.Житомир. Восени 2023 року вони вчотирьох разом із ОСОБА_23 , ОСОБА_14 та ОСОБА_27 виходили на перерву до скверу біля коледжу та спілкувались. Повертаючись із перерви вони помітили на лавочці мобільний телефон марки Айфон 11. ОСОБА_23 взяла його до рук, оглянула його і мала повернути до адміністратора. Підійшли до входу коледжу і запропонували ОСОБА_11 віддати цей телефон на адміністрацію, але все таки ОСОБА_23 сказала, що забере його собі і забрала та пішла з останньої пари. А дівчата пішли на останню пару з фізкультури. Що далі вона з ним зробила їй не відомо. Невдовзі наприкінці останньої пари їм у спільну групу почала писати куратор із проханням повернути мобільний телефон. Дівчата також почали писати у їх спільну групу в месенджері «Телеграм» та звертатись до ОСОБА_23 із проханнями повернути мобільний телефон. Але обвинувачена написала, що злякалась і телефону вже більше немає і вона його викинула біля зеленої палатки, Епіцентру на лавочці.

Із показань свідка ОСОБА_15 слідує, що вона знайома із обвинуваченою ОСОБА_11 , та навчається із нею в одній групі на 3 курсі торговельно-економічного фахового коледжу в м.Житомир. Восени 2023 року, в денний час, біля 11-12 години, вони в чотирьох разом із ОСОБА_23 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 виходили на велику перерву до скверу біля коледжу і коли повертались, то побачили на лавочці мобільний телефон марки Айфон 11. ОСОБА_23 взяла його до рук і хотіла повернути до адміністрації закладу, але в останній момент ОСОБА_23 передумала і сказала, що залишить його собі. Вони разом казали їй, що телефон необхідно повернути. Свідок пропонувала передати телефон їй, щоб вона занесла, але ОСОБА_23 відмовилась. Також була розмова між подругами, що з телефоном можна щось зробити і «перепрошити» його. Подзвонив дзвоник і вони всі пішли на пару, а ОСОБА_23 відпросилася додому з останньої пари фізкультури. Протягом цієї пари, через 20-30 хвилин як розпочалась пара, від старостати в групі «месенджеру» було розміщено оголошення про загублений мобільний телефон та прохання повернути. Після цього вона написала в групі в месенджері Телеграм, де були тільки чотири подруги, прохання до ОСОБА_23 про необхідність повернення мобільного телефону. Інші подруги також писали таке прохання в групі. Але ОСОБА_11 відповіла, що телефон вона викинула у смітник біля автовокзалу, а згодом, що залишила на лавочці.

Крім того, в основу свого висновку про винуватість ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України суд першої інстанції обґрунтовано поклав сукупність письмових доказів кримінального провадження, зокрема дані:

- протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 27.10.2023 року згідно якого ОСОБА_22 зазначила, що 24 жовтня 2023 року близько 11:55 год., що за адресою: м. Житомир, вул. Чуднівська, 101, невідома, особа, перебуваючи у приміщенні Житомирському торгівельно-економічному фаховому коледжі, шляхом вільного доступу викрала мобільний телефон марки «Iрhone 11», у корпусі білого кольору та з чохлом сірого кольору, в якому знаходилася сім-карта з абонентським номером НОМЕР_1 , ІМЕІ 1: НОМЕР_2 , ІМЕІ 2: НОМЕР_3 (а.п.73-75);

- копії фіксального чеку від 23.12.2021 року, згідно якого вартість смартфону Appl.MHDJ3FS/F становить 20499,00 грн (а.п.76);

- протоколу огляду місця події та ілюстративної таблиці до нього від 27.10.2023 року, згідно з яким за участі потерпілої ОСОБА_9 , законного представника ОСОБА_22 , педагога ОСОБА_29 , в присутності понятих було оглянуто відкриту ділянку місцевості за адресою: м. Житомир, вул.Чуднівська, 101. Вказана ділянка вкрита бруківкою, яка має розміри 5х5 м., на якій розміщена дерев`яна лавка. За вказаною лавкою розташоване ґрунтове покриття із насадженнями. Потерпіла ОСОБА_9 , в присутності законного представника та педагога показала, де вона залишила свій мобільний телефон (а.п.73-75);

- протоколу зняття показань технічних приладів (засобів), що мають функції відеозапису від 31.10.2023 року, відповідно до якого КП «Міський інформаційний центр» в особі чергового ОСОБА_30 за власним бажанням надав копії відеозаписів станом на 24.10.2023 на цифровому носії-диску CD-R, які виконані камерою відеоспостереження, що розташована у сквері по вул.Чуднівській, 101 м.Житомир (а.п.80-81);

