703/5826/24
1-кп/703/229/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2025 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

цивільного позивача ОСОБА_5 ,

представника потерпілої та цивільного позивача ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Сміла кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.07.2024 під №0000563, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Сміла Черкаської області, громадянки України, одруженої, має на утриманні малолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , офіційно не працевлаштованої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

у с т а н о в и в :

ОСОБА_7 02 липня 2024 року близько 08 год. 14 хв., керуючи технічно-справним автомобілем «Chevrolet Aveo» реєстраційний номер НОМЕР_1 та, перебуваючи на вулиці Незалежності неподалік будинку № 71 ум. Сміла Черкаського району Черкаської області, розташовуючись передньою частиною зазначеного транспортного засобу у напрямку до центру вказаного населеного пункту, у порушення вимог п.п. 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, перед початком руху та виконанні повороту ліворуч на вулицю Трипільська, завчасно не зайняла відповідне крайнє положення на проїзній частині, не переконалась, що це буде безпечно і не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху, у результаті чого допустила зіткнення із автомобілем «Hyundai Tucson» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_9 , яка рухалася у крайній лівій смузі по вул. Незалежності у напрямку від вулиці Уманської до вулиці Рафінадний бульвар.

Унаслідок виниклої дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Hyundai Tucson» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_4 згідно висновку судово-медичної експертизи № 05-6-01/301 від 24.09.2024 отримала наступні тілесні ушкодження: перелом зовнішнього мищелка правої великогомілкової кістки, що за ступенем тривалого розладу здоров`я відноситься до категорії середньої тяжкості; рана губи, яка за ознаками короткочасного розладу здоров`я відноситься до категорії легких, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Згідно з висновком експерта від 27.09.2024 № СТ/299Е-24 у діях водія ОСОБА_7 вбачаються невідповідності вимогам п.п. 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху України, які, з технічної точки зору, перебували у причинному зв`язку із виникненням даної дорожньої-транспортної пригоди та на виконання яких вона перешкод технічного характеру не мала.

Дії обвинуваченої ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч.1 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_7 винуватою себе у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнала частково. По суті обвинувачення надала суду показання та вказала, що 02 липня 2024 року близько 08 год. 10 хв., керуючи автомобілем «Шевроле Авео», рухалася у м. Сміла від автостанції в сторону центру міста по вул. Незалежності. За 20 метрів до перехрестя з вул. Трипільська вона увімкнула лівий показчик повороту і почала зміщуватися до центру проїзної частини. У вказаному місці по дві смуги для руху в кожному напрямку. Зупинилася посередині між правою та лівою смугою. В цей час позаду її автомобіля зупинився автобус жовтого кольору та посигналив, у зв`язку із чим вона знову почала рух, зміщуючись ліворуч з метою виконання повороту на вулицю Трипільська. Коли знаходилася в центрі перехрестя відбулося зіткнення з автомобілем чорного кольору. Контактування відбулося передньою лівою частиною її автомобіля в районі заднього правого колеса автомобіля чорного кольору. Вона розгубилася, з`їхала на узбіччя вул. Трипільська та відразу підійшла до автомобіля, з яким відбулося зіткнення. В ньому знаходилася потерпіла, яка мала тілесні ушкодження. Вона зателефонувала у поліцію. Зазначені в обвинувальному акті порушення пп. 10.1 та 10.4 ПДР визнає повністю, однак уважає, що водійка автомобіля «Хюндай» ОСОБА_9 також винна у події. На її думку остання рухалася із виїздом на зустрічну смугу та з перевищенням швидкісного режиму, у зв`язку із чим вона не побачила автомобіль «Хюндай» у дзеркало заднього огляду перед виконанням свого маневру. Під час ДТП була сонячна погода. Під час слідчого експерименту вона вказала правильні дані, які відображені у протоколі цієї слідчої дії. Посвідчення водія вона отримувала близько 6 років тому, однак практичний досвід водіння складав півроку перед ДТП. Після пригоди вона відвідувала потерпілу в лікарні. Вирішити питання щодо відшкодування у позасудовому порядку не вдалося, оскільки потерпілою та цивільним позивачем ОСОБА_5 не було надано згоди на відшкодування частинами, а всієї суми, яку останні пропонували виплатити, вона не мала. Цивільного позову ОСОБА_5 не визнала повністю, оскільки уважає, що висновок про вартість матеріальної шкоди був складений експертом без огляду пошкодженого транспортного засобу, що є порушенням проведення експертизи. Позов потерпілої ОСОБА_4 визнала лише в частині моральної шкоди в сумі 5000 грн.

Потерпіла ОСОБА_4 у судовому засіданні надала показання та вказала, що 02 липня 2024 року близько 08 год. 10 хв. вона, яка пасажир на задньому сидінні, рухалася на автомобілі «Хюндай» під керуванням її дочки ОСОБА_9 по вул. Незалежності у м. Сміла від автостанції у напрямку центру міста. В районі магазину «Сріблянка» у попутному напрямку, не доїжджаючи до перехрестя з вулицею Трипільською, стояв автобус. Коли вони з автобусом порівнялися вона відчула удар в районі заднього правого колеса, унаслідок чого автомобіль підкинуло, а вона отримала тілесні ушкодження у виді перелому правої ноги та прокусу губи. Перебувала на стаціонарному лікуванні дев`ять днів. Перед зіткненням на зустрічну смугу не виїжджали, назустріч рухався інший автомобіль. Погода була сонячна, оглядовість не обмежена. Зіткнення відбулося із автомобілем, який стояв вздовж бордюру перед автобусом. Не бачила, чи був у цього автомобіля увімкнений покажчик повороту. Рухалися зі швидкістю не більше 40-50 км/год, доїжджаючи до автобуса донька пригальмувала. Цивільний позов підтримала. Моральну шкоду обґрунтувала тривалим лікуванням, тривалим перебуванням із загіпсованою кінцівкою, наслідками перелому кінцівки та болями, які до цього часу проявляються. Зазначила, що обвинувачена відвідувала її у лікарні, однак про відшкодування шкоди вона не говорила.

За клопотанням сторони обвинувачення у судовому засіданні були допитані як свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_9 .

Свідок ОСОБА_10 у судовому засідання надав показання та повідомив, що працює подієм автобуса. 02 липня 2024 року він виконував маршрут №17 по вул. Незалежності у м. Сміла. Близько 08 год. 15 хв. під`їхав до перехрестя з вулицею Тримільська, перед яким по центру смуги стояв автомобіль «Шевроле Авео» і заважав проїзду, об`їхати його, не порушуючи ПДР, було неможливо. На вказаній ділянці шляху по дві смуги для руху в кожному напрямку (візуально по ширині проїзної частини, розмітка відсутня). Він, щоб звернути увагу водія, «моргнув фарами», після чого «Шевроле» почав рух з увімкненим лівим покажчиком повороту. В цей час зліва здійснював випередження автомобіль «Хюндай Туксон». Між вказаними автомобілями відбулося зіткнення передньою частиною «Шевроле» та заднім правим колесом «Хюндай». Унаслідок зіткнення останній виїхав на праве узбіччя, а «Шевроле» завершив маневр повороту ліворуч та зупинився на вул. Трипільська. Зіткнення відбулося у попутній смузі руху, автомобіль «Хюндай» не виїжджав на зустрічну.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні повідомила, що з обвинуваченою раніше знайома не була. Потерпіла є її матір`ю, з якою 02.07.2024 близько 08 год. вони їхали на автомобілі «Хюндай Туксон», під її (свідка) керуванням, по вул. Незалежності зі сторони автостанції в сторону центру м. Сміла. В районі магазину «Сріблянка» стояв автобус жовтого кольору. Вона знизила швидкість, увімкнула лівий покажчик повороту і почала об`їзд перешкоди. Рухалася при цьому зі швидкістю не більше 50 км/год. Перед автобусом знаходився легковий автомобіль чорного кольору, ближче до правого бардюру, з увімкненим лівим покажчиком повороту. Коли проїхала це авто, то відчула удар, авто втратило керованість і зіткнулося із електроопорою, а «Шевроле Авео» переїхало на вулицю Трипільська. Потерпіла в цей час знаходилася як пасажир на задньому сидінні і внаслідок ДТП отримала ушкодження.

