Номер провадження: 11-кп/813/538/25
Справа № 513/1663/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_9 - ОСОБА_10 на вирок Саратського районного суду Одеської області від 21.02.2024 у кримінальному провадженні №0000835 від 21.07.2023 відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Міняйлівка Саратського району Одеської області, громадянина України, з неповною середньою освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , офіційно не працевлаштованого, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 186, ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 185, ч.2 ст. 194 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 186, ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 194 КК України та призначити йому покарання: за ч. 1 ст. 122 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 4 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років; за ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна; за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 2 ст. 194 КК України - у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України визначити остаточне покарання ОСОБА_7 за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим в виді позбавлення волі строком на 7 років без конфіскації майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 обчислювати з дня затримання, тобто з 10 вересня 2023 року, зарахувавши в строк відбування покарання попереднє ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_7 - відмовлено.

Вироком також вирішено питання щодо процесуальних витрат та долі речових доказів.

Зазначеним вироком суду першої інстанції неповнолітного ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він 20 липня 2023 року приблизно о 21:20 годині, прямуючи по вул. Гагаріна с. Петропавлівка Білгород-Дністровського району Одеської області зі своїми знайомими ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , побачивши неправомірні дії ОСОБА_9 відносно ОСОБА_11 , вступився за неї, та під час розмови, в ході раптово виниклої сварки з ОСОБА_9 , переслідуючи умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, правою рукою стиснутою в кулак наніс один удари в обличчя потерпілому, від якого останній впав на ґрунтову поверхню землі.

Продовжуючи свої неправомірні дії, направлені на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , схопивши потерпілого ОСОБА_9 за підборіддя, підтягнув до себе та правою рукою стиснутою в кулак наніс приблизно 8 (вісім) ударів по голові та обличчю останнього. Після чого, правою ногою наніс удар по спині потерпілого та почередно правою і лівою руками стиснутими в кулаки наніс ОСОБА_9 приблизно 6 (шість) ударів по голові, обличчю, а також стрибнув один раз ногами йому на груди, чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми у формі забою головного мозку легкого ступеню, травми обличчя: параорбітальних крововиливів з обох сторін, субкон`юктивальних крововиливів з обох сторін, множинних уламкових переломів всіх стінок верхньощелепних пазух, латеральних стінок орбіт, крилоподібних виростків клиноподібної кістки, переломів кісток носа і носової перетинки, крововиливів у порожнини верхньощелепних пазух; закритої травми грудної клітки, лівобічного пневмотораксу, забою легень, які складають єдиний нерозривний морфологічний комплекс поєднаної травми мозкового, лицевого черепу та грудної клітки, який не був небезпечний для життя, при звичайному своєму клінічному перебігу викликає тривалий розлад здоров`я терміном понад 3-х тижнів (більше 21 дня) і за цим критерієм, згідно п. 2.2.2 «Правил судово- медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Таким чином ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК України за ознаками: умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 Кримінального кодексу України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Далі, неповнолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час дії воєнного стану на території держави, який був введений 24.02.2022 відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ІХ та який неодноразово продовжувався 20 липня 2023 приблизно о 21:30 годині, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_2 , переслідуючи злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна та особистого збагачення, з корисливих мотивів, скориставшись безпорадним станом потерпілого ОСОБА_9 , в присутності ОСОБА_11 , відкрито заволодів майном ОСОБА_9 , а саме: мобільним телефоном Samsung Galaxy A03s-SM-A037F вартістю 4048,10 гривень (чотири тисячі сорок вісім гривень 10 копійок), з чохлом до мобільного телефону Samsung Galaxy A03s у вигляді накладки, вартістю 132,30 гривень (сто тридцять дві гривні 30 копійок), двома сім-картками оператора мобільного зв`язку Київстар вартістю 250 гривень (двісті п`ятдесят гривень), виходячи із вартості 1 сім-картки - 125 гривень, захисним склом до мобільного телефону Samsung Galaxy A03s-SM-A037F вартістю 195,30 гривень (сто дев`яносто п`ять гривень 30 копійок) та флеш-накопичувачем, об`ємом 8 Гб, вартістю 110 гривень (сто десять гривень), срібним ланцюжком 925 проби, вагою 14,8 грам вартістю 454,36 гривень (чотириста п`ятдесят чотири гривні 36 копійок), срібним хрестиком 925 проби, вагою 3,1 грам вартістю 95,17 гривень (дев`яносто п`ять гривень 17 копійок), спричинивши останньому матеріальний збиток на загальну суму 5285,23 гривень (п`ять тисяч двісті вісімдесят п`ять гривень 23 копійки) гривень, після чого з місця вчинення грабежу зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

