КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві, шляхом проведення відеоконференцзв`язку між Київським апеляційним судом та ДУ «Київський слідчий ізолятор», матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 10 грудня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10 грудня 2024 року продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_7 на 60 діб до 07.02.2025 року включно, та визначено ОСОБА_7 заставу у вигляді 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 454 200 гривень.

Таке рішення суд, врахувавши те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні замаху на умисне вбивство двох осіб, тобто у вчиненні особливо тяжкого злочину, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим в інкримінованому йому злочині, обставини вчинення злочину, а саме наявність двох потерпілих, та відсутність даних про наявність у обвинуваченого будь-яких стійких соціальних зв`язків, постійного місця проживання, місця роботи, офіційного доходу, а також дані про його попередню судимість за вчинення злочину про життя та здоров`я особи, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме тим, що існує ризик переховування обвинуваченого від суду, із врахуванням, в тому числі і військового стану в Україні та наявності ряду тимчасово окупованих територій, які не підконтрольні органам державної влади, та ризик незаконного впливу на свідків і потерпілих, і тому визнав ___________________________________________________________

Справа №11-кп/824/2730/2025 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8

Категорія: ч. 2 ст. 115 КК України Доповідач ОСОБА_1

необхідним продовжити ОСОБА_7 строк тримання під вартою, оскільки жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти доведеним ризикам, а також у порядку ч. 3 ст. 183 КПК України визначив обвинуваченому розмір застави.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , вважаючи ухвалу суду незаконною через її винесення з порушенням процесуального закону, просить її скасувати та застосувати до ОСОБА_7 будь-який інший запобіжний захід, що не пов`язаний з триманням під вартою, та звільнити його з під-варти в залі суду.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що прокурор у клопотанні про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою послався на існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, як на підставу для продовження найсуворішого запобіжного заходу. Проте, у даному клопотанні відсутні посилання на будь-які докази, які б дозволяли категорично стверджувати про існування ризиків, які зазначено у ньому.

Також, в порушення вимог ч. 3 ст. 199 КПК України, прокурор не навів жодних обставин, які б свідчили або могли б свідчити про наявність вказаних ним ризиків, як і не навів жодних переконливих аргументів щодо неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, що не пов`язаний із триманням під вартою, зокрема домашній арешт за місцем реєстрації обвинуваченого.

Вказує й на те, що оскільки прокурор не обґрунтував існування вказаних ним ризиків або їх зменшення на протязі 3 років 3 місяців тримання ОСОБА_7 під вартою, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою втрачає сенс в розумінні мети його застосування до останнього.

При цьому зазначає, що припущення прокурора щодо можливого переховування ОСОБА_7 від суду з метою уникнення покарання були спростовані захистом з посиланням на ухвалу апеляційної інстанції по цьому кримінальному провадженню, якою попередній вирок було скасовано і з якої вбачається, що досліджені у судовому засіданні докази обвинувачення не є беззаперечними і у сукупності з іншими доказами у провадженні можуть спростувати наявність у обвинуваченого умислу на вбивство двох осіб.

Крім того, зазначає, що під час розгляду питання продовження запобіжного заходу захист наполягав, що на теперішній час відсутні будь-які об`єктивні обставини, які б дозволяли вважати, що при умові зміни ОСОБА_7 запобіжного заходу на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, останній буде ухилятися від покладених на нього процесуальних обов`язків або негативно впливати на потерпілих або свідків, а також стверджував, що ОСОБА_7 , як обвинувачений за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, цілком здатний виконувати покладені на нього процесуальні обов`язки, передбачені КПК, і не перебуваючи під вартою, оскільки з обвинувального акту та реєстру матеріалів до нього не вбачається, що обвинувачений дійсно мав умисел на вбивство двох осіб. При цьому колегія суддів апеляційної інстанції, скасовуючи попередній вирок, недвозначно дала зрозуміти, що кваліфікація кримінального правопорушення не узгоджується з пред`явленим обвинуваченням і саме з цих підстав обвинувальний акт був повернений прокурору вже під час нового розгляду справи.

Отже, твердження прокурора про те, що ОСОБА_7 став би переховуватись з метою уникнення покарання за кримінальне правопорушення без надання реальних доказів, є припущенням.

Вказує й на те, що наведена санкція ч. 2 ст. 115 КК України свідчить, що це особливо тяжкий злочин, а відтак і ризик переховування мав право на існування на етапі первинного застосування запобіжного заходу, тобто на момент його фактичного затримання 27.09.2021 року, однак, в подальшому, суд під час розгляду питання щодо продовження запобіжного заходу через 3 роки 3 місяці після затримання, проведення досудового розслідування та розгляду справи в різних інстанціях об`єктивно мав переконатися чи вказаний ризик мінімізувався до рівня, коли реальна доцільність тримання під вартою зникає, та за наслідками розглянути питання застосування альтернативного запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.

Таким чином, вважає, що суд, під час вирішення питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, по суті обмежився припущеннями прокурора про нібито існування надуманих ризиків переховування від суду та впливу на потерпілих (свідків), вчинення інших злочинів.

