Сарненський районний суд
_________________________________________________
Справа № 572/4508/25
Провадження № 1-кс/572/778/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2025 року м.Сарни

Слідчий суддя Сарненського районного суду Рівненської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , ознайомившись з клопотанням прокурора Сарненської окружної прокуратури ОСОБА_3 , про накладення арешту на тимчасово вилучене майно в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000506, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Органом досудового розслідування СВ Сарненського районного відділу поліції головного управління Національної поліції в Рівненській області здійснюється досудове розслідування, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000506 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

Прокурор Сарненської окружної прокуратури ОСОБА_3 повторно звернулась до Сарненського районного суду з клопотанням про накладення арешту на тимчасове вилучене майно,, зокрема мотоцикл «Mustang» без р.н.з., що має значення як речовий доказ по кримінальному провадженню.

При розгляді зазначеного клопотання у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» слідчий суддя застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод»(далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ст.2КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалідіяли в межах наданих їм повноважень.

Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Крім того, у п. 3 ч. 1 ст. 171 КПК України чітко зазначено, що у клопотанні про арешт майна повинно бути зазначено: документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

У повторному клопотанні прокурор посилається на те, що даний мотоцикл, всупереч вимогам закону, не було зареєстровано, а на час вилучення користувачем мотоцикла «Mustang» був ОСОБА_4 . Слідчий суддя звертає увагу на те, що матеріали клопотання не містять інформації щодо підстав, на яких ОСОБА_4 користувався даним ТЗ та хто фактично є власником мотоцикла.

Слідчому судді не вказано на обставини виникнення права користування (слідчим суддею не виключаються і протиправні) ОСОБА_4 , хоча вони мали б бути вже здобуті у ході першочергових слідчих чи оперативно-розшукових дій та надані слідчому судді при повторному зверненні з клопотанням.

Слідчий суддя не бере до уваги аргументи щодо можливості відчуження майна чи його зникнення, втрати чи пошкодження в результаті незастосування накладення арешту. Навіть формального власника мотоцикла на даний час не встановлено, змиви з мотоцикла зняті, а постановою про визнання речовим доказом та визначенням місця зберігання від 08 серпня 2025 р. (в даті постанови вочевидь міститься описка) мотоцикл «Mustang» визнано речовим доказом та поміщено на зберігання в Сарненському РВП ГУНП в Рівненській області.

Також, слідчий суддя повторно звертає увагу на те, що слідчим не було дотримано строки на подачу клопотання про арешт майна, адже подія сталася 17.08.25р. а тому строк на подачу клопотання сплинув 18.08.2025 року. (описку в попередній ухвалі виправлено ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 25.08.2025р), а тому слідчий суддя повторно приходить до висновку, що такий строк пропущено без поважних причин, що є порушенням вимог КПК України.

Слідчий суддя, вивчивши клопотання та докази, якими обґрунтовано клопотання, дійшов до висновку про наявність підстав для повернення клопотання з метою усунення недоліків.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 170-173 КПК України, слідчий суддя,

У Х В А Л И В:

Клопотання про накладення арешту на тимчасово вилучене майно в кримінальному провадженні №0000506, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України повернути для усунення недоліків.

Копію ухвали надіслати заінтересованим особам.

Ухвала підлягає негайному виконанню слідчим, прокурором.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: