ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/5714/25
провадження № 1-кс/753/1248/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" травня 2025 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

слідчого судді - ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

прокурора - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання прокурора Дарницької окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 , про накладення арешту на нерухоме майно, по кримінальному провадженню № 0003386 від 30.08.2023 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Суть питання, що вирішується ухвалою.

Прокурор Дарницької окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_4 .Взвернувся до слідчого судді з клопотанням у кримінальному провадженні № 0003386 від 30.08.2023 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, про арешт нерухомого майна, з метою збереження останнього, яке визнано речовим доказом.

Доводи учасників справи.

Згідно ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксування судового процесу не здійснювалось.

Рух справи.

05.05.2025 визначено головуючого слідчого суддю.

07.05.2025 постановлена ухвала.

Встановлені судом обставини.

Слідчим відділом Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві здійснюється досудове розслідування в межах кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003386 від 30.08.2023 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, за фактом шахрайських дій, вчинених групою осіб за попередньою змовою, що призвели до незаконного заволодіння майном потерпілої ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме квартирою АДРЕСА_1 .

В ході досудового розслідування встановлено, що 20.07.1997 потерпіла зареєструвала шлюб із ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Протягом спільного життя між подружжям склалися довірливі стосунки, на підставі чого потерпіла не мала жодних підстав сумніватися у добросовісності дій чоловіка та його матері ОСОБА_7 .

Так, 01.02.2002, після смерті свого батька ОСОБА_8 , ОСОБА_5 успадкувала незавершене будівництвом житлове приміщення (готовністю 66%), розташоване у АДРЕСА_2 , а також земельну ділянку площею 0,15 га у межах Демнянської сільської ради.

Окрім цього, потерпіла отримала квартиру у АДРЕСА_2 та грошові вклади.

З метою покращення житлових умов потерпіла реалізувала успадковану нерухомість, а виручені кошти використала для придбання нової квартири.

17.05.2003 вона уклала договір купівлі-продажу, відповідно до якого стала власницею квартири АДРЕСА_3 .

28.04.2012 потерпіла здійснила відчуження цієї квартири та отримала відповідні грошові кошти, які згодом використала для купівлі нерухомості у місті Києві.

04.04.2003 нею було придбано квартиру АДРЕСА_4 , однак право власності на житло зареєстроване не на неї, а на ОСОБА_7 , матір її чоловіка.

Фактично придбання цього майна здійснювалося винятково за кошти потерпілої, проте її чоловік ОСОБА_6 запевнив, що таке оформлення є лише формальністю, оскільки подружжя перебувало на квартирному обліку та могло отримати службове житло.

Після придбання нерухомості у квартирі мешкала виключно сім`я потерпілої, тоді як ОСОБА_7 не несла жодних витрат на її утримання та не брала участі у розрахунках за придбання.

27.12.2012 зазначена квартира була продана, а отримані кошти використані для купівлі нового житла. Цього ж дня потерпіла уклала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , однак, аналогічно попередньому випадку, право власності знову було оформлено на ОСОБА_7 .

ОСОБА_6 , проходячи військову службу, наполягав на тому, що оформлення права власності на квартиру на ім`я потерпілої може позбавити їхню родину можливості отримання службового житла, оскільки сім`я перебуває у відповідній черзі на поліпшення житлових умов. З огляду на це, він переконав потерпілу оформити право власності на квартиру на свою матір ОСОБА_7 , запевняючи, що у разі потреби нерухомість буде переоформлена на неї. Однак, після реєстрації права власності на житло ОСОБА_6 звільнився з військової служби, внаслідок чого родина втратила можливість отримати службове житло, а передача квартири потерпілій так і не відбулася.

Фактично у квартирі АДРЕСА_1 постійно проживає ОСОБА_5 разом із малолітньою донькою ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 та матір`ю ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка є особою з інвалідністю I групи. Витрати на утримання житла, включаючи оплату комунальних послуг, ремонти та інші витрати, несли виключно потерпіла та її родина.

Згодом, коли потерпіла звернулася до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з вимогою передати їй право власності на житло, вони висунули вимогу про сплату їм 10000 доларів США та відмову від стягнення аліментів. У подальшому сума вимоги була збільшена до 23000 доларів США.

Враховуючи встановлені досудовим слідством обставини скоєного кримінального правопорушення, у органу досудового розслідування є достатньо підстав вважати, що право власності на майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , було отримано шляхом обману (шахрайство).

02.05.2025 постановою слідчого слідчого відділу Дарницького УП ГУНП у місті Києві квартиру за адресою: АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 570680000) визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0003386 від 30.08.2023.

З метою унеможливлення відчуження нерухомого майна, визнаного речовим доказом у кримінальному провадженні, прокурор просить клопотання задовольнити та накласти арешт на вказане майно, а клопотання розглянути без участі заінтересованих осіб, з метою попередження відчуження майна.

Мотиви, з яких слідчий суддя виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Частиною 1 статті 131 КПК України встановлено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, передбачений п.7 ч. 2 ст.131 КПК України, який застосовується на підставі ухвали слідчого судді, постановленої згідно з вимогами ст.ст.170-173 КПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою збереження речових доказів.

Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 1 ст. 171 КПК України - з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Відповідно до п. 2 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Враховуючи вище наведене, слідчий суддя вважає, що має місце сукупність підстав вважати, що майно на яке прокурор просить накласти арешт, відповідає критеріям визначеним ст. 98 КПК України, оскільки ймовірно може бутипредметом кримінально - протиправних дій.

Слідчий суддя вважає за доцільне зазначити, що такий вид забезпечення збереження речового доказу, як накладення арешту на даній стадії кримінального провадження є найбільш доцільним, з урахуванням обставин наведених прокурором у клопотанні.

Разом з тим, слідчий суддя звертає увагу на тривалість досудового розслідування та необхідність вжиття органом досудового розслідування процесуальних заходів, для його повного та швидкого проведення та прийняття рішення по суті, зокрема з метою того, щоб відповідні обтяження не були спрямовані на втручання з боку державних органів у права особи на мирне володіння майном, яке не буде відповідати принципу пропорційності.

Крім того, слідчий суддя вважає за необхідне роз`яснити, що відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173 КПК України, слідчий суддя -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора Дарницької окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 , про накладення арешту на нерухоме майно, по кримінальному провадженню № 0003386 від 30.08.2023 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України задовольнити.

Накласти арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_5 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 570680000), шляхом заборони її відчуження та розпорядження.

Копію ухвали надіслати ОСОБА_6 , ОСОБА_7 не пізніше наступного робочого дня після її постановлення.

Ухвала слідчого судді набирає законної сили з моменту її оголошення та підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а якщо ухвалу було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання копії ухвали.

Слідчий суддя: