1Справа № 335/4772/25 1-кс/335/1848/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2025 року м. Запоріжжя

Слідчий суддя Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Запоріжжі клопотання слідчого СУ ГУНП в Запорізькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_6 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000476 від 18.04.2025 року, відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, який має вищу освіту, є фізичною особою - підприємцем, зі слів одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не засудженого, підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 332 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Слідчий звернувся до слідчого судді з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000476 від 18.04.2025 року.

В обґрунтування клопотання зазначено та з наданих матеріалів вбачається, що ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 332 КК України, за наступних обставин.

Згідно чинного законодавства України, в умовах воєнного стану через повномасштабну війну з Російською федерацією встановлено ряд обмежень, щодо перетину державного кордону громадянами України чоловічої статі віком від 18 до 60 років. Порядок перетину державного кордону України даною категорією осіб визначають Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Правила перетинання державного кордону громадянами України», затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57.

Згідно п. 2-6 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану право на перетин державного кордону, крім осіб, зазначених у пунктах 2-1 та 2-2 цих Правил, також мають інші військовозобов`язані особи, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації. Ця норма не поширюється на осіб, визначених в абзацах другому і третьому частини третьої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а також пункті 2-14 цих Правил.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.

При невставлених досудовим розслідуванням обставинах, часі та місці, але не пізніше 16 квітня 2025 року, ОСОБА_5 , за попереднього змовою з невстановленими досудовим розслідуванням особами, будучи обізнаним про наявність вищевказаних обмежень, керуючись прагненням до наживи, перебуваючи у невстановленому місці, при невстановлених обставинах, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, вирішив зайнятися злочинною діяльністю, спрямованою на організацію незаконного переправлення осіб чоловічої статі у віці від 18 до 60 років через державний кордон України, шляхом виготовлення офіційних документів, які містять завідома неправдиві відомості та надають право громадянам України безперешкодно перетинати державний кордон України, з метою незаконного збагачення.

Суть злочинної діяльності полягала в наступному: 1. Підшукування осіб з числа громадян України чоловічої статі призовного віку, які є неодружені, на утриманні яких не перебуває малолітніх чи неповнолітніх дітей, та які виявили бажання незаконно перетнути державний кордон України; 2. Виготовлення фіктивних документів щодо наявного статусу батька-одинака, шляхом отримання офіційних документів/рішень органів державної влади України щодо: встановлення факту народження неіснуючої неповнолітньої дитини на тимчасово окупованій території України; визнання громадянина України призовного віку, який планує незаконно перетнути державний кордон України батьком такої неіснуючої неповнолітньої дитини; встановлення факту смерті матері такої неіснуючої неповнолітньої дитини. 3. Організація передання вказаних документів, що містять завідома неправдиві відомості, громадянам України призовного віку, які планували незаконно перетнути державний кордон України, шляхом їх передання з рук в руки; 4. Отримання від зазначених осіб грошових коштів за виготовлення документів, які містять завідома неправдиві відомості, які дають підстави для безперешкодного перетину державного кордону України.

Злочинні дії ОСОБА_5 полягали у наступному: за допомогою глобальної мережі «Інтернет» та кола знайомих, останній підшукував осіб з числа громадян України чоловічої статі призовного віку, які є неодружені, на утриманні яких не перебуває малолітніх чи неповнолітніх дітей та які виявили бажання незаконно перетнути державний кордон України. Крім того, ОСОБА_5 здійснював координацію учасників групи, щодо виготовлення та передання документів, які містять завідома неправдиві відомості.

Злочинні дії невстановлених досудовим розслідуванням осіб полягали у виготовлення/прийнятті офіційних документів/рішень щодо встановлення факту народження неіснуючої неповнолітньої дитини на тимчасово окупованій території України, визнання громадянина України призовного віку, який планує незаконно перетнути державний кордон України її батьком, та встановлення факту смерті матері такої неіснуючої неповнолітньої дитини, з подальшою передачею зазначених документів/рішень ОСОБА_5 , та отримання грошових коштів за виготовлення/прийнятті офіційних документів/рішень, які містять завідома неправдиві відомості.

