Справа № 161/1565/25
Провадження № 1-кп/161/563/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Луцьк 27 червня 2025 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючого:

судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0003674, що надійшов з Луцької окружної прокуратури, відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Іллічівськ Одеської області, громадянина України, українця, з професійно-технічною освітою, студента Дніпровського державного аграрно-економічного університету, працюючого фізичною особою-підприємцем, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого в порядку ст. 89 КК України,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

Так, 28 жовтня 2024 року, близько 23 години 30 хвилин, ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в розважальному комплексі «MOJO HALL» по вулиці Ковельська у місті Луцьку Волинської області, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час ініційованого та розпочатого останнім конфлікту, обороняючись від неочікуваного нападу з боку ОСОБА_6 , що супроводжувався активним застосуванням фізичного насильства і обмеженням рухів, а також заподіянням йому фізичного болю, перевищуючи межі необхідної оборони, утримуючи у правій руці ніж, умисно наніс ним ряд ударів в ділянку тулуба ОСОБА_6 , тим самим умисно заподіяв йому тяжку шкоду, яка явно не відповідала небезпечності посягання та обстановці захисту, перевищивши межі необхідної оборони.

Вищевказаними умисними протиправними діями ОСОБА_4 , ОСОБА_6 спричинено тілесні ушкодження згідно висновку судово-медичного експерта № 800 від 27.11.2024 у вигляді множинних проникаючих ножових поранень черевної та грудної порожнини, з наявністю крові в черевній порожнині, травми тіла шлунку, розриву великого чепця (сальника), перфорацію діафрагми з розкриттям синусу лівої легені, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжих тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_4 своїми умисними діями вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 124 КК України, а саме: умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони.

Стороною обвинувачення дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, а саме: закінчений замах на умисне вбивство, тобто виконання усіх дій, які вважав необхідними для доведення умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині до кінця, яке не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, не визнав, заперечував, що мав умисел на вбивство ОСОБА_6 , а лише захищався від неправомірних дій останнього, при цьому заподіяння ножем останньому вказаних в обвинувальному акті тілесних ушкоджень не заперечував, наполягаючи на тому, що захищав себе від нападу.

Водночас, не оспорюючи час, місце, спосіб вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України, вид і розмір шкоди суду показав, що після того, як ОСОБА_6 розпочав бійку, почав наносити удари і повалив його, він не бачив іншого виходу, як захищатися за допомогою ножа з метою збереження свого життя, а тому наніс ножем останньому тілесні ушкодження.

У зв`язку з викладеним просив його дії перекваліфікувати з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України на ст. 124 КК України.

Разом з цим, у вчиненому щиро розкаявся, щодо призначення покарання поклався на розсуд суду, запевнив, що зробив для себе належні висновки і в подальшому не буде вчиняти кримінальних правопорушень.

Під час судових дебатів прокурор Луцької окружної прокуратури ОСОБА_3 просив визнати обвинуваченого ОСОБА_4 винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років.

На підтвердження винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, стороною обвинувачення надано наступні докази, які зібрані в ході досудового розслідування та досліджені під час судового розгляду в кримінальному провадженні.

Так, протоколом огляду місця події від 29.10.2024 з доданими фототаблицями зафіксовано проведення слідчим СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_7 , в присутності понятих,огляду приміщення закладу «MOJO», що по вулиці Ковельська, 16, у місті Луцьку Волинської області, а саме приміщення на шостому поверсі, в ході якого виявлено змиви речовини бурого кольору із металевої конструкції, змиви речовини бурого кольору з поверхні підлоги залу шостого поверху, запальничку із слідами речовини бурого кольору.

Постановою слідчого СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_8 від 29.10.2024 вищевказані змиви та запальничку визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

Згідно з протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 29.10.2024 вбачається, що у ОСОБА_4 , якого затримано 29.10.2024 о 02 год. 20 хв., в ході затримання вилучено куртку чорного кольору зі слідами РБК.

Протоколом обшуку від 30.10.2024 з доданим до нього відеозаписом, встановлено, що в ході обшуку, проведеного слідчим СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_8 , на підставі ухвали слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.10.2024, за адресою: АДРЕСА_3 , за місцем проживання ОСОБА_4 , виявлено та вилучено флакон із невідомою речовиною прозорого кольору на якому наявні сліди РБК, складний ніж, пачку цигарок марки «SOBRANIE» із слідами РБК, кросівки білого кольору із слідами РБК.

Відповідно до протоколу обшуку від 30.10.2024 з доданим до нього відеозаписом, встановлено, що в ході обшуку, проведеного слідчим СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_9 , на підставі ухвали слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.10.2024, за адресою: АДРЕСА_4 , виявлено та вилучено мобільний телефон марки «Hyawei», IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , зі вставленою сім-картою за номером НОМЕР_3 , складний ніж із маркуванням «BROWNING», складний ніж із маркуванням «ZT» та ніж із маркуванням «USA SABER».

З даних, що містяться в протоколі обшуку від 30.10.2024 з доданим до нього відеозаписом, встановлено, що в ході обшуку, проведеного слідчим СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_10 , на підставі ухвали слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.10.2024, за адресою: АДРЕСА_5 , виявлено та вилучено телефон марки «Сігма», імей1: НОМЕР_4 , імей2: НОМЕР_5 , з сім-карткою № НОМЕР_6 , ніж з шкіряним чохлом та розкладний ніж з маркуванням «USA», чорний кейс в якому знаходиться індикатор поля DR-42 с/н:7221207 з пультом до нього, бінокль марки «Arsenal» та оптичний приціл без маркування, дві радіостанції марки «BAOFENG».

Постановою слідчого СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_8 від 30.10.2024 вищевказане вилучене майно визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні, а ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.11.2024 на нього накадено арешт.

