УХВАЛА

26 травня 2025 року

м. Київ

справа № 334/2201/23

провадження № 51-1883 ск 25

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

перевіривши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у суді апеляційної інстанції, на вирок Запорізького апеляційного суду від 3 березня 2025 року щодо ОСОБА_5 ,

установила:

У касаційній скарзі порушується питання про перегляд указаного судового рішення в касаційному порядку.

Перевіривши подану касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), колегія суддів дійшла висновку, що при зверненні не було додержано п. 4 ч. 2 цієї статті.

Відповідно до законодавчих положень у касаційній скарзі має бути зазначено правове обґрунтування заявленої вимоги, адже згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм права, під час здійснення перегляду не ревізує повноти судового розгляду, висновків щодо фактичних обставин кримінального провадження і наділений повноваженнями скасувати чи змінити оспорюване рішення виключно на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 цього Кодексу.

Зазначеного не було враховано при зверненні до Верховного Суду.

Як убачається зі змісту поданої скарги, у ній її автор просить скасувати вирок суду апеляційної інстанціїі призначити новий розгляд у цьому суді на підставах, передбачених пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 438 КПК.

Проте, посилаючись на істотне порушення норм кримінального процесуального закону, скаржник не наводить цьому обґрунтування в розумінні положень ст. 412 вказаного Кодексу, і не зазначає доводів, які би свідчили про допущення судом апеляційної інстанції під час здійснення конкретного провадження таких істотних порушень, які зумовлюють обов`язкове скасування оспорюваного рішення. Замість цього позиція скаржника переважно зводиться до тез про порушення вимог п. 2 ч. 3 ст. 374, ч. 2 ст. 420 КПК.

Разом із цим, вважаючи призначене ОСОБА_5 із застосуванням ст. 70 Кримінального кодексу України (далі - КК) покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років м`яким, автор скарги не наводить доводів, котрі би свідчили саме про явну несправедливість заходу примусу, як це передбачено ст. 414 КПК, ураховуючи дискреційні повноваження суду та приписи статей 50, 65 КК. У касаційній скарзі не викладено аргументів, які доводять, що застосоване від імені держави до особи, визнаної винною у вчиненні злочинів, передбачене законом обмеження прав і свобод є вочевидь недостатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Отже, скаржником не обґрунтовано заявленої вимоги про скасування оспорюваного вироку.

Оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам, передбаченим ст. 427 КПК, колегія суддів вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 429 цього Кодексу залишити скаргу без руху й установити строк для усунення допущених недоліків, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали особою, яка подала скаргу.

Керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, колегія суддів

постановила:

Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у суді апеляційної інстанції, на вирок Запорізького апеляційного суду від 3 березня 2025 року щодо ОСОБА_5 залишити без руху і встановити строк для усунення недоліків упродовж п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали.

У разі невиконання вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3