Справа № 314/1953/24
Провадження № 1-в/314/4/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.07.2025 року м. Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі колегії суддів:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

секретар судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вільнянськ клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про вирішення питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникли при зверненні вироку до виконання та при виконанні вироку,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_5

встановив:

30.04.2024 року до Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 , яке уточнено 07.07.2025. В даному клопотанні ОСОБА_5 просить суд прийняти до розгляду клопотання про вирішення питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникли при зверненні вироку до виконання та при виконанні вироку.

В обґрунтування клопотання засуджений ОСОБА_5 зазначив, що вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.04.2002 року, він був визнаний винуватим за п.п. «а», «г» ст. 93, ч. 3 ст. 142 (в редакції 1960 року), ч. 2 ст. 263 КК України (в редакції 2001 року) та йому призначено покарання за сукупністю злочинів у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією особистого майна.

В порушення вимог Інструкції з діловодства в судах від 07.05.2002р. на копіях, надісланих начальнику СІЗО-3, не зазначено про те, що вирок не набрав законної сили.

На вирок ним та захисником були подані касаційні скарги.

Ухвалою Верховного суду України від 23.07.2002 року вказаний вирок залишено без змін, а касаційні скарги без задоволення.

12.08.2002р. Верховний суд України, у непередбачений законом спосіб, надіслав до виконання три копії ухвали Верховного Суду України від 23.07.2002р. до СІЗО-3 м. Дніпропетровська, хоча повинен був перерахувати його за судом першої інстанції Апеляційним судом Дніпропетровської області. Після зазначених дій, суд першої інстанції повинен був направити копії вироку з відміткою про те що вирок не змінений, розпорядження про виконання вироку та копію ухвали Верховного Суду України до адміністрації місця попереднього ув`язнення де він утримувався під вартою.

На підставі викладеного ОСОБА_5 вважає, що ухвала Верховного Суду України від 23.07.2002р. є невиконаною судом першої інстанції внаслідок порушення вимог Інструкції з діловодства в судах, а кримінальна справа є незакінченою, а вирок не було звернуте до виконання.

В судовому засіданні засуджений і захисник клопотання підтримали, просили суд встановити, що вирок апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.04.2002 року, по справі № 1-19/02, яким засуджено ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Не приведений до виконання, відповідно до встановленого порядку та процедури. Звернути вирок до виконання. Видати встановлене законом розпорядження про звернення до виконання вироку від 15.04.2002 року.

Суд, вислухав захисника, засудженого, заслухав думку прокурора, дослідив клопотання та додані до нього матеріали, приходить до наступного висновку.

Згідно ст.6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Частиною 2 статті 21 КПК України встановлено, що вирок та ухвала суду, що набрали законної сили у порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території.

Відповідно до положень п.12 ч.1 ст.51 КК України, довічне позбавлення волі є одним із видів покарання і не є тотожнім із покаранням у виді позбавлення волі.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.04.2002 року, ОСОБА_5 визнаний винним та засуджений за п.п. «а», «г» ст. 93, ч. 3 ст. 142 (в редакції 1960 року), ч. 2 ст. 263 КК України (в редакції 2001 року) йому призначено покарання за сукупністю злочинів у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією особистого майна та додаткового покарання у вигляді виплати моральної шкоди двом потерпілим у розмірі 50000 грн. ( по 25000грн. кожному).

Ухвалою Верховного суду України від 23 липня 2002 року вказаний вирок залишено без змін.

Таким чином вирок апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2002 року, яким ОСОБА_5 визнаний винним та засуджений за п. «а», «г» ст.93, ч.3 ст.142 КК України (1960 року), ч.2 ст. 263 КК України (2001 року) до довічного позбавлення волі, з конфіскацією майна, набрав чинності 23.07.2002 року.

Згідно супровідного листа від 12.08.2002 року Верховний Суд України направив начальнику слідчого ізолятора №3 м. Дніпропетровська три копії ухвали Судової палати Верховного Суду України у кримінальних справах від 23 липня 2002 року по справі ОСОБА_5 для виконання (том 1 особової справи засудженого ОСОБА_5 а.с. 14-18).

Порядок виконання вироків в Україні регулюється Кримінально-виконавчим кодексом України.

Кримінально-виконавчий кодекс України, який діяв у 2000році, був Виправно-трудовий кодекс Української РСР. Чинний Кримінально-виконавчий кодекс України був прийнятий 11 липня 2003 року і набрав чинності з 1 січня 2004 року, таким чином вирок яким засуджено ОСОБА_5 звернений до виконання на підставі Виправно-трудового кодексу Української РСР.

Призначене покарання ОСОБА_5 на даний час відбуває у Державній установі «Вільнянська установа виконання покарань (№11)».

ОСОБА_5 просить суд звернути його вирок до виконання у відповідності до закону.

Вимоги засудженого ОСОБА_5 про визнання кримінальної справи незавершеною, а вирок таким що не звернутий до виконання не підлягає задоволенню, оскільки не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.

Безпідставними є твердження засудженого ОСОБА_5 що вирок відносно нього не був направлений до виконання так як, це спростовується матеріалами особової справи засудженого, так як в томі № 1 особової справи, міститься вирок суду першої інстанції і вирок Верховного суду України, згідно супровідного листа Верховного суду України, вбачається, що Начальнику слідчого ізолятора № 3 м. Дніпропетровська (установа де в той час знаходився ОСОБА_5 ) було направлено 3 копі ухвали судової палати з кримінальних справ Верховного Суду України від 23.07.2002р., також було вказано в супровідному листі, що з цього числа засуджений ОСОБА_5 перераховується за вказаною установою. Після цього комісією був визначений вид режиму тюремне ув`язнення.

На підставі вищевикладеного жодних законних підстав для задоволення клопотання у суду не має, оскільки вказані вимоги не ґрунтуються на законі.

За таких обставин, виходячи з вище викладеного, в задоволенні клопотання ОСОБА_5 слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 371, 372, 537-539 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про вирішення питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникли при зверненні вироку до виконання та при виконанні вироку - відмовити в повному обсязі.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду через Вільнянський районний суд Запорізької області протягом 7 днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

07.07.2025