З відомостей, що містяться в протоколі огляду предмету від 14.12.2024 з доданим диском та стенограмами, вбачається, що слідчим СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_8 проведено огляд оптичного носія інформації на якому наявні два аудіо-файли на яких зафіксовано розмову між працівником КП «Волинський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Волинської обласної ради та адміністратором закладу «MOJO HALL», яка викликає швидку медичну допомогу.

Протоколом зняття показань технічних приладів (засобів), що мають функції відеозапису від 29.10.2024 зафіксовано отримання копії відеозаписів за 28.10.2024 в період часу з 20 год. 10 хв. по 23 год. 59 хв. на оптичний носій інформації, які виконані камерами відеоспостереження розважального комплексу «Моджо», що розташований за адресою: м. Луцьк, вул. Ковельська, 16.

Даними, що відображені у протоколі огляду предметів (відеозапису) від 29.10.2024 з доданим до нього відеозаписом, який досліджено судом безпосередньо в судовому засіданні, зафіксовано здійснення огляду відеозапису подій, які відбулися 28 жовтня 2024 року, близько 23 години 30 хвилин, в розважальному комплексі «MOJO HALL» по вулиці Ковельській у місті Луцьку Волинської області, а саме конфлікту і бійки між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

Із вищевказаного відеозапису вбачається, що ОСОБА_6 перший починає наносити удари ОСОБА_4 , від чого останній падає на підлогу, опісля підіймається і бійка продовжується. В подальшому, ОСОБА_6 повторно повалює ОСОБА_4 на підлогу і саме після цих дій останній наносить ОСОБА_6 удари ножем й конфлікт припиняється, при цьому ОСОБА_4 та ОСОБА_6 спілкуються між собою з близької відстані і обвинувачений вчинення дій, спрямованих на нанесення ушкоджень чи заподіяння смерті, не продовжує. Окремо слід зазначити, що ОСОБА_6 перебуває в свідомості і самостійно залишає заклад, де відбулася бійка, та спускається на перший поверх, при цьому ОСОБА_4 в цей час не міг знати про фізичний стан ОСОБА_6 .

Відомостями, що відображені у протоколі огляду предметів (відеозапису) від 29.10.2024 з доданим до нього відеозаписом, який досліджено судом безпосередньо в судовому засіданні, зафіксовано здійснення огляду відеозапису подій, які відбулися 28 жовтня 2024 року, близько 23 години 52 хвилин, у фойє на першому поверсі готельно-розважального комплексу «MOJO HALL», після бійки ОСОБА_4 та ОСОБА_6 .

Із вказаного відеозапису та опису до нього вбачається, що ОСОБА_6 , який стояв в положенні на колінах, намагається піднятися, але не може, після чого втрачає рівновагу, спираючись на куток дивану, а ОСОБА_4 в цей час намагається йому допомогти. Окремо слід зазначити, що ОСОБА_4 вчиняє активні дії задля зупинення кровотечі у ОСОБА_6 і знаходиться поруч біля нього до приїзду працівників швидкої медичної допомоги та поліції.

Вищевказані обставини, які відображені на досліджених відеозаписах, як під час бійки, так і до приїзду швидкої допомоги, на думку суду, повністю спростовують доводи прокурора про наявність у ОСОБА_4 умислу на заподіяння смерті ОСОБА_6 , оскільки обвинувачений, фактично маючи можливість продовжувати бійку та конфлікт, після нанесення ОСОБА_6 ударів ножем, тобто вже переважаючи його фізично, жодних дій на продовження нанесення тілесних ушкоджень не вчиняв, агресивно себе не поводив, а навпаки, без будь-якої сторонньої участі інших осіб знаходився на дистанції від ОСОБА_6 , і, зрозумівши, що стан останнього погіршився, намагався допомогти та зупинити кровотечу.

Відповідно до протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 25.11.2024 з додатком, встановлено, що слідчий СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_8 , на підставі постанови прокурора Луцької окружної прокуратури, погодженої керівником Луцької окружної прокуратури, отримав в КП «ВОКЛ» медичні документи у яких зафіксовано лікування ОСОБА_6 , який був госпіталізований 29.10.2024.

З висновку судово-медичної експертизи № 800 від 27.11.2024 встановлено, що ОСОБА_6 отримав наступні ушкодження: множинні проникаючі ножові поранення черевної та грудної порожнини, з наявністю крові в черевній порожнині, травма тіла шлунку, розрив великого чепця (сальника), перфорація діафрагми з розкриттям синусу лівої легені. Дані тілесні ушкодження виникли від травмуючої дії гострого колюче-ріжучого предмета, цілком можливо від леза ножа, та за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Протоколами отримання зразків для експертизи від 21.11.2024 та від 05.12.2024 зафіксовано відібрання у ОСОБА_4 , на підставі ухвали слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.11.2024, слідів пальців обох рук, зразків букального епітелію та зразків крові для проведення експертиз.

З висновку судово-медичної експертизи № 174 від 12.12.2024 вбачається, що кров ОСОБА_6 відноситься до групи 0 з ізогемаглютинінами анти-А та анти-В системи АВ0. Кров ОСОБА_4 відноситься до групи А з ізогемаглютиніном анти-В системи АВ0.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 175 від 20.12.2024 встановлено, що кров ОСОБА_6 відноситься до групи 0 з ізогемаглютинінами анти-А та анти-В системи АВ0. Кров ОСОБА_4 відноситься до групи А з ізогемаглютиніном анти-В системи АВ0. У слідах на представлених на дослідження куртці виявлено кров. Кров виявлена в об`єктах № 1-15 належить людині. Серологічними методами в об`єктах № 1-15 виявлено наявність антигену Н системи АВ0. Кров виявлена в об`єктах № 1-15 може походити від ОСОБА_6 . Даних про походження крові від ОСОБА_4 в об`єктах № 1-15 не виявлено.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 181 від 24.12.2024 встановлено, що кров ОСОБА_6 відноситься до групи 0 з ізогемаглютинінами анти-А та анти-В системи АВ0. Кров ОСОБА_4 відноситься до групи А з ізогемаглютиніном анти-В системи АВ0. У слідах на представлених на дослідження змиві з підлоги та змиві з дивану виявлено кров людини. Серологічними методами в об`єктах № 1-2 виявлено наявність антигену Н системи АВ0. Кров виявлена в об`єктах № 1-2 може походити від ОСОБА_6 . Даних про походження крові від ОСОБА_4 в об`єктах № 1-2 не виявлено.

Даними, що відображені у протоколі огляду предметів (відеозапису) від 17.12.2024, зафіксовано проведення за участю свідка ОСОБА_11 огляду відеозапису подій, які відбулися 28 жовтня 2024 року, близько 23 години 30 хвилин, в розважальному комплексі «MOJO HALL» по вулиці Ковельська у місті Луцьку Волинської області, під час яких ОСОБА_4 заподіяв ОСОБА_6 тілесні ушкодження.

З висновку судової медико-криміналістичної експертизи № 18-МК від 16.01.2025 вбачається, що тілесні ушкодження, виявлені на тілі ОСОБА_6 , у вигляді ран могли утворитися від дії леза клинків ножів будь-якого з шести ножів представлених на експертизу. Колото-різане пошкодження лівої здухвинної ділянки могло утворитися від дії клинків ножів представлених на експертизу, окрім ножа № 6. Більш чітко визначити, яким ножем були спричинені дані ушкодження не представляється можливим у зв`язку з відсутністю повного опису в медичній документації тілесних ушкоджень, а також в зв`язку з відсутністю одягу потерпілого.

У довідці № 86 від 30.10.2024 з доданими фото зафіксовані тілесні ушкодження ОСОБА_4 .

З висновку судово-медичної експертизи № 859 від 25.12.2024 встановлено, що ОСОБА_4 отримав ушкодження у вигляді гематоми навколо правого ока та садна лівої лопатки. Дані тілесні ушкодження виникли від травмуючої дії тупих предметів (предмета), індивідуальні особливості яких (якого) в характері ушкоджень не відобразились, та за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Із даних, що містяться в протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 18.01.2025, вбачається, що свідок ОСОБА_12 , на запитання, чи впізнає вона когось з осіб зображених на фотознімках, заявила, що на фото № 3 впізнає особу чоловічої статі, який перебував у закладі «Моджо» 28.10.2024. Відповідно до довідки до вказаного протоколу на фото № 3 зображений ОСОБА_4 .

Протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 18.01.2025, вбачається, що свідок ОСОБА_12 , на запитання, чи впізнає вона когось з осіб зображених на фотознімках, заявила, що на фото № 3 впізнає особу чоловічої статі, який отримав ножове поранення у закладі «Моджо» 28.10.2024. Відповідно до довідки до вказаного протоколу на фото № 3 зображений ОСОБА_6 .

Відповідно до протоколу тимчасового доступу до речей і документів від 25.01.2025 з додатком, встановлено, що слідчий СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_8 , на підставі постанови прокурора Луцької окружної прокуратури, погодженої керівником Луцької окружної прокуратури, отримав в КП «ВОЦЕМДМК» медичну картку у якій зафіксовано надання медичної допомоги ОСОБА_6 .

Інших доказів, які б за своїм змістом мали значення для вирішення кримінального провадження по суті пред`явленого обвинувачення та поза розумним сумнівом підтверджували вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, в ході судового розгляду сторонами, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, визначений КПК України, враховуючи, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження, створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Крім цього, на підтвердження винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, за клопотанням сторони обвинувачення допитано свідків.

Так, свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що саме він розпочав бійку із ОСОБА_4 та наносив йому удари по всьому тілу, а ОСОБА_4 вчиняв дії щодо самозахисту, у зв`язку з чим не вважає себе потерпілим від даного кримінального правопорушення. При цьому повідомив, що перебував в стані алкогольного сп`яніння, а тому вів себе агресивно і першим без будь-яких причин розпочав конфлікт.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні показав, що він працює лікарем-хірургом. Перебуваючи 28.10.2024 на чергуванні з ножовими пораненнями до лікарні доставили ОСОБА_6 , якого він прооперував. Ствердив, що ОСОБА_6 був з ознаками алкогольного сп`яніння. Крім цього, вказав, що не може відповісти на питання про те, чи міг ОСОБА_6 померти у разі, якби йому невчасно надали медичну допомогу.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_14 суду пояснила, що працює в ресторані «Моджо» і 28.10.2024 бачила, що за столиком сиділи жінка та двоє чоловіків, які вживали алкогольні напої. Вказала, що очевидцем подій не була, про нанесення тілесних ушкоджень знає зі слів.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показала, що саме ОСОБА_6 напав на ОСОБА_4 та фізично перемагав його у бійці, а обвинувачений вчиняв дії щодо самооборони.

Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що не може покласти в основу доведеності вини у вчиненні ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_11 , оскільки обставини, які вони повідомили в ході допиту жодним чином не підтверджують версію сторони обвинувачення про наявність у ОСОБА_4 умислу на заподіяння смерті іншій людині.

При цьому, показання свідка ОСОБА_6 , учасника конфлікту в ході якого ОСОБА_4 заподіяв йому тілесні ушкодження, та свідка ОСОБА_11 , очевидця подій, які вказали, що ОСОБА_4 бійку не розпочинав, а діяв з метою самооборони, повністю узгоджуються з показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_4 і не спростовані стороною обвинувачення.

Так, положеннями ст. 84 КПК України визначено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Докази, що проаналізовані вище, відповідно до ст. 85, 86 КПК України, є належними та допустимими, а тому суд бере їх в основу даного вироку.

Окрім цього, сукупність наведених доказів є достатньою в контексті стандарту доведення «поза розумним сумнівом» для належної правової оцінки дій обвинуваченого та визнання його винуватим.

Поряд з цим, органом досудового розслідування дії обвинуваченого ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, як умисні протиправні дії, які виразились у вчиненні закінченого замаху на умисне вбивство, тобто виконання усіх дій, які вважав необхідними для доведення умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині до кінця, яке не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

Так, з обвинувального акта вбачається, що досудовим розслідуванням встановлено, що 28 жовтня 2024 року, близько 23 години 30 хвилин, ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в розважальному комплексі «MOJO HALL» по вулиці Ковельська у місті Луцьку Волинської області, діючи з прямим умислом, керуючись метою заподіяння смерті іншій людині, усвідомлюючи протиправність, суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечний наслідок у вигляді заподіяння смерті іншій людині та бажаючи його настання, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин з потерпілим ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , утримуючи у правій руці ніж, умисно наніс ним ряд ударів в ділянку тулуба ОСОБА_6 , тим самим, виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки потерпілому було надано своєчасно медичну допомогу.

Вищевказаними умисними протиправними діями ОСОБА_4 , потерпілому ОСОБА_6 спричинено тілесні ушкодження згідно висновку судово-медичного експерта № 800 від 27.11.2024 у вигляді множинних проникаючих ножових поранень черевної та грудної порожнини, з наявністю крові в черевній порожнині, травми тіла шлунку, розриву великого чепця (сальника), перфорацію діафрагми з розкриттям синусу лівої легені, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжих тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Однак, оцінивши в сукупності досліджені по справі докази та даючи їм юридичну оцінку, суд дійшов до висновку, що кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, як умисні протиправні дії, які виразились у вчиненні закінченого замаху на умисне вбивство, тобто виконання усіх дій, які вважав необхідними для доведення умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині до кінця, яке не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, не знайшла свого належного підтвердження в ході судового розгляду з огляду на таке.

Так, відповідно до вимог ч. 3 ст. 337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд може перекваліфікувати кримінально каране діяння з однієї статті на статті кримінального закону, які передбачають відповідальність за менш тяжкі злочини, якщо при цьому не погіршується становище засудженого і не порушується право останнього на захист.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого.

Також, ст. 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказівз точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Наведена норма процесуального закону вимагає від суду зробити ґрунтовну, всебічну оцінку сукупності усіх зібраних у справі доказів, зіставити їх між собою та зробити остаточний висновок на підставі повного обсягу усіх досліджених доказів. Жоден окремо взятий доказ не має наперед встановленої сили. Тому, суд робить свій висновок не на окремо взятому доказі, а на сукупності доказів (як прямих, так і непрямих), які доповнюють та уточнюють один одного.

При цьому, поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу (постанова Верховного Суду від 19.09.2023 у справі № 204/647/20 та ін.).

Разом з цим, обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. З цього приводу Верховним Судом неодноразово наголошувалось на тому, що докази на користь сторони захисту не можуть бути відкинуті виключно на тій підставі, що вони спростовуються доказами обвинувачення, оскільки у такому випадку однаково вірним буде висновок, що докази обвинувачення спростовуються доказами захисту (постанова Верховного Суду від 21.03.2023 у справі №191/4689/19).

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (постанова Верховного Суду від 02.12.2022 у справі №758/1780/17 та ін.).

Крім цього, Верховний Суд неодноразово зазначав, що суди повинні ретельно перевіряти доводи сторони захисту, які обґрунтовано ставлять під сумнів версію сторони обвинувачення. У випадку, якщо суд після такої перевірки відхиляє доводи сторони захисту, він має навести переконливі мотиви такого висновку, які не залишають розумного сумніву у винуватості обвинуваченого. Разом з тим, якщо небезпідставні доводи сторони захисту не можуть бути спростовані з наведенням переконливих мотивів, які ґрунтуються на обставинах відповідного провадження, то це свідчить про існування розумного сумніву в доведеності винуватості особи.

Водночас, вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 дій, внаслідок яких ОСОБА_6 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, доведено сукупністю наведених у вироку та досліджених у ході судового розгляду доказів, і ніким з учасників судового розгляду не заперечується.

Тобто, ні сторона захисту, ні сторона обвинувачення, в цілому не оспорюють фактичні обставини, встановлені судом, за виключенням мотивів дій обвинуваченого, тому у даному випадку, на думку суду, ключовим завданням є надання вірної кримінально-правової характеристики діям ОСОБА_4 .

В свою чергу, встановлені судом фактичні обставини не містять об`єктивних даних про те, що у діянні обвинуваченого ОСОБА_4 був наявний прямий умисел на вчинення умисного вбивства ОСОБА_6 .

Так, порівняння суспільно небезпечних діянь, передбачених ст. 115 КК України та ст. 124 КК України, свідчить про їх певну подібність за окремими рисами, зокрема, за об`єктом посягання життя та здоров`я іншої людини, суб`єктом злочину фізична осудна особа, за такими ознаками об`єктивної сторони, як обстановка, спосіб та знаряддя злочину, настання наслідків у вигляді смерті чи тяжких тілесних ушкоджень.

За нормативним визначенням умисне вбивство (ст. 115 КК України) з об`єктивної сторони характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між вказаним діянням та наслідком, а із суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажає або свідомо припускає її настання.

Такі самі ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони характерні і для умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчиненого у разі перевищення меж необхідної оборони (стаття 124 КК України). Проте, на відміну від умисного вбивства (у даному випадку закінченому замаху на умисне вбивство), відповідальність за вчинення якого передбачена статтею 115 КК України, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого статтею 124 КК України, є мотив діяння захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Закріплене в ст. 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (частина третя ст. 27 Конституції України).

Згідно із ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Отже, право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, необхідно враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.

Відповідно до сформованої правової позиції як Верховного Суду Укрїни так Верховного Суду, особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, що перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Разом з цим, в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26.04.2002 «Про судову практику у справах про необхідну оборону» зазначено, що слід мати на увазі, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

З фактичних обставин, встановлених на підставі безпосередньо досліджених під час судового розгляду доказів вбачається, що саме ОСОБА_6 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, спровокував конфлікт та першим застосував фізичне насильство щодо обвинуваченого. Під час неочікуваного нападу, у ході боротьби, обвинувачений, невірно оцінивши небезпеку посягання, з метою самозахисту, умисно, за допомогою ножа заподіяв ОСОБА_6 тяжкі тілесні ушкодження, тобто тяжку шкоду здоров`ю, яка явно не відповідала небезпечності посягання та обстановці захисту, чим допустив перевищення меж необхідної оборони.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_4 під час судового розгляду послідовно стверджував, що захищався від протиправних дій ОСОБА_6 , які він сприймав як такі, що загрожували його життю і здоров`ю, а безпосередньою причиною завдання ним ударів ножем стало застосування до нього фізичного насильства ОСОБА_6 і висловлювання останнього про його вбивство.

В свою чергу, показання ОСОБА_4 повністю підтвердив ОСОБА_6 , що допитаний судом в якості свідка, який вказав, що сам спровокував конфлікт, перший застосував фізичну силу і бив обвинуваченого в той час, коли останній не міг цього робити, так як він не давав йому такої можливості.

Окремо суд вважає за необхідне зазначити, що оскільки ОСОБА_6 безпосередньо в судовому засіданні заперечував щодо визнання його потерпілим у кримінальному провадженні, крім цього заяву про вчинення щодо нього кримінального правопорушення або заяву про залучення його до провадження як потерпілого не подавав і письмової згоди на визнання його потерпілим не надавав, тому суд, у зв`язку із відсутністю такої згоди, як це визначено ч. 7 ст. 55 КПК України, допитав його як свідка.

Також слід зазначити, що байдужість ОСОБА_6 до кримінального провадження та відсутність його згоди на визнання потерпілим вказують на те, що саме він розпочав конфлікт з ОСОБА_4 .

За встановлених судом обставин, суд дійшов висновку, що обвинувачений ОСОБА_4 зазнав протиправного нападу з боку ОСОБА_6 , та, захищаючи себе, діяв в обстановці необхідної оборони, однак, заподіявши тяжких тілесних ушкоджень, перевищив її межі.

При цьому, на думку суду, у даному випадку має місце невідповідність знарядь захисту та нападу, а характер небезпеки, що загрожувала ОСОБА_4 , була значно нижчою від її сприйняття останнім, навіть при застосуванні ОСОБА_6 фізичного насильства.

Вищевказане підтверджується висновками судово-медичної експертизи № 859 від 25.12.2024 відповідно до яких у ОСОБА_4 виявлено тілесні ушкодження у вигляді гематоми навколо правого ока та садна лівої лопатки, що за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Тобто ситуація, яка передувала вчиненню ОСОБА_4 злочину, супроводжувалася застосуванням фізичного насильства до нього, при цьому ОСОБА_6 почав діяти перший і його поведінка була агресивною.

Під час цього посягання, ОСОБА_4 , не маючи іншої можливості уникнути подальшого насильства з боку ОСОБА_6 , яке створювало реальну загрозу заподіяння шкоди його здоров`ю, скориставшись своїм правом на застосування захисту шляхом заподіяння фізичної шкоди нападнику, використав ніж.

Такі дії ОСОБА_4 свідчать про те, що у нього виникла підстава для необхідної оборони, тобто виникло право на захист правоохоронюваних інтересів шляхом заподіяння шкоди тому, хто посягає, для припинення цього посягання.

Водночас, застосований засіб захисту та заподіяння шкоди у вигляді тяжких тілесних ушкоджень за даних конкретних обставин справи не відповідали небезпечності посягання та обстановці захисту, а відтак ОСОБА_4 вийшов за межі заходів, необхідних для захисту своїх охоронюваних законом прав та інтересів, тобто перевищив межі необхідної оборони.

Разом з цим, надаючи аналіз поведінці обвинуваченого ОСОБА_4 , що передувала вчиненню ним злочину, суд вважає відсутнім у обвинуваченого мотиву для вчинення вбивства ОСОБА_6 .

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не перебували в конфліктних відносинах і саме останній напав на обвинуваченого, що вказує на те, що обвинувачений не передбачав можливість суспільно небезпечного посягання та не був готовий до його відвернення.

Таким чином, встановлена під час судового розгляду сукупність всіх обставин кримінального правопорушення, враховуючи раптовість нападу ОСОБА_6 , його агресивність, його фізичні дані, його перевагу силою над ОСОБА_4 , про що сам ствердив безпосередньо у судовому засіданні, обставини нападу, за яких ОСОБА_6 повалив його на підлогу, утримував та одночасно наносив удари, в тому числі в голову, при цьому обвинувачений знаходився у зігнутому положенні, був обмежений у просторі та не мав можливості звільнитися від захвату та уникнути бійки іншим шляхом, свідчить про те, що такі дії ОСОБА_6 безумовно не лише створювали загрозу, а й реально заподіювали шкоду здоров`ю обвинуваченого.

Отже, стороною обвинувачення залишилося неспростованим твердження обвинуваченого ОСОБА_4 про те, що в той час, коли ОСОБА_6 наносив йому удари і висловлював погрози, він сприймав реальну загрозу своєму здоров`ю і єдиною метою нанесення тілесних ушкоджень для нього було припинити протиправні дії щодо нього.

Встановлені судом обставини свідчать, що ОСОБА_4 зазнав суспільно небезпечного посягання достатньої інтенсивності з боку ОСОБА_6 , яке було реальним, і він мав підстави побоюватися за своє здоров`я та життя, а тому не маючи іншої можливості уникнути подальшого насильства з його боку, застосував захист шляхом заподіяння фізичної шкоди нападнику, використавши ніж.

При цьому, оцінюючи спрямованість умислу в діях ОСОБА_4 на заподіяння ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень, суд враховує кількість нанесених ударів та їх локалізацію, тому вважає доведеним спричинення ОСОБА_4 тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_6 з прямим умислом, тобто він усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав їх суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання.

Інших доказів, які б спростували версію сторони захисту про те, що тілесні ушкодження були завдані безпосередньо у зв`язку з застосуванням фізичного насильства ОСОБА_6 і для захисту від нього, стороною обвинувачення не надано, і, таким чином, твердження обвинуваченого ОСОБА_4 не спростовані поза розумним сумнівом.

Що стосується умислу на вбивство, Верховний Суд в своїх постановах неодноразово вказував на те, що злочини, передбачені статтями 118 та 124 КК України, є умисними, а тому наявність умислу на спричинення шкоди особі, що посягає, не виключає перебування особи, що захищається, в стані оборони.

Поряд із цим, суд вважає, що завдавши ОСОБА_6 ножові поранення за вищевказаних обставин, обвинувачений ОСОБА_4 обрав такий засіб оборони, який явно не відповідав небезпечності посягання та обстановці захисту, а відтак вийшов за межі заходів, необхідних для захисту своїх охоронюваних законом прав та інтересів, тобто перевищив межі необхідної оборони.

Окремо слід зазначити, що застосування для захисту засобів, що не відповідають обстановці посягання, не спростовує перебування особи у стані оборони.

В свою чергу, доводи сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_4 керувався метою заподіяння смерті ОСОБА_6 , суд вважає безпідставними, оскільки про відсутність такого наміру свідчить обстановка кримінального правопорушення, характер і послідовність дій, як ОСОБА_6 так і ОСОБА_4 , наслідки злочину та поведінка обвинуваченого після завдання тілесних ушкоджень.

При цьому сторона обвинувачення не зазначила в обвинувальному акті та не довела під час судового розгляду наявність у ОСОБА_4 мотиву на вчинення умисного вбивства, тобто обвинувачення ОСОБА_4 у прямому умислі на вбивство ОСОБА_6 , що є обов`язковим при кваліфікації закінченого замаху, не доведено поданими доказами.

Натомість, показання обвинуваченого ОСОБА_4 суд бере до уваги, оскільки вони є послідовними, підтверджуються іншими належними та допустимими доказами, зокрема протоколами дослідження відеозаписів та показаннями допитаних свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_15 і не спростовані наданими стороною обвинувачення доказами, які, як самі по собі, так і в сукупності з іншими доказами, не доводять вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, а навпаки вказують на те, що ініціатором конфлікту був ОСОБА_6 , при цьому сам конфлікт не змінив поведінки ОСОБА_4 , поки до нього не було застосовано насильство, відтак твердження в обвинувальному акті про наявність в обвинуваченого мети заподіяння смерті іншій людині є надуманим.

Не розглядає суд серед мотивів поведінки ОСОБА_4 і ймовірну помсту, оскільки ОСОБА_6 в судовому засіданні вказав, що раніше між ними конфліктних ситуацій не виникало.

Важливим, на думку суду, є той факт, що після нанесення ОСОБА_4 ножем ударів в ділянку тулуба ОСОБА_6 , поведінка останнього змінилася, при цьому ОСОБА_4 ніхто не заважав продовжити такі свої дії негайно та тривалий час у подальшому, в тому числі до приїзду медичної допомоги, і досягнути у такій спосіб мети на заподіяння ОСОБА_6 смерті, якщо така б насправді була, проте ОСОБА_4 не робив навіть спроб вчинити так, не висловлював погрози вбивством ані словесно, ані за допомогою рухів, а навпаки ОСОБА_6 після бійки, коли вже ОСОБА_4 стояв разом з ОСОБА_15 , своїми рухами та наближенням до обвинуваченого продовжував провокування конфлікту.

В свою чергу, ОСОБА_4 навпаки намагався допомогти ОСОБА_6 , коли вони вже були у фойє, що зафіксовано протоколом огляду предмету (відеозапису) від 29.10.2024, що також цілком узгоджується з повідомленою ним метою своїх дій зупинити бійку, та показаннями самого ОСОБА_6 , відтак твердження в обвинувальному акті, що обвинувачений виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки ОСОБА_6 було надано своєчасно медичну допомогу, є недоведеним.

Так, факт заподіяння ОСОБА_4 тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_6 під час оборони, в ході розпочатого останнім конфлікту, є очевидним, однак твердження сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_4 переслідував мету заподіяти смерть ОСОБА_6 не можна визнати обґрунтованим та таким, що відповідає фактичним обставинам справи. В даному випадку, на думку суду, мотивом дій ОСОБА_4 був саме захист охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Отже, суд вважає, що за результатами судового розгляду не доведено, що ОСОБА_4 , завдаючи удари ножем ОСОБА_6 , діяв із прямим умислом на його вбивство. Це твердження спростовується як попередньою поведінкою обвинуваченого, так і його поведінкою під час та після вказаних дій, яка не свідчить про його бажання досягнути саме такого тяжкого наслідку своїх, хоча і дійсно вкрай небезпечних, дій.