- протоколу огляду предмету від 15.01.2024 року, відповідно до якого було оглянуто відеозапис з камер спостереження за 24.10.2023 року, які знаходяться в м. Житомирі по вул. Чуднівській, які записані на оптичний DVD-R диск. Згідно наявного відеозапису та фотозображення до протоколу огляду предмету від 15.01.2024 року видно, як 24.10.2023 року близько 11:02 год група дівчат з чотирьох осіб сиділи в кінці скверу на лавочці, піднялись та пішли всі разом в бік навчального закладу. Одна дівчина, яка одягнута у червоні штани з жовтою сумочкою, зупинилась та забрала з лавочки телефон, почали його роздивлятися та невдовзі всі разом пішли із скверу в напрямку навчального закладу (а.п.83-84);

- висновку експерта Житомирського відділення КНДІСЕ від 19.01.2024 року за №25/24-25 яким встановлено, що ринкова вартість бувшого у використанні мобільного телефону «Apple», моделі «IPhone 11», з об`ємом пам`яті 4/128 в корпусі білого кольору, станом на 24.10.2023 року складала 12022,25 грн (а.п.86-89);

- протоколу огляду предметів, речей, документів з доданими до нього скріншотами екрану телефону на 8 арк від 19.02.2024 року, проведеного за участі неповнолітнього свідка ОСОБА_15 , законного представника (бабусі) ОСОБА_25 , згідно з яким оглянуто мобільний телефон «Айфон8+», який неповнолітня ОСОБА_15 надала добровільно для огляду, зокрема показала месенджер «Телеграм», де створена група « ІНФОРМАЦІЯ_3 » з чотирма учасниками, зокрема учасником « ОСОБА_31 » має номер телефону НОМЕР_4 , яка є ОСОБА_23 . Як пояснила свідок ОСОБА_32 та показала, що в даній закритій групі здійснюється обмін інформацією між чотирма дівчатами: ОСОБА_15 , ОСОБА_23 , ОСОБА_14 , ОСОБА_33 . У даному месенджері у зазначеній групі наявні текстові повідомлення за 24.10.2023 о 14 год. 30 хв при перегляді діалогу, який проводився між ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , та ОСОБА_23 , вбачається, що ОСОБА_37 , ОСОБА_35 , звертаються до ОСОБА_23 щодо взятого нею телефону 24.10.2023 роу та запитують «чому вона не віднесла телефон до навчального закладу», на що остання повідомляє: «що одразу хотіла забрати телефон собі, але коли почали шукати, писати, вона розтірялася і викинула біля цуму на лавочці» (а.п.96, 90-100).

Будь-яких даних, які б ставили під сумнів достовірність наведених у вироку доказів, не встановлено.

Відтак, колегія суддів вважає безпідставними апеляційні доводи захисника про неспростовність стороною обвинувачення версії сторони захисту про знахідку мобільного телефону, а не крадіжку та що районним судом в ході судового розгляду справи не було здобуто належних, допустимих та достатніх доказів суб`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_11 кримінального правопорушення.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх рішеннях, на відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, якщо місцезнаходження цього майна власнику не відомо, між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим, а особа, яка знайшла це майно, не була очевидцем події втрати та сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника, а також відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна (постанова Верховного Суду від 24 вересня 2024 року у справі № 708/758/22).

У свою чергу під час розгляду даного кримінального провадження судом було встановлено та підтверджено наданими доказами, що потерпіла ОСОБА_9 та обвинувачена ОСОБА_11 перебували на місці події фактично одночасно, оскільки події відбулися в навчальний (робочий) день близько 11:05 години, в період між лекціями учнів прилеглого до скверу навчального закладу, де за кілька хвилин до заволодіння телефоном сквер був заповнений молоддю, яка після початку занять попрямувала до навчального закладу та всі лавочки звільнилися. В цей час з останньої (крайньої) лавочки до закладу поверталися ОСОБА_23 разом із своїми трьома подругами-одногрупницями, що зафіксовано на відеозаписі та підтверджено показаннями свідків. Побачивши на одній із порожніх лавочок мобільний телефон, який тільки що випадково забула потерпіла, ОСОБА_23 взяла його до рук та спільно з іншими дівчатами почали його уважно роздивлятися і попрямували разом зі скверу в бік навчального закладу. Через короткий проміжок часу потерпіла повернулася у сквер з метою повернення належного їй телефону, якого вже там не було.

