Дата документу 24.07.2025 Справа № 331/4167/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №331/4167/23 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/820/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула 24 липня 2025 року в м.Запоріжжя в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Олександрівського районного суду м.Запоріжжя від 30 червня 2025 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Бердянськ Запорізької області, громадянина України, який має вищу освіту, не працює, одружений, має на утриманні сина 2020 року народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України,

за участю захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Олександрівського районного суду м.Запоріжжя від 30 червня 2025 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 28 серпня 2025 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою змінити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який, або визначити обвинуваченому розмір застави.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що прокурором всупереч вимогам п.1 ч.3 ст.199 КПК України не було викладено обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

На думку сторони захисту, прокурором не було доведено наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Наголошує на тому, що суд першої інстанції у своєму рішенні послався виключно на тяжкість обвинувачення як на головний чинник при продовженні тримання особи під вартою, що є неприпустимим з точки зору практики ЄСПЛ.

Крім того, сторона захисту посилається на те, що судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки доводам сторони захисту щодо відсутності ризиків.

Окрім того, зазначає, що судом залишено без уваги клопотання сторони захисту про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, не пов`язаного із позбавленням волі, чим порушено норму ст.370 КПК України.

Посилається на необґрунтованість висунутого ОСОБА_6 обвинувачення та фальсифікацію доказів.

Сторона захисту вказує про те, що судом не розглянуто належним чином клопотання сторони захисту про визначення застави.

Окрім того, поза увагою суду залишились доводи сторони захисту щодо процесуальних порушень під час затримання ОСОБА_6 та під час проведення обшуку.

Згідно з ухвалою суду, у провадженні Олександрівського районного суду міста Запоріжжя перебувають матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

У судовому засіданні прокурором було заявлене клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 строком на 60 діб. Прокурор зазначив, що до ОСОБА_6 був застосований запобіжний захід на підставі тяжкості інкримінованого йому злочину (державна зрада, тобто діяння умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України шляхом переходу на бік ворога, вчиненому в умовах воєнного стану) та ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, а саме передбачені пунктами 1, 3, 4, 5. У обґрунтування клопотання звернув увагу на те, що судове слідство триває, допит свідків не завершений, також не допитаний обвинувачений, таким чином ризики, встановлені під час обрання запобіжного заходу актуальні, а будь-який інший запобіжний захід не зможе гарантувати належної поведінки обвинуваченого, разом з тим, стан здоров`я обвинуваченого дозволяє йому перебувати в місцях попереднього ув`язнення. Будь-який інший запобіжний захід не зможе гарантувати належної поведінки обвинуваченого, більш того згідно з нормами ч. 6 ст. 176 КПК України, якими зазначені особливості застосування запобіжного заходу до осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого ст. 111 КК України у період дії воєнного стану. Також, зазначив, що дослідженими колегією суддів доказами доведено обґрунтованість підозри, яка пред`явлена обвинуваченому. Окрім того, прокурором вказано, що ОСОБА_6 може і надалі співпрацювати із ворогом та на даний час продовжувати вчиняти кримінальне правопорушення, яке йому інкриміноване.