Таким чином, правова оцінка кваліфікації діяння, інкримінованого ОСОБА_4 стороною обвинувачення злочину, дають підстави стверджувати, що доводи прокурора про наявність у діях обвинуваченого ознак злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, є необґрунтованими.

З огляду на зазначене, доводи сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_4 мав умисел на умисне вбивство, без підтвердження такого висновку іншими доказами, суд вважає передчасним.

За таких обставин, суду не надано жодного прямого доказу на підтвердження наявності у ОСОБА_4 умислу на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, а докази, щонадані стороною обвинувачення, на підтвердження винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, не знайшли свого об`єктивного підтвердження та ґрунтуються на припущеннях.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами передбаченими цим Кодексом.

Згідно з ст. 92, 93 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладається на слідчого, прокурора, які як сторона обвинувачення, здійснюють збирання доказів, у тому числі і шляхом проведення слідчих дій.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, висловлену у п. 60 Рішенні у справі «Коробов проти України», яке набуло статусу остаточного, вимоги ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, відповідно до яких обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, суд дійшов переконання про недотримання стороною обвинувачення стандарту підтвердження доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, а відтак усі сумніви щодо доведеності вини обвинуваченого тлумачить на його користь.

Таким чином, суд, проаналізувавши та оцінивши кожен доказ, наданий стороною обвинувачення, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, перевіривши та оцінивши усі доводи учасників судового провадження, дійшов висновку, що обвинувачення, яке зазначено в обвинувальному акті є недоведеним, так як воно не обґрунтоване достатніми доказами, які б підтверджували винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.

Як визначив Європейський суд з прав людини (справа Нечипорук і Йонкало проти України від 21 квітня 2011 року, заява №42310/04), суд при оцінені доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумними сумнівом» і «таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою». Також має враховуватися якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (рішення у справі «Вєренцов проти України»).

Розумний сумнів це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_4 слід перекваліфікувати з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України та кваліфікувати за ст. 124 КК України, як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони.

Отже, розглянувши кримінальне провадження з дотриманням положень ч. 1 ст. 337 КПК України, в межах висунутого обвинувачення, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, принципу диспозитивності, а саме діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, дослідивши безпосередньо в судовому засіданні наведені вище письмові докази у їх сукупності, надавши їм належну правову оцінку, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, а саме верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, враховуючи, що вони, на думку суду, є належними та допустимими, не викликають сумнівів у їх достовірності, оскільки підстав ставити їх під сумнів у суду немає, тому суд бере їх за основу при постановленні даного вироку та приходить до висновку про винуватість ОСОБА_4 в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, вчиненому у разі перевищення меж необхідної оборони, кваліфікуючи його дії за ст. 124 КК України.

Виходячи з зазначеного, судом поза розумним сумнівом, достовірно встановлено, що ОСОБА_4 своїми умисними діями, які виразились в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, вчиненому у разі перевищення меж необхідної оборони, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 124 КК України.

При обранні покарання ОСОБА_4 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, згідно з ст. 12 КК України, відноситься до категорії нетяжких злочинів і дані про особу винного.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , суд визнає щире каяття, що передбачено п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України.

Щодо визнання щирого каяття, як пом`якшуючої покарання обставини, суд вважає за необхідне зазначити, що ОСОБА_4 в ході судового розгляду критично оцінював свою протиправну поведінку щодо умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчиненого у разі перевищення меж необхідної оборони, та засуджував її, що вказує на його щире розкаяння та усвідомлення незаконності його дій.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , суд визнає вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, що передбачено п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання суд враховує, що він вчинив умисний нетяжкий злочин проти життя та здоров`я особи, однак не судимий в порядку ст. 89 КК України, вину в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, вчиненому у разі перевищення меж необхідної оборони визнав, його поведінка в суді свідчить про щире каяття та усвідомлення незаконності вчинених ним дій, в судовому засіданні висловлював щирий жаль з приводу вчиненого, готовність нести покарання та засуджував свою поведінку, запевнив, що зробив для себе належні висновки і в подальшому не буде займатись протиправною діяльністю та вчиняти кримінальних правопорушень, має постійне місце реєстрації та проживання, одружений, має на утриманні двох дітей неповнолітнього сина 2010 року народження та малолітню доньку 2016 року народження, яка потребує періодичного лікування у зв`язку із вадами серця, є фізичною особою-підприємцем, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, нагороджувався подякою командира ІНФОРМАЦІЯ_3 , подякою командира ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , подякою начальника розвідки військової частини НОМЕР_7 , подяками командира військової частини НОМЕР_8 , подякою командира НОМЕР_9 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_10 , подякою командира військової частини НОМЕР_7 , подякою начальника логістики-ЗКБ НОМЕР_7 , тобто активно здійснює волонтерську діяльність і допомагає Збройним Силам України, тому суд, з врахуванням наведеного, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, його критичного відношення до скоєного та беззаперечного визнання своєї вини, його посткримінальної поведінки, яка виразилась у намаганні допомогти особі після нанесення їй тілесних ушкоджень,думки самого ОСОБА_6 , тобто особи, якій заподіяно тілесні ушкодження, який жодних претензій до обвинуваченого не має, що сама по собі не є вирішальною, але враховується судом в сукупності з іншими обставинами, наявності пом`якшуючої покарання обставини та обставини, що його обтяжує, а також приймаючи до уваги принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, вважає за доцільне призначити ОСОБА_4 покарання за ст. 124 КК України, в межах санкції частини статті, у виді пробаційного нагляду.

При цьому, суд враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу винного, визначає покарання у виді пробаційного нагляду на максимальний строк, передбачений санкцією ст. 124 КК України, тобто тривалістю 2 (два) роки.