Тобто, як вірно врахував суд першої інстанції обстановка та конкретні умови, які передували заволодінню майном давала реальне усвідомлення всім подругам, в тому числі і ОСОБА_23 , що цей телефон кілька секунд (хвилин) до цього був у володінні когось зі студентів, які пішли на заняття до коледжу та забули його і могли невдовзі повернутися. Підтвердженням цього є подальші розмови і спілкування між 4 подругами, серед яких була і ОСОБА_23 .

Також, суд врахував поведінку обвинуваченої відразу після вчинення кримінального правопорушення, зокрема те, що обвинувачена на прохання подруг відмовилась віднести телефон до адміністрації навчального закладу, а повідомила про своє рішення залишити його собі, залишила місце вчинення злочину, не повернулась в навчальний заклад та не намагалась встановити кому належить даний телефон. При цьому колегія суддів звертає увагу, що властивості такої речі як телефон беззаперечно дозволяли обвинуваченій ідентифікувати особу власника, зокрема шляхом підняття слухавки, адже потерпіла та свідок ОСОБА_26 засвідчили, що відразу за кілька хвилин (до 5 хвилин) з моменту того, як потерпіла забула телефон, вони неодноразово намагались додзвонитися на мобільний телефон потерпілої, однак обвинувачена цілеспрямовано зв`язок не вмикала, хоча викрадений телефон ще протягом години був у її володінні, а в подальшому телефон взагалі був вимкнений. Крім того, протягом часу перебування мобільного телефону потерпілої у володінні обвинуваченої, до неї на власний мобільний телефон доходили повідомлення від подруг та навчального закладу про розшукування даного телефону, однак вона вирішила не повертати його, мотивуючи це розгубленням.

Згідно з ч.1 ст.337 ЦК України особа, яка знайшла загублену річ, зобов`язана негайно повідомити про це особу, яка її загубила, або власника речі і повернути знайдену річ цій особі.

Заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), особою, яка мала підстави вважати де знаходиться власник речі і усвідомлювала, що він може за нею повернутися, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна, що відповідає правовій позиції Верховного Суду у справі №464/2889/20, постанова від 23 березня 2023 року.

Таким чином, колегія суддів повністю погоджується із висновками місцевого суду, що за конкретних обставин цієї справи віднайдений ОСОБА_11 мобільний телефон не може вважатися знахідкою і був навмисно прихований та викрадений нею з метою подальшого розпорядження чужим майном.

Апеляційні доводи захисника про залишення судом першої інстанції поза увагою доведення суб`єктивної сторони вчиненого кримінального правопорушення, всупереч доводам захисника були предметом належної перевірки суду першої інстанції, який з наведеннях обґрунтованих мотивів у мотивувальній частині вироку суду визнав безпідставними твердження сторони захисту про відсутність у обвинуваченої ОСОБА_11 умислу на таємне викрадення чужого майна.

Зокрема, суд першої інстанції встановив, що поведінка обвинуваченої ОСОБА_11 беззаперечно вказує про спрямованість її умислу саме на крадіжку телефона, так як вона усвідомлювала реальну можливість встановити особу власника, що підтверджується змістом розмов ОСОБА_11 з її подругами, які в суді першої інстанції повідомили, що відразу в сквері казали ОСОБА_11 , що вказаний телефон хтось загубив зі студентів, що було очевидним в існуючих умовах для них всіх з огляду на те, що на цій лавочці до викрадення телефону були лише студенти кілька хвилин назад, рекомендували занести цей телефон в адміністрацію закладу, однак обвинувачена вирішила залишити його собі, що свідчить про зародження у неї в цей час умислу на заволодіння чужим майном, який вона реалізувала своїми активними діями та шляхом подальшого приховання телефону від інших осіб, в тому числі від потерпілої, учнів та працівників навчального закладу, які почали телефонувати на загублений телефон і звертатися в месенджери та загальні навчальні чати. Інформація про пошуки цього телефону дійшли в цей же день і до ОСОБА_11 , про що вона також підтвердила в ході розмови в закритому чаті месенджері Телеграм із своїми подругами, висловивши повідомлення, що «коли почали писати, шукати, вона розгубилася та викинула телефон». Тобто як вірно встановив суд першої інстанції повідомлення про пошуки цього телефону власником надійшли ОСОБА_23 раніше, ніж вона його могла викинути. Однак, незважаючи на це вона приховала вказаний телефон та не повернула, хоча мала реальну можливість та достатній час. Про подальшу реалізацію умислу ОСОБА_11 на таємне викрадення майна свідчить і подальша поведінка останньої, яка не віддавши телефону до адміністрації закладу, попри прохання її подруг, залишила місце вчинення злочину із можливістю вільного розпорядження викраденим майном на власний розсуд, на неодноразові телефонні дзвінки потерпілої не відповідала.