Захисник адвокат ОСОБА_7 заперечила проти задоволення клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Обґрунтовуючи свою позицію, захисник посилається на невірну кваліфікацію дій обвинуваченого та відсутність доказів, які б підтверджували винуватість обвинуваченого саме у вчиненні державної зради у період дії воєнного стану. Натомість, судом досліджені протокол обшуку за місцем мешкання обвинуваченого (слідча дія проведена із грубим порушенням права на захист та інших процесуальних норм), висновок експерта, відповідно до якого на відшуканих під час проведення обшуку документах відсутні папілярні узори, які б належали ОСОБА_6 , допит експерта, (неможливість їх зникнення була підтверджена під час допиту експерта, який проводив експертизу). Доповнила, що під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , яке він вказав під час проходження фільтраційних заходів, у працівників ДБР по-перше, було 10 хвилин як мінімуму, коли не був включений відеозапис, а всі інші учасники обшуку були в різних кімнатах, для того, щоб безперешкодно пересуватись та підкласти «потрібні» докази, які були в подальшому віднайдені. Окрім того, у працівників ДБР була можливість на підставі ухвали слідчого судді проводити обшук на всій території приміщення, однак обшук був здійснений не усюди, що ставить під сумнів об`єктивність дій ДБР. Кожне судове засідання допитуються нові свідки, які вказують на непричетність ОСОБА_6 до вчинення вказаного кримінального правопорушення, таким чином самі досліджені колегією суддів докази, які були надані стороною обвинувачення, свідчать, що ОСОБА_6 не вчиняв інкримінований йому злочин. Також, захисник зауважила, що вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя стосовно ОСОБА_8 було встановлено, що останній віддавав накази поліцейським Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області здавати зброю, прізвище ОСОБА_6 не фігурує. Окремо захисник звернула увагу на тривалість перебування ОСОБА_6 в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор». Вказала, що всі перераховані прокурором ризики є надуманими. За два роки судового розгляду ризики, на які посилається прокурор, зменшились. Захисник звернула увагу, що ризик незаконного впливу на свідків зменшився, адже більшість свідків допитані, уникати суду ОСОБА_6 не має наміру, адже в нього є сім`я, з якою він бажає проживати, саме з огляду на стійкі соціальні зв`язки обвинувачений виїхав із тимчасово окупованої території. Спростовуючи ризик повторного вчинення кримінального правопорушення, адвокат зазначила, що ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався. Стосовно ризику перешкоджати судовому слідству, то адвокат заперечила, адже ОСОБА_6 перед проведенням обшуку у нього мав достатньо часу для того, щоб в разі якщо цього б вимагали обставини, сховати або знищити всі докази. Адвокат просила змінити запобіжний захід на домашній арешт з огляду на те, що родина винаймає житло в Олександрівському районі м. Запоріжжя, на підтвердження чого надала документи. Додатково адвокат послалась на судову практику судів першої та апеляційної інстанції Запорізької області, яка свідчить про те, що суди визначають також заставу, як альтернативу запобіжному заходу у вигляді тримання під вартою.

Обвинувачений у судовому засіданні підтримав думку захисника, просив визначити заставу, як альтернативу запобіжному заходу у вигляді тримання під вартою.

Прокурор у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про день, час та місце розгляду провадження повідомлений належним чином, клопотань про розгляд апеляційної скарги за його участю не заявляв.

Оскільки, виходячи з положень кримінального процесуального законодавства, участь прокурора при розгляді апеляційної скарги на ухвалу про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого не є обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути вищевказану апеляційну скаргу без участі прокурора.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника-адвоката ОСОБА_7 на підтримання апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування (в цьому випадку - судового розгляду) до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).

З наявних матеріалів убачається, що ці вимоги закону судом дотримані.

Наведені прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції. При цьому, у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисника, думка прокурора, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Так, із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, яке є особливо тяжким злочином.

Докази сторін будуть перевірятися та оцінюватися судом першої інстанції у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального законодавства.

Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на даний час.

Такими ризиками є: ризик переховування від суду; незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні; ризик знищення, приховання або спотворення будь-якої із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; ризик вчинення іншого кримінального правопорушення або його продовження - з огляду на характер висунутого обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, який хоч і є раніше не судимою особою та має певні соціальні зв`язки, проте, наразі обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, вчиненого в умовах воєнного стану, за що передбачено суворе покарання - у виді позбавленням волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі, з конфіскацію майна. Також, з матеріалів провадження убачається, що розгляд цього кримінального провадження по суті ще не завершений, всі докази судом першої інстанції не досліджені, в тому числі на час розгляду клопотання не були досліджені докази сторони захисту. При цьому, суд першої інстанції при розгляді клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою врахував сам характер інкримінованого обвинуваченому злочину та місце його вчинення (яке на цей момент знаходиться поза ефективним контролем державної влади), поведінку останнього після залишення тимчасово окупованої території, а також те, що на території України діє воєнний стан, у зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та запобігти встановленим ризикам, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Також, з оскаржуваної ухвали суду убачається, що суд першої інстанції хоч і встановив наявність ризику знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, проте вважав цей ризик низьким, у зв`язку із тим, що дослідження письмових та речових доказів сторони обвинувачення вже завершене. Проте, викладене, само по собі. не свідчить про достатність застосування до обвинуваченого іншого, не пов`язаного з триманням під вартою запобіжного заходу для запобігання встановленим ризикам.

Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов правильного висновку про те, що задля забезпечення цього провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

Практика ЄСПЛ не убачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).

З урахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, тяжкості інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_6 кримінального правопорушення, суворості можливого покарання та відомостей про особу обвинуваченого у сукупності, колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього та запобігти встановленим ризикам.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, та ті, що заявлені при апеляційному розгляді самим обвинуваченим та його захисником, на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема, доводи захисника-адвоката ОСОБА_7 , викладені в апеляційній скарзі, про те, що судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки доводам сторони захисту щодо відсутності ризиків, на думку колегії суддів є безпідставними, оскільки наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, перевірялися судом першої інстанції під час розгляду клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , а доводи захисника про протилежне суперечать змісту самої ухвали.

В ухвалі зазначені обставини, з урахуванням яких суд дійшов висновку про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.

На думку колегії суддів, ризики, які встановлені судом першої інстанції, є обґрунтованими та підтвердженими наявними в справі доказами.

Свої висновки про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою суд належним чином вмотивував.

Також, з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції убачається, що суд, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , обґрунтовано не визначив розмір застави, зазначивши при цьому, що відповідно до вимог ч.6 ст.176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто, тільки тримання під вартою.

Частиною 4 ст.183 КПК України передбачено, що під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Всі підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, судом першої інстанції враховані.

Саме з урахуванням підстав та обставин, передбачених вказаними статтями, суд прийняв обґрунтоване рішення не визначати розмір застави обвинуваченому ОСОБА_6 , оскільки, останній обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, тобто державній зраді у період дії воєнного стану. З таким рішенням погоджується і суд апеляційної інстанції.

Доводи сторони захисту про те, що прокурором всупереч вимогам п.1 ч.3 ст.199 КПК України не було викладено обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що суперечать фактичним обставинам справи.

Колегія суддів вважає, що прокурором доведено, що вказані обставини у цьому провадженні існують, тому суд дійшов правильного висновку про необхідність задоволення поданого клопотання.

В свою чергу, надані сторонами докази суд має досліджувати у встановленому законом порядку та оцінювати у їх сукупності.

Доводи сторони захисту щодо необґрунтованості висунутого ОСОБА_6 обвинувачення та фальсифікації доказів суд апеляційної інстанції вважає передчасними, з огляду на те, що наразі триває судовий розгляд та судом першої інстанції перевірятиметься обґрунтованість висунутого обвинувачення.

Оцінка доказів з точку зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку має здійснюватися судом першої інстанції у встановленому законом порядку.

Перевірка питання щодо доведеності чи недоведеності висунутого ОСОБА_6 обвинувачення на цій стадії процесу до компетенції суду апеляційної інстанції не відноситься.

Також, не відноситься до компетенції апеляційного суду на цій стадії і перевірка доводів сторони захисту щодо процесуальних порушень під час затримання ОСОБА_6 та під час проведення обшуку, оскільки вказані доводи сторони захисту мають перевірятися судом першої інстанції під час судового розгляду у встановленому законом порядку.

На зазначеній стадії провадження, згідно з кримінальним процесуальним законодавством, суд апеляційної інстанції переглядає на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого на стадії судового провадження.

На думку колегії суддів, наявними матеріалами кримінального провадження в достатній мірі доведено обставини, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для запобігання зазначеним вище ризикам.

Колегія суддів вважає, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку, відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується.

Відомостей про те, що обвинувачений ОСОБА_6 за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні, та при апеляційному розгляді суду апеляційної інстанції таких відомостей не надано.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б були підставою для скасування вказаної ухвали суду, при апеляційному її перегляді не встановлено.

Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Олександрівського районного суду м.Запоріжжя від 30 червня 2025 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 28 серпня 2025 року включно, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4