ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 2014/1-430/11 Номер провадження 11-кп/814/318/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава в режимі відеоконференції провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_9 на ухвалу Зміївського районного суду Харківської області від 19 червня 2020 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Заозерне Любомильського району Волинської області, мешканцю АДРЕСА_1 , громадянину України, засудженомувироком Зміївського районного суду Харківської області від 14 березня 2014 року, з урахуванням ухвали Апеляційного суду Харківської області 19 червня 2014 року, за ч.4 ст.190 КК України на 4 роки 7 місяців 8 днів позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому майна,

відмовлено у задоволенні клопотання про зняття судимості за вироком Зміївського районного суду Харківської області від 14 березня 2014 року.

Мотивуючи рішення, суд зазначив, що засудженим не доведено, що ним відбуто додаткове покарання у виді конфіскації всього особистого майна й у матеріалах справи відсутні відомості про те, що вирок в цій частині виконаний.

Також судь вказав про відсутність доказів, які б у достатній мірі підтверджували виправлення ОСОБА_9 та слугували підставою для дострокового зняття з нього судимості.

Окрім цього, суд посилаючись на п.4 ч.1 ст.80 КК України прийшов до висновку, що доводи ОСОБА_9 про закінчення строків давності в частині виконання додаткового покарання не заслуговують на увагу.

В апеляційній скарзі зі зміненими доводами засуджений просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а кримінальне провадження стосовно нього закрити у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст.80 КК України.

При цьому зазначає, що вироком Зміївського районного суду Харківської області від 14 березня 2014 року його засуджено за вчинення особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

Стверджує, що не ухилявся від відбування призначеного покарання та не вчинив нового злочину, а тому перебіг строку давності виконання обвинувального вироку не зупинявся та не переривався.

У зв`язку з наведеним вважає, що строк давності виконання обвинувального вироку стосовно нього, в тому числі в частині додаткового покарання у виді конфіскації майна, не зупинявся та не переривався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників на підтримання доводів зміненої апеляційної скарги, міркування прокурора про законність і обґрунтованість рішення суду, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.

Як видно з матеріалів справи, вироком Зміївського районного суду Харківської області від 14 березня 2014 року ОСОБА_9 за частиною 5 статті 191 КК України виправданий, а за сукупністю злочинів, передбачених ч.4 ст.190 із застосування ст.69, ч.1 ст.366, ч.2 ст.191 КК України, засуджений до позбавлення волі на строк 4 роки 7 місяців 8 днів із позбавленням права обіймати виборні посади, та посади пов`язані з організаційною розпорядною та адміністративно-господарською діяльністю на строк 2 роки та конфіскацією всього належного йому майна і визнаний таким, що відбув призначене покарання у виді позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області 19 червня 2014 року цей вирок скасований в частині засудження ОСОБА_9 за ч.1 ст.366, ч.2 ст.191 КК України, а провадження в цій частині закрите на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та постановлено вважати ОСОБА_9 засудженим за ч.4 ст.190 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки 7 місяців 8 днів із конфіскацією всього належного йому майна.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2017 року рішення щодо ОСОБА_9 залишені без змін.

15 січня 2019 засуджений ОСОБА_9 звернувся до суду з клопотанням про зняття з нього судимості.

Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого, суд прийшов до висновку, що хоча з дня відбуття основного покарання ОСОБА_9 і минув відповідний строк, проте не доведено, що ним відбуто додаткове покарання у виді конфіскації всього його особистого майна.

Разом з тим, на час розгляду справи апеляційним судом не перевірені аргументи засудженого про закінчення строків давності в частині виконання додаткового покарання (конфіскації майна), оскільки відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 80 КК України, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

Виконання вироку - це діяльність органів виконавчої влади щодо виконання обвинувального вироку, яка пов`язана з реальним обмеженням визначених судом прав і свобод засудженої особи.

Відповідно до приписів ч.1 та ч.2 ст.535 КПК України судове рішення, що набрало законної сили, якщо інше не передбачено цим Кодексом, звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання ним законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції. Суд разом із своїм розпорядженням про виконання судового рішення надсилає його копію відповідному органу чи установі, на які покладено обов`язок виконати судове рішення.

При цьому особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосовувати правообмеження, які входять до його змісту, сама до себе, оскільки це виключна одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконують покарання.

Водночас засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини а отже унеможливлює виконання покарання.

Строк виконання обвинувального вироку, за винятком випадків, передбачених частиною шостою статті 80 КК України, має певний термін, після спливу якого держава не може застосовувати обмеження до особи за цим вироком.

Частинами 1, 2 цієї статті Кодексу передбачено звільнення особи від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та імперативні строки, сплив яких, є підставою для звільнення засудженої особи від відбування призначеного їй цим вироком покарання, крім покарання у виді довічного позбавлення волі.

Правова природа вказаного виду звільнення від відбування призначеного покарання зумовлюється одностороннім обов`язком держави примусово реалізувати через спеціально уповноважені нею органи призначене особі покарання протягом певних строків.

Отже, застосування статті 80 КК України вимагає дослідження та встановлення судом терміну, протягом якого обвинувальний вирок не виконувався, збігу строку давності його виконання та відсутність фактів, які є підставою зупинення або переривання цих строків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

Відповідно до частини 3 статті 80 КК України перебіг давності виконання обвинувального вироку зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються.

Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину (ч. 4 ст. 80 КК України).

Будь-яких інших умов та обмежень для застосування цих положень КК України не містить.

Стаття 152 Кримінально-виконавчого кодексу України також передбачає можливість звільнення засудженої особи від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку. Реалізується таке звільнення в порядку та на підставі ст. 537, 539 КПК України на стадії виконання вироку.

На час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_9 апеляційним судом, з дня набрання чинності обвинувальним вироком, яким він засуджений до покарання у виді позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин, минуло більше десяти років.

Разом з тим, місцевим судом не досліджувалися обставини збігу строку давності виконання обвинувального вироку щодо ОСОБА_9 , наявність чи відсутність фактів, які є підставою зупинення або переривання цих строків, що унеможливлює ухвалення судом апеляційної інстанції рішення по суті вимог засудженого, зазначених в апеляційній скарзі.

Підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду, що передбачено п.1 ч.1 ст.409 КПК України.

Отже, оскаржувану ухвалу необхідно скасувати через неповноту судового розгляду з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 409, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Скасувати ухвалу Зміївського районного суду Харківської області від 19 червня 2020 року і призначити новий розгляд заяви ОСОБА_9 в суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суд набирає законної сили з моменту її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4