Колегія суддів повністю погоджується із висновками суду, що у випадку відсутності умислу у ОСОБА_11 на заволодіння мобільним телефоном, вона мала можливість відповісти на телефонні дзвінки, очевидно розуміючи, що власник забутого телефону буде його шукати та за допомогою телефонного дзвінка спробує встановити місце знаходження телефону. В той же час обвинувачена за власною волею цього не зробила, що в свою чергу додатково вказує на стале формування у неї умислу на заволодіння чужим майном при наявності реальної можливості як встановлення особи власника, так і безпосереднього повернення власнику належного їй телефону.

Таким чином, суд дійшов до обґрунтованого та переконливого висновку про відсутність у діях обвинуваченої ОСОБА_11 необхідних умов, за яких привласнене майно може вважатися знахідкою та встановив сукупність ознак, яка свідчить саме про таємне викрадення чужого майна (крадіжку) і з такою мотивацією та оцінкою доказів повністю погоджується суд апеляційної інстанції, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченої відсутні.

Що стосується апеляційних доводів прокурора про невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченої через його суворість апеляційний суд вважає їх обґрунтованими, при цьому виходить з наступного.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Як передбачено ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості скоєного злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до положень ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Зі змісту оскарженого судового рішення вбачається, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_11 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, дані про особу винної, яка є неповнолітньою особою 17 років, раніше не судима, офіційно не працює, навчається у коледжі, за місцем проживання та навчання характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, відповідно до вимог ст.103 КК України, враховує також умови життя та виховання неповнолітньої ОСОБА_11 , які є належними та достатніми для всебічного позитивного розвитку, вплив дорослих, рівень розвитку, який також є на високому ступені та відповідає її віку (17 років), та інші особливості особи неповнолітньої, яка старанно навчається і працює, вдалі від батьків. Взяв до увагу, і наявність обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченій, а саме вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім та відсутність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченій у відповідності до вимог ст.67 КК України.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано зважив також на досудову доповідь, складену Корольовським районним відділом Філії ДУ «Центр пробації» у Житомирській області, відповідно до якої відносно обвинуваченої ОСОБА_11 , беручи до уваги інформацію, що характеризує її особистість, спосіб життя, історію правопорушень, маючи низький рівень ймовірності вчинення повторного правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченої без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе, обвинувачена не становить значної небезпеки для суспільства. У разі якщо суд дійде висновку про можливість звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає доцільним покладання на ОСОБА_11 обов`язків відповідно до п.2 ч.3 ст.76 КК України.

Разом з цим, згідно з вимогами ст. 69 КК України, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Застосування ст. 69 КК України можливе за наявності у кримінальному провадженні виняткових обставин, які дають підстави розраховувати на досягнення мети покарання. При цьому, наявні обставини, що пом`якшують покарання, мають істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого. Ці обставини надають специфічних особливостей, які свідчать, що вчинене діяння виходить за межі типових злочинів такого виду і ступінь його тяжкості порівняно з ними значно менший.

На переконання апеляційного суду, судом першої інстанції не враховано, хоча встановлено та досліджено, обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченої, а саме фактичне визнання своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Заслуговує увагу й думка потерпілої сторони, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора, як в частині вирішення цивільного позову, так і в частині пом`якшення призначеного покарання.

А отже, враховуючи обставини, які суд першої інстанції визнав такими, що пом`якшують покарання, а саме неповнолітній вік обвинуваченої, колегія суддів, вважає об`єктивним і справедливим також додатково визначити обставинами, що пом`якшують покарання - фактичне визнання вини обвинуваченою.

Колегія суддів вважає, що ці обставини, а також дані про особу обвинуваченої, яка є неповнолітньою, враховуючи позитивну характеристику обвинуваченої за місцем проживання та навчання, відсутність обставин, які б обтяжували покарання, в своїй сукупності та співвідношенні істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та свідчать про можливість застосування вимог ч.1 ст.69 КК України з призначенням обвинуваченій покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі, оскільки її виправлення можливе у менш короткий строк, ніж передбачено санкцією ч.4 ст.185 КК України.

Конституційний Суд України в своєму рішенні № 15-рп/2004 від 02.11.2004 року зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що поза увагою суду першої інстанції залишилися важливі обставини, які мають значення під час вибору заходу примусу. Сукупність цих обставин підтверджує неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло порушення принципу співмірності й невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, як про це обґрунтовано йдеться в поданій апеляційній скарзі прокурора.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що призначення обвинуваченій ОСОБА_11 покарання за ч.4 ст.185 КК України із застосуванням ст.69 КК України та із одночасним застосуванням ст.75, 76 КК України відповідатиме вимогам статей 50, 65 КК України та принципу пропорційності, оскільки є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, та буде відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, не ставитиме особистий і надмірний тягар для обвинуваченої, що є складовим елементом принципу верховенства права відповідно до практики Європейського суду з прав людини (справа Скополла проти Італії від 17.09.2009 року).

При цьому колегія суддів не знаходить підстав, з огляду на встановлені під час апеляційного перегляду дані про особу обвинуваченої, для призначення обвинуваченій ОСОБА_11 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді пробаційного нагляду, яке хоч і є менше суворим за видом, однак підлягає реальному відбуванню.

Щодо апеляційних вимог прокурора в частині вирішення цивільного позову потерпілої та порядку стягнення з обвинуваченої процесуальних витрат, то такі вимоги слід також задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до п.10 ч.1 ст.56 КПК України потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

Згідно зі ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно з ч.1 ст.129 КПК України суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, зокрема, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

При цьому суд зобов`язаний усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити злочинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.

Як вбачається із вироку суду, судом першої інстанції встановлено, що злочинними діями ОСОБА_11 було завдано матеріальної шкоди потерпілій на загальну суму 12022 грн 25 коп, що узгоджується із висновком експерта від 19.01.2024 року за №25/24-25 про ринкову вартість бувшого у використанні мобільного телефону «Apple», моделі «IPhone 11», з об`ємом пам`яті 4/128 в корпусі білого кольору та не заперечується самою потерпілою.

В той же час, суд першої інстанції в порушення вимог ст.22, 1192 КК України не врахував реальної вартості викраденого майна встановленої в ході судового розгляду та безпідставно стягнув із законного представника неповнолітньої майнову шкоду відповідно до заявленого цивільного позову у розмірі 20499 грн.

Враховуючи вище наведені обставини в їх сукупності, а також позицію потерпілої та її законного представника, які підтримали апеляційні вимоги прокурора, суму стягнення за цивільним позовом на відшкодування матеріальної шкоди із законного представника обвинуваченої ОСОБА_10 на користь законного представника потерпілої ОСОБА_8 слід зменшити з 20499 грн до 12022 грн 25 коп.

Крім того, з урахування того, що на час ухвалення обвинувального вироку суду ОСОБА_11 є неповнолітньою особою та за результатами судового розгляду кримінального провадження не встановлено відомостей щодо наявності у неї власних коштів чи майна, достатнього для відшкодування стягнених коштів, процесуальні витрати на проведення судової товарознавчої експертизи з урахуванням положень ст.1179 ЦК України, підлягають стягненню з законного представника неповнолітньої обвинуваченої ОСОБА_10 .

Відповідно до п.2 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції, зокрема, має право змінити вирок.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченої ОСОБА_11 задоволенню не підлягає, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_12 слід задовольнити частково, а вирок суду першої інстанції змінити з підстав, наведених у мотивувальній частині ухвали.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_12 задовольнити частково.

Вирок Богунського районного суду м.Житомира від 23.01.2025 відносно ОСОБА_11 - змінити.

Призначити ОСОБА_11 за ч.4 ст.185 КК України із застосуванням ст.69 КК України покарання у виді 1 року позбавлення волі.

На підставі ст.ст.75, 104 КК України звільнити ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання, якщо вона протягом 1 року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на неї обов`язки.

Відповідно до ст.76 КК України, в період іспитового строку покласти на ОСОБА_11 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Відповідно до частини 3 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_11 обов`язок виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою «Формування життєвих навичок» Модуль 4 «Цілепокладання та побудова життєвих планів».

Суму стягнення за цивільним позовом на відшкодування матеріальної шкоди із законного представника обвинуваченої ОСОБА_10 на користь законного представника потерпілої ОСОБА_8 зменшити з 20499 грн. до 12022 грн. 25 коп.

Стягнути з законного представника обвинуваченої ОСОБА_10 на користь держави судові витрати на проведення судової товарознавчої експертизи №25/24-25 від 19.01.2024 року в розмірі 3029,12 грн.

В решті вирок залишити без змін.

На ухвалу апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді :