УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.07.2025 року м.Одеса

Слідчий суддя Київського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , під час розгляду клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001308 від 04.10.2024 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2,3 ст.146 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання сторони обвинувачення про арешт майна, слідчими слідчого управління ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001308 від 04.10.2024 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2,3 ст.146 КК України.

Під час досудового розслідування, за результатами проведених слідчих дій, негласних слідчих (розшукових) дій та розшукових заходів достеменно встановлено, що до вчинення вказаних кримінальних правопорушень причетний ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . Має в користуванні автомобіль марки «Renault Trafic», 2007 року випуску, VIN-код: НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

11.07.2025 слідчим суддею Київського районного суду м. Одеси надано дозвіл на проведення обшуку автомобіля марки «Renault Trafic», 2007 року випуску, VIN-код: НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

15.07.2025 проведено обшук автомобіля марки «Renault Trafic», 2007 року випуску, VIN-код: НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

В результаті проведення обшуку вилучено автомобіль марки «Renault Trafic», 2007 року випуску, VIN-код: НОМЕР_1 , державний реєстраційний номер НОМЕР_2 та ключ запалювання до нього.

Прокурор у клопотанні зазначає, що в подальшому, вищевказане майно було визнано речовим доказами, про що винесено відповідну постанову від 15.07.2025, оскільки вказаний автомобіль ОСОБА_4 міг використовувати для транспортування наркозалежних осіб до фіктивного реабілітаційного центру «Наркологічний Центр «Друге Дихання». Зазначена інформація на даний час перевіряється, оскільки усіх фактів незаконного позбавлення волі осіб та їх примусового поміщення до реабілітаційного центру станом на теперішній час не встановлено. Через великий обсяг інформації, яку необхідно проаналізувати, виникла необхідність у накладенні арешту, з метою її збереження.

Крім того слід зазначити, що в ході документування злочинної діяльності, проведено негласні слідчі (розшукові) дії відносно осіб, які причетні до вчинення вказаних кримінальних правопорушень, в тому числі відносно ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , в порядку ст. 263 КПК України, з яких вбачається, що зазначені особи пов`язані спільною протиправною діяльністю, яка полягає у організації «виїздів», з метою «оперативного поміщення» осіб до реабілітаційного центру застосування фізичної сили та насильне поміщення до центру; обміні даними стосовно «пацієнтів» та вказівок щодо їх лікування та поводження з ними; введенні в оману родичів щодо дійсних намірів стосовно осіб, які перебувають в центрі.

Також, проведено негласну слідчу (розшукову) дію в порядку ст. 270 КПК України за адресою розташування реабілітаційного центру «Друге Дихання», а саме: місто Одеса, вулиця Жоліо-Кюрі, 32, якою підтверджено факти незаконного позбавлення волі осіб, які полягають у примусовому поміщенні осіб до реабілітаційного центру.

На підставі зібраних доказів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 15.07.2025 затримано в порядку ст. 208 КПК України та повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146 КК України.

Процесуальний керівник звертається з клопотанням про арешт майна з метою збереження майна.

Прокурор надав заяву в якій клопотання підтримав, просив задовольнити з підстав викладених письмово та розглянути у його відсутності.

Захисник ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_9 надала письмові запереченя в яких зазначила, що вилучений транспортний засіб належить на праві власності підозрюваному, однак використовувався виключно для потреб сім`ї, є спільним майном подружжя. Так, ОСОБА_4 є багатодітним батьком, на його утриманні знаходяться троє неповнолітніх дітей, зазначиеним автомобілем користувалася його дужина ОСОБА_10 . Зазначила, що органом досудового розслудвання не доведено, що підозрюваний використовував автомобіль під час вчинення кримінальних правопорушень. У зв`язку з чим просила відмовити у задоволенні клопотання та розглянути у відсутності власника майна та його захисника.

Вивчивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання слідчий суддя приходить до наступного.

Положеннями ст.ст.2,7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів. Одним з таких заходів є арешт майна у кримінальному провадженні.

Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Як вбачається з поданого клопотання та долучених в його обґрунтування матеріалів, слідчим під час складання клопотання не було дотримано вимог ч.2 ст.171 КПК України, що позбавляє можливості слідчого суддю розглянути таке клопотання по суті.

Так, в порушення вимог ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого про арешт майна належним чином не обґрунтовано наявність підстав та необхідності в дії заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна.

Зокрема, згідно з нормами Глави 10 та Глави 17 КПК України, правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.

Як вбачається матеріалів клопотання, прокурор посилається на те, що з метою недопущення псування, перетворення, подальшого відчуження майна, яке є власністю підозрюваного ОСОБА_4 , задля виконання завдань та дотримання загальних засад кримінального провадження необхідно накласти арешт на майно останнього.

Однак, ані в клопотанні, ні в доданих до клопотання матеріалах, прокурором жодним чином не обґрунтовується можливість досягнення завдань застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження.

Так, санкція інкримінованих ОСОБА_4 кримінальних правопорушень передбачених ч.ч.2,3 ст.146 КК України не передбачають конфіскації майна як виду покарання, в рамках кримінального провадження.

Крім того, в клопотанні не було наведено відповідного обґрунтування необхідності накладення арешту на вилучений автомобіль, посилання його причетності до кримінального провадження №0001308 від 04.10.2024 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2,3 ст.146 КК України та, як наслідок, його відповідності критеріям, передбачених ч.1 ст.98 КПК України для речових доказів.

Відтак, оскільки за винятком викладених у даному клопотанні фактичних обставин даного кримінального провадження таке клопотання містить відповідні норми законодавства, якими регламентується порядок та підстави накладення арешту майна, між тим останнє не містить належного обґрунтування, для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, слідчий суддя приходить до переконання, що вказане клопотання підлягає поверненню прокурору, який погоджував таке клопотання, для усунення вказаних в ухвалі недоліків, надавши для цього прокурору строк 72 години з моменту отримання копії цієї ухвали.

За таких обставин та враховуючи викладене, керуючись ст.ст.171,172,309 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001308 від 04.10.2024 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2,3 ст.146 КК України повернути прокурору.

Встановити строк для усунення недоліків в сімдесят дві години з моменту отримання повного тексту ухвали слідчого судді.

Ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1