Так, ОСОБА_5 , діючи за попереднього змовою з невстановленими досудовим розслідуванням особами, розуміючи законодавчу процедуру отримання офіційних документів/рішень органів державної влади України, які б включали особу призовного віку до категорії осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, підшукав особу з числа громадян України призовного віку, а саме ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який виявив бажання здійснити незаконний перетин державного кордону України.

В подальшому, 16 квітня 2025 року, у першій половині дня, ОСОБА_7 , використовуючи власний номер телефону здійснив телефонний дзвінок у месенджері «Telegram» на номер мобільного телефону НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_5 . В ході телефонної розмови останній повідомив, що має можливість допомогти ОСОБА_7 у виготовленні документів щодо наявного фіктивного статусу «батько-одинак» для безперешкодного перетину державного кордону України за грошову винагороду.

При цьому до вчинення протиправних дій ОСОБА_5 вирішив залучити невстановлених в ході досудового розслідування службових осіб з числа працівників Дергачівського районного суду Харківської області, котрі за неправомірну вигоду, мали б реальну змогу прийняти офіційні рішення, за результатами яких скласти документи, які б містили завідомо неправдиві відомості щодо встановлення факту народження неіснуючої неповнолітньої дитини на тимчасово окупованій території України, визнання громадянина України призовного віку, який планує незаконно перетнути державний кордон України її батьком, та встановлення факту смерті матері такої неіснуючої неповнолітньої дитини, що б могло бути підставами для отримання статусу «батько-одинак» та подальшого безперешкодного перетину Державного кордону України.

Продовжуючи реалізацію злочинного умислу, направленого на організацію незаконного переправлення осіб через державний кордон України, шляхом сприяння порадами, вказівками, наданням засобів, усуненням перешкод, діючи з корисливих мотивів, за попередньої змовою групою осіб, 11 травня 2025 року, приблизно об 11 годині 40 хвилин, ОСОБА_5 , використовуючи власний номер телефону НОМЕР_1 здійснив телефонний дзвінок у месенджері «Telegram» на номер мобільного телефону НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_7 . В ході телефонної розмови ОСОБА_5 повідомив про перелік необхідних документів, повну процедуру отримання фіктивних документів щодо народження дитини на окупованій території України, смерті її матері та визнання ОСОБА_7 батьком зазначеної дитини, щоб надало останньому статус «батько-одинак» та можливість безперешкодно перетнути державний кордон України. Окрім того, в ході телефонної розмови була зазначена вартість вказаної послуги, яка становила 7 000 доларів США.

В подальшому ОСОБА_5 , продовжуючи реалізацію злочинного умислу, діючи згідно розробленого злочинного плану, 28 травня 2025 року, приблизно об 11 годині 55 хвилин, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , в ході особистої зустрічі з ОСОБА_7 , отримав від останнього грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США, після чого повинен був у невстановлений досудовим розслідуванням спосіб та час передати частину вищезазначених грошових коштів невстановленим досудовим розслідуванням особам з числа працівників Дергачівського районного суду Харківської області, котрі за неправомірну вигоду, мали б реальну змогу прийняти офіційні рішення, за результатами яких скласти документи, які б містили завідомо неправдиві відомості щодо встановлення факту народження неіснуючої неповнолітньої дитини на тимчасово окупованій території України, визнання громадянина України призовного віку, який планує незаконно перетнути державний кордон України її батьком, та встановлення факту смерті матері такої неіснуючої неповнолітньої дитини, що б могло бути підставами для отримання статусу «батько-одинак» та подальшого безперешкодного перетину Державного кордону України, однак з причин, що не залежали від його волі, не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, тому що був затриманий працівниками поліції під час отримання грошових коштів.

Посилаючись на те, що ОСОБА_5 з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності може переховуватися від органів досудового слідства та/або суду; незаконно впливати на свідків у вказаному кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення, або продовжити те, у якому підозрюється, зазначаючи, що менш суворі запобіжні заходи не достатні для запобігання вищевказаним ризикам, слідчий просить застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_5 строком на 60 днів.

Прокурор у судовому засіданні клопотання підтримала та наполягала на його задоволенні, посилаючись на тяжкість кримінального правопорушення, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі, особу підозрюваного, наявність ризиків, про які зазначено у клопотанні. Вважає, що більш м`який запобіжний захід не здатен забезпечити належну поведінку підозрюваного, тому просить застосувати відносно нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Підозрюваний у судовому засіданні проти клопотання заперечував, вважає його необґрунтованим. Зазначив, що не згоден із кваліфікацією його дій згідно повідомленої підозри, у зв`язку із відсутністю об`єктивної сторони кримінального правопорушення. Наполягав на відсутності у нього наміру перешкоджати кримінальному провадженню.

Захисник у судовому засіданні проти клопотання заперечував. Вважає необґрунтованою підозру і недоведеними ризики, про які зазначає сторона обвинувачення. Наполягав на тому, що підозрюваний має міцні соціальні зв`язки, сприяє слідству, наміру перешкоджати кримінальному провадженню не має, тому просив застосувати до підозрюваного більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який вважає достатнім для забезпечення його належної поведінки та виконання ним процесуальних обов`язків.

Вивчивши клопотання та докази, якими воно обґрунтовується, заслухавши пояснення сторін кримінального провадження, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Слідчим суддею встановлено, що Відділом поліції № 1 ЗРУП ГУНП України в Запорізькій області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000476 від 18.04.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 332 КК України.

28.05.2025 року об 11 годині 55 хвилин ОСОБА_5 було затримано в порядку ст. 208 КПК України та 29.05.2025 року йому повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 332 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

При вирішенні даного клопотання, слідчий суддя бере до уваги обставини, визначені ч. 1 ст. 178, ч. 1 ст. 194 КПК України для обрання запобіжного заходу, та підстави застосування запобіжного заходу, визначені ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам перешкоджати кримінальному провадженню будь-яким чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Виходячи з наявних в наданих слідчому судді матеріалах даних, слідчий суддя приходить до висновку про обґрунтованість підозри ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 332 КК України.

Доводи сторони захисту в цій частині щодо необґрунтованості підозри слідчий суддя не бере до уваги, оскільки на даній стадії слідчий суддя не вирішує питання, які вирішуються судом під час судового розгляду, а матеріали клопотання містять достатньо даних для висновку про причетність ОСОБА_5 до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення.

Таку ж позицію виклав Європейський суд з прав людини у рішенні „Мюррей проти Сполученого Королівства", у якому зазначив, що факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими самими переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи суто висунення обвинувачення, що здійснюється на наступній стадії процесу. Наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин, однак те, що можна вважати „обґрунтованим", залежить від усіх обставин справи, про що зазначено у рішенні «Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства».

Вирішуючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя враховує тяжкість кримінального правопорушення, а також дані про особу підозрюваного ОСОБА_5 , який раніше не засуджений, має постійне місце проживання, є фізичною особою - підприємцем, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, а також його вік, міцність соціальних зв`язків, стан здоров`я.

З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини кримінального правопорушення, його тяжкості, даних про особу підозрюваного, на переконання слідчого судді, дослідженими матеріалами повністю підтверджуються ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КК України, про які зазначено у клопотанні слідчого та наведено прокурором у судовому засіданні, які стороною захисту не спростовані.

При цьому, слідчий суддя при вирішенні даного клопотання виходить з вимог п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Ніколова проти Болгарії» зазначає, що суд повинен врахувати наведені особою конкретні факти, здатні поставити під сумнів існування умов, які мають суттєве значення для «законності» позбавлення свободи у світлі цілей Конвенції.

В ході розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 стороною захисту наведено достатньо доводів про наявність у підозрюваного міцних соціальних зв`язків, і того, що застосування більш м`якого запобіжного заходу буде достатнім для запобігання встановленим ризикам.