Таким чином ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України за ознаками: відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений в умовах воєнного стану.

Крім того, неповнолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час дії воєнного стану на території держави, який був введений 24.02.2022 відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ІХ та який неодноразово продовжувався 10 вересня 2023 приблизно о 00:30 годині, перебуваючи біля будинку №47, розташованого по вул. Центральна в с. Міняйлівка Білгород-Дністровського району Одеської області, переслідуючи злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна та особистого збагачення, з корисливих мотивів, відкрито, повторно викрав, вирвавши з рук потерпілого ОСОБА_12 належний останньому мобільний телефоном марки «УЛЕФОН» модель Аrmor 8 ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 вартістю 3359 гривень 85 копійок, з двома сім карками стільникового зв`язку ПрАТ «Київстар», вартістю 250 гривень, виходячи з вартості однієї картки 125 гривень, тим самим заволодів ним.

Після чого, продовжуючи злочинний умисел направлений на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_7 у присутності потерпілого ОСОБА_12 та інших сторонніх осіб, підняв з землі належний ОСОБА_12 пневматичний пістолетом марки ТОЗ-129904, бувший у використані, вартістю 2560 гривень, який останній втратив під час сварки з ОСОБА_7 , тим самим заволодів вказаним предметом, спричинивши потерпілому матеріальний збиток на загальну суму 6169 гривень 85 копійок, після чого з місця вчинення грабежу зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

Таким чином ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України за ознаками: відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, в умовах воєнного стану.

Крім того, неповнолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 10 вересня 2023 року приблизно о 01:10 годині, перебуваючи біля магазину ПП «Бабейко», який розташований за адресою: вул. Центральна, будинок № 47, в с. Міняйлівка Білгород-Дністровського району Одеської області, в ході виниклого умислу, направленого на незаконне заволодіння транспортним засобом, з корисливих спонукань, підійшов до автомобіля марки «ВАЗ-21061», державний реєстраційний знак НОМЕР_3 , власником якого згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу є ОСОБА_13 та який знаходився у постійному користуванні ОСОБА_12 , та був припаркований біля вказаного магазину.

Після чого, неповнолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відкривши не зачинені водійські двері, в присутності користувача ОСОБА_12 , наказавши останньому сісти на переднє пасажирське сидіння вказаного автомобілю, всупереч його волі, проник до салону автомобіля марки «ВАЗ-21061», державний реєстраційний знак НОМЕР_3 , сів за кермо та завів двигун за допомогою ключа, який знаходився в замку запалення, умисно таємно, повторно, незаконно, шляхом вільного доступу вилучив, тим самим незаконно заволодів ним, та в подальшому перемістився з вказаного місця на південно-західну околицю с. Міняйлівка Білгород- Дністровського району Одеської області, у напрямку с. Старосілля на відстані 2000 м від початку населеного пункту с. Міняйлівка, де умисно підпалив вказаний автомобіль, після чого з місця скоєння злочину зник.

Таким чином ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 289 КК України за ознаками: незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.

Крім того, неповнолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час дії воєнного стану на території держави, який був введений 24.02.2022 відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ІХ та який неодноразово 10 вересня 2023 року приблизно о 01:30 годині, переслідуючи злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна та особистого збагачення, з корисливих мотивів, перебуваючи в автомобілі марки ВАЗ 21061, державний реєстраційний знак НОМЕР_3 , власником якого згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу є ОСОБА_13 та який перебував у користуванні ОСОБА_12 , та знаходився на південно - західній околиці с. Міняйлівка Білгород-Дністровського району Одеської області, у напрямку с. Старосілля на відстані 2000 м від початку населеного пункту с. Міняйлівка, шляхом вільного доступу, таємно, умисно, повторно, з речового ящику викрав мобільний телефон марки «Редмі» модель RMX3231 бувший у використанні, вартістю 3026 гривень 40 копійок, який належить ОСОБА_12 , спричинивши останньому матеріальний збиток на вказану суму, після чого з місця вчинення крадіжки зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

Таким чином ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачено ч. 4 ст. 185 КК України за ознаками: таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, в умовах воєнного стану.

Крім того, неповнолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 10 вересня 2023 року приблизно о 01:40 годині, знаходячись на південно-західній околиці с. Міняйлівка Білгород-Дністровського району Одеської області, у напрямку с. Старосілля на відстані 2000 м від початку населеного пункту с. Міняйлівка, де перебував автомобіль марки ВАЗ 21061, державний реєстраційний знак НОМЕР_3 , власником якого згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу є ОСОБА_13 , та який знаходився у користуванні ОСОБА_12 , на ґрунті раптово виниклого умислу на знищення зазначеного автомобілю шляхом підпалу, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на знищення чужого майна, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно- небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, навмисно, відкривши та піднявши капот вказаного автомобілю вирвав шланг подачі палива та підпалив його за допомогою наявної в нього запальнички. Після чого, відчинив вхідні двері автомобіля марки ВАЗ 21061, державний реєстраційний знак НОМЕР_3 з водійської сторони, та за допомогою вказаної запальнички підпалив ковдру, яка знаходилась в салоні автомобіля на водійському сидінні, в результаті умисних дій ОСОБА_7 зазначений автомобіль загорівся.

Від умисних дій ОСОБА_7 автомобіль марки ВАЗ 21061, державний реєстраційний знак НОМЕР_3 , власником якого згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу є ОСОБА_13 , який перебував у користуванні ОСОБА_12 , знищений вогнем та повністю втратив свою споживчу та економічну цінність, не може бути відновленим, тому перестав існувати, як транспортний засіб.

Таким чином ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 194 КК України за ознаками: умисне знищення майна, вчинене шляхом підпалу.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не оспорюючи доведеність вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 представник потерпілого адвокат ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу на вирок, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим.

Доводи обґрунтовує тим, що підстав стверджувати, що виникненню заподіяної потерпілому ОСОБА_9 шкоди сприяла саме винна поведінка батьків неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 немає, а тому відсутні підстави для покладення на них (батьків ОСОБА_7 ) обов`язку відшкодувати заподіяну неповнолітнім ОСОБА_7 шкоду.

Просить вирок скасувати в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_7 та ухвалити у цій частині новий вирок, яким цей цивільний позов задовольнити повністю.

Змінити оскаржуваний вирок в частині зазначення у мотивувальній частині вироку обставин, які: а) пом`якшують покарання обвинуваченого, виключивши з вироку визнання судом в якості обставин, що пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК, «щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину»; б) обтяжують покарання відповідно до ст. 67 КК, доповнивши вироку тим, що обставинами, які відповідно до ст. 67 КК обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , суд визнає: - вчинення кримінального правопорушення щодо особи, яка перебуває в безпорадному стані; - вчинення кримінального правопорушення у присутності дитини; - вчинення злочину з особливою жорстокістю; - вчинення злочину з використанням умов воєнного стану; - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані сп`яніння.

Виключити з абзацу першого мотивувальної частини вироку як недоведене під час судового розгляду: «побачивши неправомірні дії ОСОБА_9 відносно ОСОБА_11 » «та під час розмови, в ході раптово виниклої сварки з ОСОБА_9 ».

Просить повторно дослідити докази.

Погоджуючись з законністю та вмотивованістю вироку суду першої інстанції прокурор Білгород-Дністровської окружної прокуратури ОСОБА_14 подав заперечення на апеляційну скаргу представника потерпілого зазначивши, що доводи є не обґрунтованими, а вирок ухвалено відповідно до норм законодавства України.

Простить вирок залишити без змін та відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Законний представник неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_15 , потерпілий ОСОБА_9 , представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_16 та представник потерпілого адвокат ОСОБА_10 , потерпілий ОСОБА_12 , будучи належним чином повідомленими про дату та час судового засідання не з`явились, клопотань про розгляд апеляційної скарги за їх участі не надходили до суду апеляційної інстанції.

Від апелянта ОСОБА_10 надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги без його участі.

За таких обставин апеляційний суд заслухавши думку прокурора та обвинуваченого, які не заперечували проти розгляду апеляційної скарги за відсутності потерпілих, у відповідності до положень ч. 4 ст. 405 КПК України вважав за можливе провести судовий розгляд за відсутності потерпілих та представників.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, пояснення прокурора та сторони захисту, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положеннями ч. 2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Відповідно до кримінального провадження та оскаржуваного вироку обвинувачений ОСОБА_7 винним себе у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 186, ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 194 КК України визнав у повному обсязі та підтвердив обставини вчинених злочинів.

У апеляційній скарзі представника потерпілого не оспорюються фактичні обставини вчинення ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, встановлених судом першої інстанції та доведеність його вини у вчинені злочинів, у зв`язку з чим апеляційний суд не переглядає вирок у цій частині.

Таким чином, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 186, ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 194 КК України, за встановлених районним судом та викладених у вироку обставин.

Разом з тим, колегією суддів з урахуванням думки прокурора та сторони захисту відмовлено представнику потерпілого у повторному дослідженні доказів, виходячи з наступного.

Частиною ч. 3 ст. 404 КПК України встановлено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визначає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так й однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які також можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.

При цьому сама лише незгода учасника судового провадження з оцінкою певних конкретних доказів не може слугувати підставою для їхнього обов`язкового повторного дослідження (постанова Верховного Суду від 20 січня 2022 року (провадження №51-4667 км21).

Крім того, згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постанові Великої Палати від 16 жовтня 2019 року (провадження №13-43кс19), під час апеляційного провадження повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду.

Однак заявляючи клопотання про повторне дослідження доказів представником потерпілого відповідно до положень ч. 3 ст. 404 КПК України не наведено жодних аргументованих обґрунтувань щодо необхідності повторного їх дослідження.

Щодо доводів представника потерпілого про необхідність задоволення цивільного позову, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно частин 1, 5, 7 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння; цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково, чи відмовляє у ньому.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 (з наступними змінами) «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» роз`яснено, що питання про матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну злочинними діями неповнолітніх, вирішується згідно зі статтями 446 і 447 ЦК України і роз`ясненнями, що містяться у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди».

При цьому слід мати на увазі, що за шкоду, заподіяну неповнолітнім, який не досягнув 15-річного віку, матеріальну відповідальність несуть батьки (усиновителі), опікун або навчальний, виховний, лікувальний заклад, під наглядом яких перебував неповнолітній у момент заподіяння шкоди. На осіб, що заподіяли шкоду у віці до 15 років, відповідальність по її відшкодуванню не може бути покладена і після досягнення ними повноліття.

Неповнолітній у віці від 15 до 18 років за заподіяну ним шкоду несе матеріальну відповідальність на загальних підставах. При відсутності у нього майна або заробітку, достатніх для відшкодування, відповідний обов`язок покладається на його батьків (усиновителів) або піклувальників за умови їх винної поведінки, що сприяла виникненню шкоди.

Згідно ст. 1179 ЦК України: неповнолітня особа (у віці від 14-ти до 18-ти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах. У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоду було завдано не з їхньої вини.

Обов`язок батьків (усиновлювачів), піклувальника, закладу, який за законом здійснює щодо неповнолітньої особи функції піклувальника, відшкодувати шкоду припиняється після досягнення особою, яка завдала шкоди, повноліття або коли вона до досягнення повноліття стане власником майна, достатнього для відшкодування шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 КПК України, цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

Апеляційний суд зазначає, що обвинувачений ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є неповнолітнім, на час вчинення кримінальних правопорушень йому виповнилось15 років, він не працює, суду не надано доказів того, що неповнолітній ОСОБА_7 має майно або заробіток, достатні для відшкодування шкоди, а цивільній позов до його матері ОСОБА_17 потерпілим не заявлений.

Отже, районний суд вірно прийшов до висновку, що у задоволенні позову потерпілого ОСОБА_9 до неповнолітнього ОСОБА_7 належить відмовити, що не позбавляє потерпілого права звернутися з позовом до належного відповідача в порядку цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги щодо зазначення у мотивувальній частині вироку обставин, які обтяжують покарання відповідно до ст. 67 КК України та зазначені в апеляційній скарзі є необґрунтованими, оскільки відповідно до обвинувального акту зазначені обтяжуючі обставини органом досудового розслідування неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_7 не інкримінувалися та судом першої інстанції не встановлено.

Крім того у апеляційній скарзі представник зазначає, що вирок районного суду слід змінити в частині зазначення у мотивувальній частині вироку обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, виключивши з вироку визнання судом в якості обставин, що пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК, «щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину».

Проте колегія суддів вважає, що апелянт фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.

Апеляційним судом не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання обвинуваченому призначено із порушенням визначених у законі загальних засад.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 виду і розміру покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , згідно ст. 66 КК України, районний суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім.

Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченому, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановленні.

Також районним судом враховано дані про особу обвинуваченого, зокрема, те що він вчинив кримінальні правопорушення у неповнолітньому віці, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, повністю визнав вину та щиро розкаявся, негативно характеризується за місцем проживання, не перебуває на обліку служби у справах дітей Петропавлівської сільської ради та в секторі з ювенальної превенції відділу превенції ВП №1 Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря нарколога не перебуває, виховується у повній, багатодітній сім`ї.

Крім того, судом враховано положення п. 3 ч. 3 ст. 102 КПК України, відповідно до якого покарання у виді позбавлення волі призначається неповнолітньому за тяжкий злочин - на строк не більше семи років.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді 7 років позбавлення волі без конфіскації майна.

Рішенням ЄСПЛ від 29.06.2007 року у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O'Halloran and Francis v. the United Kingdom), заяви №15809/02 і N 25624/02) наголошено, що «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі».

Приймаючи рішення про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 суд першої інстанції в повному обсязі врахував ступінь тяжкості та конкретні обставини вчинених кримінальних правопорушень, характеризуючі дані про обвинуваченого, його поведінку та відношення до скоєного, який, як наведено вище, вину у вчиненому визнав повністю, щиро розкаявся, активне сприяння розкриттю злочину, є неповнолітньою особою.

Врахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, суд першої інстанції, дотримуючись принципу індивідуалізації та, виходячи з особливостей конкретного кримінального правопорушення, реалізовуючи свої дискреційні повноваження, всупереч доводів представника потерпілого обґрунтовано визначив пом`якшуючі обставини покарання та відсутність обтяжуючих обставин та призначив справедливе покарання по справі.

Таким чином, колегія суддів не виявила допущених істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону під час розгляду справи та постановлення вироку суду, а тому вважає, що ухвалений по справі вирок відносно ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування або зміни за результатами апеляційного розгляду не встановлено.

Аналізуючи сукупність усіх обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції слід залишити без змін.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_9 - ОСОБА_10 - залишити без задоволення.

Вирок Саратського районного суду Одеської області від 21.02.2024 у кримінальному провадженні №0000835 від 21.07.2023, яким ОСОБА_7 засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 186, ч. 2 ст. 289, ч. 4 ст. 185, ч.2 ст. 194 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою яка утримується під вартою з моменту отримання копії ухвали в той самий строк.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4