Номер провадження: 11-кп/813/957/25
Справа № 518/1180/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ,

представників потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу представника ОСОБА_12 , в інтересах потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , на вирок Ширяївського районного суду Одеської обл. від 11.09.2024 у к/п №0000267 від 26.02.2023 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Зірка Ширяївського р-ну Одеської обл., громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, голови ФГ «Бюрдюжа», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 відраховано з моменту його затримання в порядку виконання даного вироку.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили вирішено не обирати.

Цивільний позов Служби відновлення та розвитку інфраструктури в Одеській обл. до ОСОБА_7 задоволено та стягнено з ОСОБА_7 на користь Служби відновлення та розвитку інфраструктури в Одеський області () майнову шкоду, завдану внаслідок злочинних дій в розмірі 44 785, 20 грн.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 задоволено та стягнено з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суму спричиненої їй смертю сина матеріальної шкоди в розмірі 322 850, 75 грн.; суму спричиненої їй смертю сина моральної шкоди в розмірі 500 000 грн.; суму витрат на правову допомогу у розмірі 46 763 грн.

Цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_7 задоволено та стягнено з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суму спричиненої йому смертю сина моральної шкоди в розмірі 500 000 грн.

Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_7 задоволено та стягнено з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , суму спричиненої їй смертю брата моральної шкоди в розмірі 500 000 грн.

Цивільний позов ТОВ «ОСТВІНД-ТРАНСПОРТ» до ОСОБА_7 задоволено та стягнено з ОСОБА_7 на користь ТОВ «ОСТВІНД-ТРАНСПОРТ» (код ЄДРПОУ) майнову шкоду, завдану внаслідок злочинних дій в розмірі 5 376 596, 50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів в розмірі 32 740, 26 грн.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Київського райсуду м. Одеси від 03.03.2023 на легковий автомобіль «ВАЗ 21104», д.н.з. НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію ТЗ зареєстрований 27.12.2007 та належить ОСОБА_14 , а також вирішено зазначений транспортний засіб повернути власнику ОСОБА_14 .

Відповідно до вироку, ОСОБА_7 визнаний винуватим в тому, що він 25.02.2023 в невстановлений час, керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ-21104», д.н.з. НОМЕР_1 , здійснював рух по зустрічній смузі свого напрямку руху, з невстановленою швидкістю, зі сторони м. Києва в напрямку м. Одеси.

Продовжуючи рух по зустрічній смузі свого напрямку руху, з невстановленою швидкістю, зі сторони м. Києва в напрямку м. Одеси автодороги «М-15» зі сполученням «Одеса-Київ», в умовах обмеженої видимості, по асфальтобетонному сухому покриттю вищезазначеної проїзної частини поза межами населеного пункту, в смузі руху в напрямку м. Києва, здійснюючи рух в напрямку м. Одеси в межах Березівського р-ну Одеської обл., на ділянці проїзної частини, на якій організований двосторонній рух, по дві смуги в кожному напрямку, зустрічні смуги по якій розділені подвійним залізним відбійником, порушив вимоги п. 1.2., п/п б) п. 2.3 ПДР України (введені в дію 01.01.2002 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001), якими передбачено: п. 1.2. «В Україні установлено правосторонній рух транспортних засобів»; п. 2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: п/п б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі».

В подальшому, наближаючись до 360 км +600м вищевказаної автодороги, діючи з необережності, проявляючи самовпевненість, за дорожньою обстановкою постійно не слідкував, маючи об`єктивну та реальну можливість не виїжджати на ліву зустрічну (ліву для себе) сторону дороги та не рухатись по ній, водій ОСОБА_7 , не обравши безпечну швидкість руху з урахуванням дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати свій рух, продовжив рух в зазначеному режимі, маючи технічну можливість не допустити події дорожньо-транспортної пригоди, заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації не вжив та здійснив зіткнення передньою правою частиною кузова свого автомобіля з передньою правою частиною кузова автопоїзда у складі сідлового тягача «SCANIA R500», д.н.з. НОМЕР_2 , з напівпричепом-цистерною «SCHWARTE GROUP», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_15 , що рухався назустріч в лівій для свого напрямку руху смузі зі сторони м. Одеси в напрямку м. Києва, чим порушив вимоги п.п. 11.4 ПДР України, якими передбачено: п. 11.4. «На дорогах з двостороннім рухом, які мають щонайменше дві смуги для руху в одному напрямку, забороняється виїжджати на призначений для зустрічного руху бік дороги».

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди смертельно травмовано водія автопоїзда у складі сідлового тягача «SCANIAR500», д.н.з. НОМЕР_2 , з напівпричепом-цистерною «SCHWARTE GROUP», д.н.з. НОМЕР_3 , ОСОБА_15 , якому заподіяні наступні тяжкі тілесні ушкодження: синець лобової ділянки голови зліва, верхнього та нижнього повік лівого ока, лівої виличної ділянки та спинки носа зліва, садно лівої виличної ділянки голови; закрита травма шиї, лівого надпліччя та грудної клітки: синець передньо-бічної поверхні шиї зліва у верхній, середній та нижній третинах з крововиливом в м`яких тканинах шиї, синець лівого надпліччя та передньої поверхні грудної клітки зліва; садна задньої поверхні лівого передпліччя та передньої поверхні лівого стегна.

Смерть ОСОБА_16 настала від механічної асфіксії внаслідок здавлювання грудей та живота, що підтверджують морфологічні ознаки, виявлені при зовнішньому (шкірні покрови обличчя, шиї, грудної клітки синюшно-багряного кольору, наявність крапкових крововиливів під слизовою оболонкою нижніх повік правого та лівого ока, темно-червоне забарвлення склер очей, наявність множинних крапкових крововиливів під слизовою оболонкою верхньої та нижньої губи) та внутрішньому дослідженні трупа (наявність крапкових крововиливів під плеврою легенів та на зовнішній оболонці серця, наявність множинних вогнищ гострої емфіземи легенів), а також ознаки швидкої смерті: рідка кров у порожнинах серця, загальне венозне повнокров`я внутрішніх органів з вогнищевими ознаками порушення реологічних властивостей кровообігу в судинах мікроциркуляторного русла головного мозку (за даними мікроскопічного дослідження), набряк головного мозку та легенів.

Порушення вимог п.п. 1.2, п/п б) п. 2.3, п. 11.4. ПДР України водієм ОСОБА_7 знаходяться в прямому причинному зв`язку з вказаною дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками та у своїй сукупності призвели до настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілого ОСОБА_17 .

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_12 , в інтересах потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , не погодився із оскаржуваним вироком суду в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості з огляду на наступні обставини:

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що обвинувачений ОСОБА_7 , виїхавши на зустрічну смугу руху автодороги, яка відділена від зустрічної смуги руху металевими відбійниками, умисно порушив правила дорожнього руху та знехтував безпекою для інших учасників дорожнього руху, що спричинило ДТП та смерть ОСОБА_15 ;

- суд не врахував того, що попередню кваліфікацію кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_7 , було здійснено за ч. 3 ст. 286-1 КК України, оскільки на той момент не виникало жодних сумнівів стосовно перебування ОСОБА_7 на момент ДТП у стані алкогольного сп`яніння, на що вказували обставини вчинення злочину та відчутний запах алкоголю від обвинуваченого, проте в подальшому біологічні зразки обвинуваченого, попри заборони слідчого, були вилучені Любашівською лікарнею та на власний розсуд направлені для дослідження, яке було оплачено дружиною обвинуваченого, де вони, вірогідно, були підмінені, а висновки сфальсифіковані, що послугувало підставою перекваліфікації дій ОСОБА_7 на ч. 2 ст. 286 КК України;

- обвинуваченим ОСОБА_7 не було здійснено жодних дій на підтвердження його каяття, не було принесено щирих вибачень потерпілим, не було відшкодовано спричинену матеріальну та моральну шкоду, не зважаючи на те, що обвинувачений є засновником та головою ФГ «Бурдюжа», тобто є платоспроможним; визнання обвинуваченим вини та заява про щире каяття були здійснені під тиском зібраних органом досудового розслідування доказів, ОСОБА_7 намагався ввести суд в оману, заявляючи про нібито відшкодування заподіяної потерпілим шкоди; протягом строку апеляційного оскарження обвинувачений, вірогідно з метою уникнення контактів з потерпілими, змінив номер мобільного телефону; після спрямування обвинувального акту до суду обвинувачений розірвав шлюб із дружиною, проте подовжує з нею проживати, що свідчить про його свідоме ухилення від обов`язку відшкодування шкоди шляхом приховання належного йому майна, на яке могло бути накладено арешт.

Посилаючись на викладені обставини, представник потерпілих ОСОБА_12 просить змінити вирок суду в частині основного покарання та призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки; взяти обвинуваченого ОСОБА_7 під варту після оголошення рішення апеляційного суду.

Позиція інших учасників провадження.