Окрім цього, зазначає, що визначений обвинуваченому ОСОБА_7 розмір застави у розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що дорівнює 454 200 грн., з урахуванням його матеріального становища - безхатченко, відсутності джерел для отримання будь-якого доходу, у сукупності свідчить, що такий альтернативний запобіжний захід є цинічним глузуванням над його правом бути звільненим з під варти за рахунок застави, адже визначення суми застави у такому розмірі хоч і не є максимальним, проте є явно і завідомо непомірним для обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення прокурора щодо апеляційного прохання, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом ч. 1 ст. 331 КПК Українипід час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу, так само як і для його продовження, є зокрема наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

За змістом положень глави 18 КПК України у взаємозв`язку з вимогами ст. 331 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини її життя, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону, на переконання колегії суддів, були дотримані судом першої інстанції, а доводи захисника ОСОБА_6 про відсутність підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є непереконливими.

Як убачається з матеріалів провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , Голосіївським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження № 0002318 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд, врахувавши те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні замаху на умисне вбивство двох осіб, тобто у вчиненні особливо тяжкого злочину, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим в інкримінованому йому злочині, обставини вчинення злочину, а саме наявність двох потерпілих, та відсутність даних про наявність у обвинуваченого будь-яких стійких соціальних зв`язків, постійного місця проживання, місця роботи, офіційного доходу, а також дані про його попередню судимість за вчинення злочину про життя та здоров`я особи, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме тим, що існує ризик переховування обвинуваченого від суду із врахуванням, в тому числі і військового стану в Україні та наявності ряду тимчасово окупованих територій, які не підконтрольні органам державної влади, та ризик незаконного впливу на свідків і потерпілих, і тому визнав необхідним продовжити ОСОБА_7 строк тримання під вартою, оскільки жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти доведеним ризикам, а також у порядку ч 3 ст. 183 КПК України визначив обвинуваченому розмір застави.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки судом об`єктивно були досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження найсуворішого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення, яке цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи захисника проте, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і неможливість застосування до ОСОБА_9 жодного з більш м`яких запобіжних заходів, є безпідставними.

Так, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Враховуючи характер висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні замаху на умисне вбивство двох осіб, тобто у вчиненні особливо тяжкого злочину, фактичні обставини, за яких інкримінується його вчинення, і покарання, яке йому загрожує у разі доведення його винуватості у його вчиненні, а також дані щодо особи обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення злочину про життя та здоров`я особи, не має стійких соціальних зв`язків, постійного місця проживання, місця роботи, офіційного доходу, та, з огляду на ці обставини, існування обґрунтованих ризиків, що обвинувачений, усвідомлюючи тяжкість покарання, яке йому загрожує, у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, може переховуватисявід суду, із врахуванням, в тому числі і військового стану в Україні та наявності ряду тимчасово окупованих територій, які не підконтрольні органам державної влади, а також незаконного впливати на свідків і потерпілих, та враховуючи ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено до спливу продовженого строку, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається сторона захисту, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, колегія суддів не встановила.

Що стосується доводів захисника про те, що на теперішній час відсутні будь-які об`єктивні обставини, які б дозволяли вважати, що при умові зміни ОСОБА_7 запобіжного заходу на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, останній буде ухилятися від покладених на нього процесуальних обов`язків або негативно впливати на потерпілих або свідків, оскільки з обвинувального акта не вбачається, що обвинувачений дійсно мав умисел на вбивство двох осіб, при цьому колегія суддів апеляційної інстанції, скасовуючи попередній вирок недвозначно дала зрозуміти, що кваліфікація кримінального правопорушення не узгоджується з пред`явленим обвинуваченням і саме з цих підстав обвинувальний акт був повернений прокурору вже під час нового розгляду справи, то з урахуванням стадії судового провадження та висунутого обвинувачення, даних про особу обвинуваченого та обставин інкримінованого йому кримінального правопорушення, яке є особливо тяжким, є реальними ризики переховування обвинуваченого від суду та його впливу на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні з метою зміни ними показань на його користь.

Також не можуть бути взятими до уваги і доводи захисника про те, що ризик переховування мав право на існування на етапі первинного застосування запобіжного заходу, тобто на момент фактичного затримання ОСОБА_7 27.09.2021 року, однак, в подальшому, суд під час розгляду питання щодо продовження запобіжного заходу через 3 роки 3 місяці після затримання, проведення досудового розслідування та розгляду справи в різних інстанціях об`єктивно мав переконатися чи вказаний ризик мінімізувався до рівня, коли реальна доцільність тримання під вартою зникає, оскільки вказані обставини жодним чином не нівелюють існування вищевказаних ризиків, визначених ст. 177 КПК України, а також не дають достатніх підстав вважати, що обвинувачений не зможе здійснити дії, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Щодо доводів захисника про непомірність розміру застави, визначеної ОСОБА_7 , то колегія суддів, вважає їх безпідставними, оскільки, судом першої інстанції у даному провадженні було взято до уваги, всі обставини, які враховуються при визначені розміру застави у своїй сукупності, в тому числі і обставини та тяжкість кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, що, на переконання колегії суддів, є цілком достатнім для виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а перспектива втрати даного грошового забезпечення у випадку порушення ним встановлених обов`язків послужить достатнім стримуючим фактором, що виключить з його сторони будь-яке бажання переховуватися від суду або вчинити інше кримінальне правопорушення, чи інші протиправні дії.

Тож враховуючи вищенаведене, підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, принаймні на цій стадії судового розгляду, колегія суддів не вбачає.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 10 грудня 2024 року є законною та обґрунтованою, а отже, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 10 грудня 2024 року, якою продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_7 на 60 діб до 07.02.2025 року включно, та визначено ОСОБА_7 заставу у вигляді 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 454 200 гривень, - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3