Виходячи з загальних принципів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, судовим органам не надається вибору між тим, щоб „притягнути звинуваченого до суду у розумний строк або дарувати йому тимчасове звільнення до суду". До засудження звинувачений повинен вважатися невинним, і мета такого положення полягає перед усім у забезпеченні „умовного звільнення", якщо продовження його затримання більше не є обґрунтованим. Обґрунтованість будь-якого строку тримання під вартою, яким би коротким він не був, має бути переконливо доведена владою (рішення у справі „Ідалов проти Росії").

Згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції визначаючи доцільність звільнення або подальшого тримання під вартою, відповідні посадові особи зобов`язані розглянути й альтернативні заходи забезпечення його явки до суду. Фактично, це положення не лише проголошує право на „розгляд судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження", а й передбачає, що „звільнення може бути обумовлено гарантіями з`явитися на судове засідання".

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у справі „Летельє проти Франції", що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які роблять виправданим попереднє затримання, принаймні протягом певного часу. За виняткових обставин цей момент може бути врахований у світлі Конвенції, у всякому разі в тій мірі, в якій внутрішнє право визнає поняття порушення публічного порядку внаслідок скоєння злочину. Однак цей фактор можна вважати виправданим і необхідним, тільки, якщо є достатні підстави вважати, що звільнення затриманого реально порушить публічний порядок, або якщо цей порядок дійсно перебуває під загрозою. Попереднє затримання не має передувати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути „формою очікування" обвинувального вироку.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» ЄСПЛ зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів. Сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тривалих періодів тримання під вартою.

Враховуючи, що у судовому засіданні доведено наявність обґрунтованої підозри, та наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, однак, враховуючи встановлені у судовому засіданні дані, які характеризують особу підозрюваного, слідчий суддя вважає не доведеним, що більш м`який запобіжний захід буде недостатнім для запобігання вищевказаним ризикам, та приходить до висновку про наявність підстав для застосування відповідно до ч. 4 ст. 194 КПК України до підозрюваного ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Відповідно до ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

З урахуванням вищезазначених обставин, даних про особу підозрюваного, слідчий суддя вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, шляхом заборони підозрюваному залишати своє житло за адресою: АДРЕСА_1 , цілодобово та покласти на нього передбачені ст. 194 КПК України наступні обов`язки: прибувати на виклик слідчого, прокурора, суду, залежно від стадії кримінального провадження; не відлучатися з м. Дніпра без дозволу слідчого, прокурора, або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; утриматися від спілкування зі свідками у даному кримінальному провадженні.

Такий запобіжний захід, на переконання слідчого судді, є достатнім та забезпечить виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків під час досудового розслідування та в суді.

На підставі п. 1 ч. 3 ст. 202 КПК України, підозрюваний ОСОБА_5 підлягає негайній доставці до місця проживання і звільненню з-під варти.

Виходячи з вимог ст. 219, ч. 6 ст. 181 КПК України, слідчий суддя визначає строк дії ухвали про застосування запобіжного заходу відносно підозрюваного ОСОБА_5 в межах строку досудового розслідування - до 29.07.2025 року.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 181, 183, 184, 192-194, 196, 395 КПК України, слідчий суддя -

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу відносно підозрюваного ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Застосувати до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 332 КК України, запобіжний захід у вигляді домашнього арешту шляхом заборони підозрюваному залишати своє житло за адресою: АДРЕСА_1 , цілодобово строком до 29.07.2025 року включно.

Покласти на підозрюваного ОСОБА_5 обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, в межах строку дії даної ухвали, а саме:

- прибувати на виклик слідчого, прокурора, суду, залежно від стадії кримінального провадження;

- не відлучатися з м. Дніпра без дозволу слідчого, прокурора, або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- утриматися від спілкування зі свідками у даному кримінальному провадженні.

Підозрюваного ОСОБА_5 негайно доставити до місця проживання і звільнити з-під варти.

Роз`яснити підозрюваному, що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього обов`язків.

Встановити строк дії даної ухвали до 29.07.2025 року включно.

Ухвалу про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передати для виконання органу Національної поліції за місцем проживання підозрюваного ОСОБА_5 .

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Подання апеляційної скарги не зупиняє виконання, ухвала підлягає негайному виконанню.

Слідчий суддя: ОСОБА_1