В письмових поясненнях на апеляційну скаргу представника потерпілих, що за своєю суттю є запереченнями на апеляційну скаргу, обвинувачений ОСОБА_7 зауважив на тому, що під час судового розгляду кримінального провадження в суді 1-ої інстанції він повністю визнав провину у вчиненні інкримінованого йому злочину, щиро розкаявся у скоєному, визнав всі цивільні позови, заявлені у кримінальному провадженні, проте задовольнити їх не в змозі у зв`язку із отриманням під час ДТП численних тілесних ушкоджень, перенесенням хірургічних втручань, довготривалого лікування, на що пішли всі заощадження його родини, в родині почались проблеми, внаслідок чого його дружина подала позов про розлучення та поділ майна.

З урахуванням викладеного, обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду 1-ої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 та їх представників ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які вимоги апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити, думку обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 та прокурора ОСОБА_6 , які заперечували проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону відповідає з огляду на наступні обставини.

Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, суд 1-ої інстанції, враховуючи позицію обвинуваченого, який провину визнав повністю та не оспорював фактичних обставин, викладених в обвинувальному акті, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, з`ясувавши, що всі учасники провадження правильно розуміють обставини справи, впевнившись у добровільності їх позицій, а також роз`яснивши обмеження щодо апеляційного оскарження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, проти чого не заперечували учасники провадження, та обмежився лише допитом обвинуваченого.

Відтак суд 1-ої інстанції, враховуючи вищевикладене, правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Враховуючи те, що зазначені висновки суду 1-ої інстанції в частині встановлення винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину та кваліфікації його дій ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржуються, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду.

Надаючи оцінку посиланням представника потерпілих ОСОБА_12 на невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок надмірної м`якості, колегія суддів зауважує на наступному.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно із абз. 2 п. 1 постанови Пленуму ВСУ №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 (далі постанова Пленуму ВСУ), призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

В свою чергу, положеннями ч. 2 ст. 4 КК України встановлено, що кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Санкція злочину, інкримінованого ОСОБА_7 та передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3-х до 8-ми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3-х років або без такого.

На виконання приписів зазначених вище норм кримінального закону та положень судової практики, суд 1-ої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 врахував: ступінь тяжкості та обставини вчиненого злочину; особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, вчинив необережний тяжкий злочин, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, розлучений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, є засновником та головою ФГ «Бюрдюжа»; думку прокурора та потерпілих, які просили призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі; висновок органу пробації; відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Врахувавши сукупність зазначених обставин та характеристику особи обвинуваченого, суд 1-ої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, а саме у виді позбавлення волі строком на 5 років, із позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

В цьому контексті суд апеляційної інстанції приймає до уваги правовий висновок, викладений у постанові ККС у складі ВС від 15.08.2023 у справі №295/424/21 (провадження №51-619км22), відповідно до якого процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості кримінального правопорушення, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Призначення особі, визнаній винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, відповідного покарання, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, відноситься до дискреційних повноважень суду.

Судова дискреція (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Що стосується посилань представника потерпілих на неврахування судом 1-ої інстанції того, що попередню кваліфікацію вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення було здійснено за ч. 3 ст. 286-1 КК України, колегія суддів зауважує на наступному.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Так, на підставі аналізу матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувальний акт в даному к/п №0000267 було складено та направлено до суду 1-ої інстанції за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні саме злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (т. 1, а.с. 1-7, 26), внаслідок чого судом 1-ої інстанції дане кримінальне провадження було розглянуто в межах висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні порушення правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

При цьому, дійсно, як на цьому обґрунтовано зауважує представник потерпілих, першочергово відомості до ЄРДР в даному кримінальному провадженні були внесені за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України (порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами в стані сп`яніння), що підтверджується даними реєстру матеріалів досудового розслідування зазначеного кримінального провадження (т. 1, а.с. 8), проте в подальшому, на підставі відповідної постанови слідчого від 14.06.2023, було змінено правову кваліфікацію кримінального правопорушення з ч. 3 ст. 286-1 КК України на ч. 2 ст. 286 КК України (т. 1, а.с. 15).

Підставою для зміни правової кваліфікації вчиненого обвинуваченим ОСОБА_7 діяння вочевидь стало отримання органом досудового розслідування висновку судово-медичної токсикологічної експертизи (т. 1, а.с. 15).

Водночас, колегія суддів окремо зауважує на тому факті, що під час судового розгляду зазначеного кримінального провадження потерпілими ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та їх представником ОСОБА_12 не заперечувались встановлені органом досудового розслідування фактичні обставини кримінального провадження, висунуте ОСОБА_7 формулювання обвинувачення та правова кваліфікація його дій саме за ч. 2 ст. 286 КК України, зокрема, в судовому засіданні суду 1-ої інстанції від 19.06.2024 потерпілі та їх представник ОСОБА_12 , під час з`ясування судом обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядку їх дослідження, не заперечували проти запропонованого стороною обвинувачення порядку дослідженні доказів, а саме проведення судом допиту обвинуваченого ОСОБА_7 , який провину у вчиненому злочині визнав у повному обсязі, дослідження письмових доказів стосовно процесуальних витрат та переходу до судових дебатів (т. 2, а.с. 209-216).

Зазначені обставини слугували підставою для розгляду судом 1-ої інстанції кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України у спрощеному порядку, зокрема, відповідно до вимог, передбачених ч. 3 ст. 349 КПК України, із визнанням недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

З урахуванням викладених обставин, у представника потерпілих ОСОБА_12 , в силу приписів ч. 3 ст. 349 КПК України, відсутні передбачені вимогами кримінального процесуального закону підстави для оскарження в апеляційному порядку встановлених органом досудового розслідування фактичних обставин кримінального провадження та правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 , з урахуванням також того факту, що такі обставини потерпілою стороною під час судового розгляду кримінального провадження судом 1-ої інстанції не оспорювались.

Отже, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для надання оцінки висловленим представником потерпілих в апеляційній скарзі тверджень стосовно умисного допущення обвинуваченим ОСОБА_7 порушення правил дорожнього руху, оскільки, відповідно до формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із чим погодились потерпілі та їх представник на стадії судового розгляду кримінального провадження, ОСОБА_7 був визнаний винуватим в порушенні правил дорожнього руху, вчиненому з необережності, зокрема, самовпевненості (т. 3, а.с. 21, зворотна сторона), тобто ситуації, при якій особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення.

Із викладених вище підстав колегія суддів також критично ставиться до тверджень представника потерпілих стосовно того, що зміна правової кваліфікації інкримінованого ОСОБА_7 діяння з ч. 3 ст. 286-1 КК України на ч. 2 ст. 286 КК України була здійснена на підставі сфальсифікованого висновку судово-медичної токсикологічної експертизи, натомість, такі твердження були висловлені представником потерпілих лише на стадії апеляційного розгляду кримінального провадження, при існуванні законодавчо встановленого обмеження оскарження фактичних обставин провадження за умови проведення судового розгляду за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України, при цьому, зазначені доводи є лише суб`єктивними припущеннями представника, не підтвердженими жодними документальними доказами.

Відтак, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для врахування зазначеної представником потерпілих обставини, зокрема, можливого перебування обвинуваченого ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння на момент вчинення інкримінованого йому злочину, що, на переконання представника, свідчить про нещирість каяття обвинуваченого та намагання його ввести суд в оману.

Надаючи оцінку посиланням представника потерпілого на те, що обвинуваченим ОСОБА_7 не було здійснено жодних дій на підтвердження його каяття, колегія суддів зауважує на тому, що судом 1-ої інстанції не було визнано в якості обставини, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 щире каяття.

В цьому контексті суд апеляційної інстанції приймає до уваги правовий висновок, викладений в постанові ККС у складі ВС від 06.09.2022 у справі №397/92/15-к (провадження №51-833км22), відповідно до якого щире каяття характеризує ставлення особи до вчиненого кримінального правопорушення та проявляється в тому, що вона визнає свою вину, щиро жалкує про вчинене, бажає виправити ситуацію, що склалася, дає правдиві показання, негативно оцінює кримінальне правопорушення та засуджує свою поведінку. При цьому щире каяття це не формальна вказівка на визнання своєї вини, а відповідне ставлення до скоєного та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Однак саме по собі щире каяття є лише пом`якшуючою покарання обставиною, а не підставою, яка обов`язково тягне за собою звільнення особи від кримінальної відповідальності.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів погоджується із твердженнями представника потерпілих ОСОБА_12 стосовно відсутності в діях ОСОБА_7 ознак щирого каяття та зауважує на тому, що повне визнання провини в даному випадку, за відсутності ознак дієвого розкаяння та вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на виправлення створеної ним ситуації, не може свідчити про наявність в даному випадку щирого каяття.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції критично оцінює доводи представника потерпілих з приводу того, що обвинувачений ОСОБА_7 після спрямування обвинувального акту до суду розірвав шлюб із дружиною, проте продовжує з нею проживати, що свідчить про його свідоме ухилення від обов`язку відшкодування шкоди, натомість, такі твердження є голослівними, не підтверджуються жодними доказами та є лише особистими припущеннями представника потерпілих.

Водночас, окремо суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що оскаржуваним вироком суду 1-ої інстанції були задоволені в повному обсязі позовні вимоги потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 відповідне відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (т. 3, а.с. 24-25), при цьому, обвинувачений ОСОБА_7 під час судового розгляду кримінального провадження визнав позовні вимоги потерпілих в повному обсязі (т. 2, а.с. 209-216).

Зауваження апелянта стосовно того, що обвинувачений є засновником та головою ФГ «Бюрдюжа», тобто є платоспроможним, заслуговують на увагу, проте такі обставини були враховані судом 1-ої інстанції в якості характеристики особи обвинуваченого ОСОБА_7 при призначенні йому покарання за вчинення інкримінованого злочину, а також певним чином свідчать про можливість обвинуваченого в майбутньому відшкодувати спричинену потерпілим особам кримінальним правопорушенням матеріальну та моральну шкоду.

Водночас, апеляційний суд вважає обґрунтованими посилання представника потерпілого на допущення обвинуваченим ОСОБА_18 грубих порушень вимог правил дорожнього руху, пов`язаних із виїздом транспортного засобу під керуванням обвинуваченого на зустрічну смугу для руху на ділянці проїзної частини, зустрічні смуги по якій розділені подвійним залізним відбійником, що призвело до смерті потерпілого ОСОБА_17 .

В даному випадку заслуговує на увагу правова позиція, викладена в постанові ККС у складі ВС від 24.11.2020 у справі №541/690/19 (провадження №51-3672км20), згідно із якою термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду чи розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру та вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Разом із тим, судом 1-ої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 було призначено покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років, яке належить відбувати реально, при цьому, таке покарання було призначено із врахуванням всіх вимог, встановлених ст. 65 КК України.

Зокрема, судом 1-ої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання було обґрунтовано враховано те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався (т. 2, а.с. 206); вчинив необережний тяжкий злочин, який призвів до загибелі особи; на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (т. 2, а.с. 204); відповідно до висновку органу пробації, виправлення ОСОБА_7 без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства (т. 2, а.с. 45-51); думку потерпілих осіб, які в судовому засіданні суду 1-ої інстанції від 11.09.2024 просили призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі (т. 3, а.с. 14-18).

За встановлених обставин, колегія суддів доходить висновку, що судом 1-ої інстанції, з урахуванням усіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, характеристики особи обвинуваченого ОСОБА_7 та позиції потерпілих, було призначено обвинуваченому ОСОБА_7 основне покарання в межах санкції інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років, яке є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Більш того, суд апеляційної інстанції зауважує на тому, що вимоги апеляційної скарги представника потерпілих ОСОБА_12 стосовно зміни вироку суду 1-ої інстанції та призначення обвинуваченому ОСОБА_7 більш суворого основного покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років не узгоджуються із приписами кримінального процесуального закону, зокрема, із п. 3 ч. 1 ст. 407, ч. 2 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, відповідно до яких у разі необхідності призначення обвинуваченому більш суворого покарання судом апеляційної інстанції ухвалюється вирок.

При цьому, відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах вимог апеляційної скарги, внаслідок чого колегія суддів позбавлена об`єктивної можливості задовольнити вимоги апеляційної скарги та погіршити правове становище обвинуваченого ОСОБА_7 .

Щодо вимог представника потерпілих ОСОБА_12 про взяття ОСОБА_7 під варту після оголошення рішення апеляційного суду, колегія суддів звертає увагу на те, що оскаржуваним вироком строк відбування покарання ОСОБА_7 відраховано з моменту його затримання в порядку виконання даного вироку. Більш того, запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили не обирався.

Враховуючи викладене, апеляційний суд не вбачає підстав для взяття ОСОБА_7 під варту після оголошення свого рішення по результатам апеляційного провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Отже, колегія суддів вважає, що підстав для скасування законного, обґрунтованого та вмотивованого рішення суду 1-ої інстанції немає, внаслідок чого необхідно відмовити в задоволенні апеляційної скарги представника потерпілих ОСОБА_12 з підстав, викладених судом апеляційної інстанції вище.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 419, 424, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_12 в інтересах потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Ширяївського районного суду Одеської обл. від 11.09.2024, яким ОСОБА_7 визнано винуватиму вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4