Перешкода, визначена ч. 5 ст. 59-1 КК України, для застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 покарання у виді пробаційного нагляду, відсутня.

На переконання суду, таке покарання, призначене ОСОБА_4 , враховуючи фактичні обставини справи, є справедливим, оскільки співвідносяться між поставленою метою та засобами її досягнення.

Крім того, призначена міра покарання надасть можливість ОСОБА_4 сформувати у своїй свідомості уявлення про неминучість настання відповідальності за можливі вчинені протиправні діяння у майбутньому, що буде в свою чергу достатньою превентивною мірою.

Саме таке покарання, на переконання суду, не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Також, на думку суду, вказане покарання буде необхідним і достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення як ними нових кримінальних правопорушень, так і іншими особами.

Суд вважає, що обране ОСОБА_4 покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Окрім цього, ч. 2 ст. 49-2 КВК України визначено, що у строк покарання у виді пробаційного нагляду за правилами, передбаченими статтею 72 Кримінального кодексу України, зараховується час попереднього ув`язнення або цілодобового домашнього арешту.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України визначено, що попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Частиною 1 ст. 72 КПК України встановлено, що одному дню позбавлення волі відповідають два дні пробаційного нагляду.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що до ОСОБА_4 у даному кримінальному провадженні застосовувалося попереднє ув`язнення.

Із відомостей, що містяться в протоколі затримання вбачається, що ОСОБА_4 затримано о 02 год. 20 хв. 29.10.2024.

В подальшому, ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30.10.2024 відносно ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Після чого, 28.01.2025 ОСОБА_4 звільнено з-під варти у зв`язку із внесенням застави.

Отже, відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України, суд зараховує ОСОБА_4 у строк покарання термін попереднього ув`язнення з дня його фактичного затримання в порядку ст. 208 КПК України по день звільнення з-під варти у зв`язку із внесенням застави, а саме з 29.10.2024 по 28.01.2025 включно, із розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням пробаційного нагляду.

Окрім того, на думку суду, застосований щодо ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді застави слід залишити до набрання вироком законної сили. Після набрання вироком законної сили застосований до ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді застави скасувати, а заставу в розмірі 302 800 (триста дві тисячі вісімсот) гривень, внесену заставодавцем ОСОБА_16 за ОСОБА_4 на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області на підставі ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.01.2025 по справі №161/1565/25 (квитанція від 27.01.2025 на суму 299 000 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч) гривень та квитанція 28.01.2025 на суму 3 800 (три тисячі вісімсот) гривень) повернути заставодавцю ОСОБА_16 .

Речові докази, згідно з ст. 100 КПК України, відповідно, знищити, повернути за належністю законному володільцю, залишити за належністю законному володільцю.

Арешт, накладений на майно, відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України, скасувати.

Даних щодо наявності процесуальних витрат у кримінальному провадженні прокурором не надано.

Керуючись ст. 368, 370, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 КК України, призначивши покарання у виді пробаційного нагляду на строк 2 (два) роки.

Відповідно до ст. 59-1 КК України покласти на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Початок строку відбування покарання у виді пробаційного нагляду ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до ч. 1 ст. 49-2 КВК України, обчислювати з дня постановки його на облік уповноваженим органом з питань пробації.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у строк відбування покарання термін попереднього ув`язнення з дня його фактичного затримання в порядку ст. 208 КПК України по день звільнення з-під варти у зв`язку із внесенням застави, а саме з 29.10.2024 по 28.01.2025 включно, із розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням пробаційного нагляду.

До набрання вироком законної сили застосований до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді застави залишити без змін.

Після набрання вироком законної сили застосований до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді застави скасувати, а заставу в розмірі 302 800 (триста дві тисячі вісімсот) гривень, внесену заставодавцем ОСОБА_16 за ОСОБА_4 на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Волинській області на підставі ухвали Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27.01.2025 по справі №161/1565/25 (квитанція від 27.01.2025 на суму 299 000 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч) гривень та квитанція 28.01.2025 на суму 3 800 (три тисячі вісімсот) гривень) повернути заставодавцю ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Речові докази:

-змиви речовини бурого кольору із металевої конструкції; змиви речовини бурого кольору із поверхні підлоги 6-го поверху; запальничку із слідами РБК; пачку цигарок SOBRANIE із слідами РБК; флакон із невідомою речовиною прозорого кольору із слідами РБК знищити;

-куртку чорного кольору зі слідами РБК; телефон марки «Сігма», імей1: НОМЕР_4 , імей2: НОМЕР_5 , з сім-карткою № НОМЕР_6 ; ніж в шкіряному чохлі та ніж з маркуванням «USA»; складний ніж; кросівки білі зі слідами РБК; флеш носій марки transend ємністю 16 гб чорного кольору; складний ніж марки BROWNING; складний ніж із маркуванням ZT; ніж із маркуванням USA SABER; мобільний телефон марки Hyawei, IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_11 , зі вставленою сім-картою за номером НОМЕР_3 ; мобільний телефон марки Айфон із наявними на ньому механічними пошкодженнями та чохлом чорного кольору повернути за належністю законному володільцю;

-чорний кейс в якому знаходиться індикатор поля DR-42 с/н:7221207 з пультом до нього; бінокль марки «Arsenal»; оптичний приціл без маркування; дві радіостанції марки «BAOFENG» залишити за належністю законному володільцю.

Арешт майна, відповідно до ухвали слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.11.2024 (справа № 161/20678/24, провадження № 1-кс/161/5568/24) скасувати.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Луцький міськрайонний суд Волинської області.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку після проголошення негайно вручити обвинуваченим та прокурору.

Суддя Луцького міськрайонного суду ОСОБА_1