1Справа № 335/7479/25 1-кп/335/797/2025
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2025 року м. Запоріжжя

Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя в складі

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

за участю прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника - адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0002495 від 12.04.2025 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нагірне, Ренійського району, Одеської області, громадянина України, неодруженого, освіти середньо-спеціальної, такого, що не має на утриманні неповнолітніх та малолітніх дітей, військовослужбовця, який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 НГУ, у військовому званні «солдат», зареєстрованого адресою: АДРЕСА_1 , такого, що фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, у військовому званні «солдат», діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачуючи суспільно небезпечні наслідки, та бажаючи їх настання, 10.01.2025 без поважних причин, не одержавши дозволу відповідних командирів або начальників, з метою ухилитись від військової служби в умовах воєнного стану, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, самовільно залишив місце служби, а саме місце дислокації військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України у АДРЕСА_3 . В подальшому час проводив на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, ввірених йому за посадою, заходів для повернення до пункту дислокації військової частини НОМЕР_1 не приймав, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв та перебував за межами місця служби.

Органом досудового розслідування діяння ОСОБА_4 кваліфіковане за ч. 4 ст. 408 КК України як дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби з метою ухилення від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

Обвинувачений ОСОБА_4 вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав повністю. Пояснив, що 08.01.2025 був зарахований до особового складу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, однак приблизно через тиждень покинув місце служби у АДРЕСА_2 , не бажаючи продовжувати її проходження, знаючи, що невдовзі його мали відправити на проходження навчання та до зони бойових дій. З того часу і до затримання 10.07.2025 він проживав у друга за адресою АДРЕСА_2 , працював і відпочивав, ніяких дій, спрямованих на повернення до військової служби, не вчиняв, а 10.07.2025 був затриманий працівниками поліції.

Враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники судового провадження не оспорюють всі фактичні обставини справи, і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ст. 349 КПК України, провів судовий розгляд кримінального провадження із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого, а також дослідженням письмових матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого.

Відповідно до правової позиції Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, висловленої у постанові від 01.12.2022 у аналогічній справі № 297/2178/21, об`єктом злочину, передбаченого ст. 408 КК України, є порядок проходження військової служби.

З об`єктивної сторони дезертирство полягає у діях або бездіяльності, які мають дві відповідні форми: 1) самовільне залишення військової частини або місця служби; 2) нез`явлення на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу. У першій формі дезертирство є закінченим злочином з моменту, коли суб`єкт фактично залишив розташування військової частини (місця служби), а у другій - коли він не з`явився в частину (до місця служби) в установлений строк.

Фактичний термін відсутності військовослужбовця в місці служби при дезертирстві може не перевищувати навіть і однієї доби, але це має значення лише для призначення покарання.

Від злочину, передбаченого ст. 407 КК України, злочин, передбачений ст. 408 КК України, відрізняється в основному за своєю суб`єктивною стороною. Обов`язковою ознакою дезертирства є мета: військовослужбовець має намір ухилятися від військової служби протягом не трьох діб, місяця, двох місяців тощо, тобто не тимчасово, а ухилитися від військової служби взагалі, назавжди. При цьому військовослужбовець може заявляти про свій намір ухилитися від військової служби взагалі або ухилятися від неї протягом невизначеного часу (наприклад, доки його не затримають).

Для наявності складу дезертирства немає значення, в який момент у особи виник намір ухилитися від служби - безпосередньо в момент самовільного залишення частини або вже в період незаконного перебування за її межами.

З наданих стороною обвинувачення матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого, судом встановлено, що раніше ОСОБА_4 притягався до кримінальної відповідальності за ч. 5 ст. 407 КК України, однак був звільнений від кримінальної відповідальності ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 24.10.2024 року на підставі ч. 1 ст. 407 КПК України та був зобов`язаний повернутись на військову службу до військової частини НОМЕР_2 , чого, за його власними поясненнями, не зробив.

Відтак, покидаючи місце служби у січні 2025 року, ОСОБА_4 вочевидь знав, що у разі нового ухилення від проходження військової служби більше не підлягатиме звільненню від кримінальної відповідальності. Його поведінка, що полягала в ухиленні від проходження військової служби протягом шести місяців до самого затримання, беззаперечно вказує на небажання ОСОБА_4 проходити військову службу, і тому суд відхиляє його посилання на те, що саме в день затримання він нібито збирався повернутись на службу.

Суд виходить з того, що в будь-якому випадку, жодний нормативно-правовий акт, що регламентує порядок та умови проходження військової служби, не передбачає права військовослужбовця на власний розсуд визначати своє місцезнаходження і не виконувати свої обов`язки навіть за умов підтверджених фактів позастатутних відносин за місцем служби.

За таких умов суду не залишається іншого, як дійти висновку, що солдат ОСОБА_4 керувався виключно метою ухилення від військової служби

За таких обставин суд вважає доведеним пред`явлене ОСОБА_4 обвинувачення та кваліфікує вчинене ним діяння за ч. 4 ст. 408 КК України як дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби з метою ухилення від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

При призначенні покарання обвинуваченому суд, керуючись приписами ст. ст. 65-66 КК України, враховує те, що обвинувачений раніше не судимий, вину свою повністю визнав, за місцем служби характеризується в цілому посередньо, як недостатньо дисциплінований та безвідповідальний військовослужбовець, який потребує постійного контролю з боку командирів, за станом здоров`я на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, на утриманні малолітніх дітей або осіб похилого віку не має.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 , стороною обвинувачення не висунуто.

Обставиною, що пом`якшує покарання, суд, користуючись наданим йому правом відповідно до ч. 2 ст. 66 КК України, визнає відносно молодий вік обвинуваченого, відсутність у нього необхідного життєвого досвіду, морально-психологічну непідготовленість до військової служби, особливо в умовах воєнного стану.

Також суд погоджується зі стороною захисту у тому, що слід враховувати, що ОСОБА_4 25.02.2022 добровільно у віці 18-ти років пішов на військову службу в умовах воєнного стану, мав бойове поранення, через що міг не витримати психологічне навантаження в умовах військової служби протягом трьох років.

За таких умов суд не вбачає як підстав для призначення обвинуваченому суворого покарання, так і для застосування до нього правил ст. 75 КК України, і вважає за можливе призначити ОСОБА_4 покарання на рівні мінімальної межі санкції ч. 4 ст. 408 КК України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого у виді тримання під вартою слід залишити до набрання цим вироком законної сили. Щодо обрання, зміни, скасування чи продовження інших заходів забезпечення кримінального провадження клопотань від учасників не надходило.

Процесуальні витрати та речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 369, 373-376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 Кримінального кодексу України.

Призначити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

Строк відбування покарання обчислювати з дня затримання ОСОБА_4 , а саме з 10.07.2025.

Обраний раніше щодо ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою продовжити до набрання цим вироком законної сили.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Суддя ОСОБА_1