Зі сторони захисту клопотань про виклик свідків не заявлялося.

На підтвердження винуватості ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, під час судового розгляду прокурором надані письмові докази, процесуальні рішення, документи та інші матеріали, які безпосередньо досліджені судом, а саме:

- витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні від 02 липня 2024 року під №0000563, відповідно до даних якого 02.07.2024 року до вказаного реєстру внесено відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України, за фактом дорожньо-транспортної пригоди за участю водіїв ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , унаслідок якого ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості (т.2 а.п. 1-2);

- рапорт старшого інспектора-чергового ЧЧ СМ відділу поліції №2 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області від 02 липня 2024 року, відповідно до даних якого 02.07.2024 о 08 год. 15 хв. надійшло повідомлення зі служби «102» (заявник ОСОБА_12 ) про те, що 02.07.2024 о 08 год. 14 хв. за адресою: район м. Сміла, вул. Незалежності, навпроти магазину Дніпро М поруч магазину «Сріблянка» відбулося ДТП, водійка еа авто Хюндай НОМЕР_3 в`їхала в електроопору. Постраждала пасажирка. Рапорт зареєстрований у журналі єдиного обліку 02.07.2024 під №9551 (т.2 а.п.3);

- протокол огляду місця ДТП від 02.07.2024, згідно з даними якого слідчим проведено огляд місця дорожньо-транспортної пригоди, що знаходиться у м. Сміла по вул. Незалежності, 71, нерегульоване. З місця пригоди вилучені автомобілі «Hyundai Tucson» та «Chevrolet Aveo». Автодорожне покриття у місці ДТП асфальтобетонне, сухе, чисте, нерівності відсутні. Додатками до протоколу є схема ДТП та таблиця зображень (т.2 а.п.4-19);

- постанова слідчого від 03.07.2024 про визнання транспортних засобів речовими доказами (т.2 а.п.20-21);

- висновок експертизи технічного стану транспортного засобу від 19.09.2024 №СТ/278Е-24, згідно з яким до моменту ДТП деталі рульового керування автомобіля Hyundai Tucson р.н. НОМЕР_2 знаходилися у працездатному стані (т.2 а.п.36-39);

- висновок експертизи технічного стану транспортного засобу від 19.09.2024 №СТ/277Е-24, згідно з яким до моменту ДТП деталі рульового керування автомобіля Chevrolet Aveo р.н. НОМЕР_1 перебували у працездатному стані (т.2 а.п.41-44);

- висновок судової тренспортно-трасологічної експертизи від 19.09.2024 №СТ/279Е-24, згідно з яким у первинний контакт вступила передня ліва частина автомобіля Chevrolet Aveo р.н. НОМЕР_1 , а саме: лівий кут переднього бампера, передня ліва фара та задня права бокова частина автомобіля Hyundai Tucson р.н. НОМЕР_2 , а саме: заднє праве колесо, декоративна накладка заднього правого крила, правий кут заднього бампера, внутрішня частина арки заднього правого крила. Кут між повздовжніми вісями автомобіля Chevrolet Aveo р.н. НОМЕР_1 та автомобіля Hyundai Tucson р.н. НОМЕР_2 знаходиться в межах близько 20+5 градусів (т.2 а.п.46-52);

- висновок судово-медичної експертизи від 24.09.2024 №05-6-01/301, згідно з яким у ОСОБА_4 мали місце наступні тілесні ушкодження: перелом зовнішнього мищелка правої великогомілкової кістки, що за ступенем тривалого розладу здоров`я відноситься до категорії середньої тяжкості; рана губи, яка за ознаками короткочасного розладу здоров`я відноситься до категорії легких, що спричинило короткочасний розлад здоров`я (т.2 а.п.91);

- протокол проведення слідчого експерименту від 25.09.2024 зі схемою та таблицею зображень, згідно з даними якого слідчим з участю понятих та інших учасників проведено відтворення обстановки та обставин ДТП, яка відбулася 02.07.2024, за участю ОСОБА_7 , яка вказала розміщення на місці події автомобіля «Шевроле», яким керувала, автобуса та статистичного автомобіля «Хюндай» та місце зіткнення транспортних засобів. Під час цієї слідчої дії зроблені відповідні заміри, результати яких відображені на схемі. Також ОСОБА_7 під час слідчого експеримента робила пробні заїзди з вимірюванням часу, який зафіксований у протоколі. (т.2 а.п.93-101);

- протокол проведення слідчого експерименту від 25.09.2024 зі схемою та таблицею зображень, згідно з даними якого слідчим з участю понятих та інших учасників проведено відтворення обстановки та обставин ДТП, яка відбулася 02.07.2024, за участю свідка ОСОБА_10 , який вказав розміщення на місці події автомобіля «Шевроле», автобуса, яким керував, та статистичного автомобіля «Хюндай» та місце зіткнення транспортних засобів. Під час цієї слідчої дії зроблені відповідні заміри, результати яких відображені на схемі. Також під час слідчого експеримента було влаштовано пробні заїзди з вимірюванням часу, який зафіксований у протоколі. (т.2 а.п.102-109);

- протокол проведення слідчого експерименту від 26.09.2024 зі схемою та таблицею зображень, згідно з даними якого слідчим з участю понятих та інших учасників проведено відтворення обстановки та обставин ДТП, яка відбулася 02.07.2024, за участю свідка ОСОБА_9 , яка вказала розміщення на місці події автомобіля «Хюндай», яким керувала, автобуса та місце зіткнення із автомобілем «Шевроле». Під час цієї слідчої дії зроблені відповідні заміри, результати яких відображені на схемі. Також під час слідчого експеримента було влаштовано пробні заїзди з вимірюванням часу, який зафіксований у протоколі. (т.2 а.п.110-118);

- висновок судової автотехнічної експертизи від 27.09.2024 №СТ/299Е-24, згідно з яким надані наступні відповіді на поставлені перед експертом питання: у дорожній обстановці, яка склалася на момент пригоди, водій автомобіля «Chevrolet Aveo» номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_7 повинна була діяти у відповідності до вимог пп. 10.1.; 10.4. Правил дорожнього руху України; водій автомобіля «Hyundai Tucson» номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_9 повинна була діяти у відповідності до вимог п.12.3. Правил дорожнього руху України; у момент виникнення небезпеки для руху водій автомобіля «Hyundai Tucson» номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_9 не мала технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем «Chevrolet Aveo» номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_7 шляхом застосування екстреного гальмування в умовах місця пригоди; у дорожній обстановці, яка склалася на момент пригоди, у діях водія автомобіля «Chevrolet Aveo» номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_7 вбачаються невідповідності вимогам пп. 10.1., 10.4. Правил дорожнього руху України, які, з технічної точки зору, перебували у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, та на виконання яких вона перешкод технічного характеру, згідно наданих на дослідження матеріалів, не мала; у дорожній обстановці, яка склалася на момент пригоди, у діях водія автомобіля «Hyundai Tucson» номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_9 невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які б, з технічної точки зору, перебували у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, не вбачається (т.2 а.п.119-125).

Також судом досліджено характеризуючі дані щодо обвинуваченої, які надані сторонами, зокрема: копії окремих аркушів паспорта громадянина України; відповіді на запит, згідно з даними яких обвинувачена не перебуває на обліках у лікарів психіатра та нарколога та не проходила лікування в ЧОПЛ; вимоги про судимість, згідно з даними яких обвинувачена раніше не судима; позитивна характеристика з місця проживання; копія свідоцтва про шлюб та копія свідоцтва про народження малолітньої дитини ІНФОРМАЦІЯ_2 ; довідка про перебування обвинуваченої у лікувальному закладі на обліку по вагітності.

Стороною захисту письмових доказів не подавалося.

Відповідно до ч.2 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

За приписами ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно зі ст.85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

За приписами ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Суд вважає, що надані прокурором на підтвердження вчинення ОСОБА_7 інкримінованого їй кримінального правопорушення докази, які досліджені безпосередньо судом за участю сторін кримінального провадження та зміст яких відображений у даному вироку, є належними, достовірними та допустимими, оскільки прямо чи непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні та вони отримані у порядку, встановленому КПК України.

Суд відхиляє як безпідставні доводи захисника обвинуваченої щодо недопустимості протоколів про проведення слідчих експериментів від 25 вересня 2024 року, проведених за участю свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_7 та, як наслідок, судової автотехнічної експертизи, з огляду на наступне.

За твердженням сторони захисту в протоколі слідчого експерименту від 25 вересня 2024 року свідок ОСОБА_10 зазначив розташування транспортного засобу «Hyundai Tucson на проїжджій частині дороги та відстані його від правої частини дороги. Однак, під час допиту свідка ОСОБА_10 в судовому засіданні, останній повідомив, що під час слідчого експерименту автомобіля «Hyundai Tucson» не було.

Таким чином, в протоколі слідчого експерименту від 25 вересня 2024 року проведеного за участю свідка ОСОБА_10 безпідставно зазначено, що під час слідчого експерименту був автомобіль «Hyundai Tucson» чи інший автомобіль, який міг використовуватися як статистичний. Відтак розміри 8,4 м. розташування вказаного автомобіля від правого краю проїжджої частини вул. Незалежності є недостовірними та не можуть бути використані під час подальшого дослідження.

Також, в протоколі слідчого експерименту від 25 вересня 2024 року та схеми до нього, свідок ОСОБА_7 зазначила розташування транспортного засобу «Hyundai Tucson на проїжджій частині дороги та відстані його розташування від правої частини дороги. Однак, в цьому ж протоколі слідчого експерименту ОСОБА_7 вказала, що рух автомобіля «Hyundai Tucson» за автобусом вона не бачила.

Тобто, ОСОБА_7 не могла за таких обставин розміщувати чи вказувати місце розташування автомобіля «Hyundai Tucson» на проїжджій частині, а тому розміри 4,3м. розташування автомобіля «Hyundai Tucson» від правого краю проїзної частини вул. Незалежності є недостовірними та не можуть бути використані під час подальшого дослідження.

Згідно даних висновку експерта від 27 вересня 2024 року №СТ/299Е-24 зазначено, що дана експертиза проведена відповідно до постанови від 26 вересня 2024 року про призначення судової автотехнічної експертизи по кримінальному провадженню № 0000563 відомості про яке внесено до ЄРДР 02.07.2024. У вказаному висновку експерта зазначено вихідні дані на підставі яких проводилося експертне дослідження, зокрема дані з протоколів слідчих експериментів від 25 вересня 2024 року за участю свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_10 та графічні схеми до них, де в протоколи і схеми безпідставно було внесено місце розташування автомобіля «Hyundai Tucson» та відстані його розташування від правої частини дороги.

Дані протоколи слідчих експериментів в частині щодо автомобіля «Hyundai Tucson» є спотвореними, а тому самі протоколи в цілому є недопустимими доказами та не можуть бути використані під час проведення за їх даними експертного дослідження.

Відповідно до ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно до ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з ч.1 ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате (ч.2 ст.89 КПК України).

Підстави визнання доказів недопустимими зазначені у ч.2, 3 ст. 87 КПК України.

Однак, жодних підстав визнання доказів недопустимими, передбачених законом, стороною захисту не наведено та судом не встановлено.

Зокрема, як вбачається з протоколу проведення слідчого експерименту від 25 вересня 2024 року, слідчий ОСОБА_13 , за участю свідка ОСОБА_7 , її захисника ОСОБА_8 , понятих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , для встановлення обставин у кримінальному провадженні провів слідчий експеримент шляхом відтворення обстановки та обставин ДТП, що мала місце 02 липня 2024 року.

Під час проведення слідчого експерименту ОСОБА_7 , як учасник ДТП, вказала на механізм дорожньо-транспортної пригоди. При цьому, в ході відтворення події нею було вказано місце розташування учасників ДТП, безпосередньо після настання цієї події. Зокрема, зазначено і місце розташування транспортного засобу «Hyundai Tucson».

Разом з тим, відомості про траекторію руху автомобіля «Hyundai Tucson» ОСОБА_7 не зазначила, вказавши, що його рух за автобусом вона не бачила.

Відтак, посилання захисника ОСОБА_8 на недопустимість вказаного протоколу з огляду на те, що ОСОБА_7 не бачила рух автомобіля суд відхиляє, оскільки остання зазначала місце розташування транспортних засобів саме після ДТП, тобто після їх зупинки.

Крім цього, протокол слідчого експерименту підписано учасниками та жодних зауважень, зокрема сторони захисту, у ньому не відображено.

Щодо визнання недопустимим протоколу проведення слідчого експерименту від 25 вересня 2024 року проведеного слідчим ОСОБА_13 , за участю ОСОБА_10 та понятих ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , суд зазначає наступне.

Під час проведення слідчого експерименту від 25 вересня 2024 року свідок ОСОБА_10 зазначив розташування транспортного засобу «Hyundai Tucson на проїжджій частині дороги та відстані його від правої частини дороги. Однак, під час допиту свідка ОСОБА_10 в судовому засіданні, останній повідомив, що під час слідчого експерименту автомобіля «Hyundai Tucson» не було.

Згідно вказаного протоколу у графі «особам, які беруть участь у проведенні слідчого експерименту заздалегідь повідомлено про застосування технічних засобів фіксації, умови та порядок їх використання» слідчим зазначено про використання під час проведення слідчого експерименту транспортних засобів, а саме: автобусу «ISUZU» та легкового статистичного автомобіля.

Як вбачається із таблиці зображень, доданих до протоколу про проведення слідчого експерименту від 25 вересня 2024 року, на ній відображено автомобіль з номерним знаком НОМЕР_4 .

Суд зауважує, що вказаний автомобіль відображений і в таблиці зображень до протоколу проведення слідчого експерименту від 25 вересня 2024 року за участю свідка ОСОБА_7 .

Допитаний у судовому засіданні, як свідок, слідчий ОСОБА_13 повідомив суду, що дійсно, 25 вересня 2024 року він проводив слідчий експеримент за участю обвинуваченої. Статистичний автомобіль «Hyundai Tucson» фіксували зі слів ОСОБА_7 . Вказані у протоколі проведення слідчого експерименту відстані 4,3 +4,3 м зазначені зі слів обвинуваченої, які вона надала на місці відтворення. Усі відстані вимірювали з використанням рулетки. У постанові про призначення експертизи він ці відомості не зазначав, відповідно вони не були взяті до уваги експертом під час експертного дослідження. З ОСОБА_16 було проведено слідчий експеримент в цей же день. Також повідомив, що під час проведення експерименту автомобіль «Hyundai Tucson» не використовувався, чи був задіяний статистичний автомобіль саме марки «Hyundai Tucson» він не пам`ятає.

У Постанові від 31.08.2022 у справі №756/10060/17, провадження №13-3кс22, Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію з приводу того, що за змістом ч.1 ст.87 КПК України, доказ має бути визнаний недопустимим лише за умови, якщо він отриманий виключно в результаті дій, що становили істотне порушення прав та свобод людини. Також, у постанові від 05.10.2021 у справі №686/17787/16-к, провадження №51-1721кс2023, Верховний Суд зазначив, що згідно з ч.1 ст.87 КПК України, недопустимими визнаються похідні докази у тому випадку, якщо вони здобуті завдяки інформації, яка отримана внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У вказаному кримінальному проваджені, слідчі експерименти зі свідками проведено з додержанням вимог ст.240 КПК України, за результатами слідчих дій заперечень та зауважень від учасників не надходило, про порушення їх прав та свобод ними не заявлено. Вказані слідчі дії проведені в умовах, максимально наближених до тих, у яких у минулому відбувалася дорожньо-транспортна пригода.

Суд звертає увагу, що оскільки ступінь відтворення залежить від характеру експерименту, обстановки, у якій він здійснюється, від можливостей реконструювання, то використання хоча й інших, але схожих за зовнішніми та технічними параметрами транспортних засобів з тими, що стали учасниками ДТП, не містить істотних порушень прав та свобод людини. Відтак, у розумінні ч.1 ст.87 КПК України, отримані в такий спосіб докази не можуть бути визнані недопустимими.

Учасники слідчих експериментів, проведених в рамках вказаного кримінального провадження, не заперечували проти статистичних транспортних засобів, що використовувались під час слідчих експериментів.

Відтак твердження сторони захисту, що під час проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 безпідставно зазначено, що під час слідчого експерименту був автомобіль «Hyundai Tucson» чи інший автомобіль, є лише суб`єктивним трактування кримінально - процесуальних норм та лінією захисту.

Та обставина, що у протоколі проведення слідчого експерименту не зазначено марки статистичного автомобіля, зокрема, автомобіля марки «Hyundai Tucson», який причетний до дорожньо-транспортної пригоди, не свідчить про недостовірність фактичних даних інших доказів, що зібрані стороною обвинувачення на підтвердження обставин кримінального провадження.

Твердження сторони захисту щодо неправомірності використання під час проведення судової автотехнічної експертизи даних протоколів слідчих експериментів спростовується вказаними вище обґрунтуваннями, зокрема і пояснення слідчого ОСОБА_13 , допитаного як свідка під час судового розгляду, та самим висновком експерта.

Суд, безпосередньо, всебічно та ретельно дослідивши всі обставини кримінального провадження та оцінивши кожний наданий доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність наданих доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, урахувавши заперечення та зауваження сторони захисту, дійшов висновку, що в ході судового розгляду стороною обвинувачення поза розумним сумнівом було повністю доведено винуватість ОСОБА_7 в межах пред`явленого їй обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, яке викладене у обвинувальному акті, а саме - порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

При призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_7 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченої, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Дослідивши дані про особу обвинуваченої ОСОБА_7 , при визначенні останній покарання суд бере до уваги:

- характер і ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст.12 КК України, класифікується як нетяжкий злочин;

- обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема відсутність тяжких наслідків, необережну форму вини;

- особу обвинуваченої, яка раніше не судима, за місцем проживання характеризується позитивно, одружена, має на утриманні малолітню дитину, перебуває у стані вагітності, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, згідно з даними досудової доповіді, складеної уповноваженим органом з питань пробації, ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства оцінено як низькі.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченої, відповідно до положень ст.66 КК України, судом не встановлено.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої, відповідно до положень ст.67 КК України, судом не встановлено.

Підстав для застосування до обвинуваченої положень ст. 69, 69-1 КК України судом не встановлено.

За таких обставин, із урахуванням обмежень, визначених ст. 57, 60, 61 КК України (щодо неможливості застосування покарань у виді виправних робіт, арешту та обмеження волі до вагітних жінок та жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років), суд призначає ОСОБА_7 основне покарання у межах санкції ч.1 ст.286 КК України у виді штрафу, а також передбачене вказаною нормою, як обов`язкове, додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами і вважає, що таке покарання є необхідним і достатнім для її виправлення, попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень та відповідає принципам рівних можливостей та справедливого судового розгляду, встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до п.10 ч.1 ст.56 КПК України, протягом кримінального провадження потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди.

Згідно ч.2 ст.127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно зі ст.129 КПК України, суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому залежно від доведеності підстав і розміру позову.

Так, під час розгляду даного кримінального провадження потерпілою ОСОБА_4 подано цивільний позов про стягнення на її користь:

- з ПрАТ «СК «Перша» 3570,00 грн. на відшкодування матеріальної шкоди;

- з ОСОБА_7 100000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, а також понесених судових витрат.

У свою чергу цивільний позивач ОСОБА_5 , як власник пошкодженого під час ДТП транспортного засобу, звернувся із цивільним позовом про стягнення на його користь:

- з ПрАТ «СК «Перша» 162000,00 грн. на відшкодування матеріальної шкоди;

- з ОСОБА_7 159108,00 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 20000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, а також понесених ним судових витрат.

Ухвалою суду від 18.11.2024 вказані цивільні позови прийняті до розгляду в межах кримінального провадження

09 червня 2025 року до суду надійшла заява ОСОБА_5 про залишення поданого ним цивільного позову до ОСОБА_7 та ПрАТ «СК «Перша» без розгляду.

Цивільний позов ОСОБА_4 обґрунтовано тим, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 02 липня 2024 року по вул. Незалежності в м. Сміла з вини ОСОБА_7 , вона зазнала матеріальної шкоди, яка складається з витрат на придбання медичних засобів в розмірі 3570 грн 35 коп.

Оскільки на момент вчинення ДТП цивільно правова відповідальність ОСОБА_7 була застрахована в ПрАТ «СК «Перша» згідно полісу ОСЦПВВНТЗ №221292678, відтак просила вказані витрати, відповідно до вимог ст. 9,12,22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», стягнути саме із ПрАТ «СК «Перша».

Крім того, ОСОБА_4 вказала, що внаслідок скоєної з вини обвинуваченої дорожньо-транспортної пригоди вона зазнала моральної шкоди. Потерпіла перебувала на стаціонарному лікуванні та продовжує лікування і по теперішній час. Вона постійно відчуває біль в голові та нозі, який дуже важко подолати за допомогою ліків. Крім того, вона перебуває в депресивному стані усвідомлюючи, що постійно потребує допомоги у побутових питаннях так як обмежена у пересуванні. Наслідки дорожньо-транспортної пригоди негативно вплинули на її душевний стан, що виражається у різкій зміні настрою, впливає на взаємовідносини в родині та відкладається на стосунках з оточуючими.

Розмір моральної шкоди потерпіла оцінила на суму 100000 грн., які просила стягнути з обвинуваченої.

Також, просила стягнути з обвинуваченої і понесені нею судові витрати в розмірі 25000 грн.

Обвинувачена, як цивільний відповідач, позов визнав частково, оскільки вважає заявлену позивачем суму моральної шкоди, яка підлягає стягненню з неї, необґрунтовано завищеною. Вказала, що відвідувала потерпілу у лікарні та намагалася вирішити питання щодо відшкодування шкоди у позасудовому порядку. У наданому відзиві, у разі визнання її вини у вчиненому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.1 ст.286 КК України, вважала за можливе стягнути з неї моральну шкоду у сумі 10000 грн. та 6000 грн. витрат на правничу допомогу.

У судовому засіданні ОСОБА_7 змінила свою позицію щодо розміру моральної шкоди, яку з неї просила стягнути ОСОБА_4 та зазначила, що на її думку достатнім є розмір шкоди у сумі 5000 грн. У задоволенні позову в частині стягнення судових витрат просила відмовити у повному обсязі за недоведеністю.

Захисник обвинуваченої проти задоволення позову в частині стягнення з його підзахисної моральної шкоди в сумі 100000 грн. заперечував. Зазначив, що надані потерпілою консультативні висновки не містять доказів причинного зв`язку із наявними у неї хворобами, а саме невроз, високий тиск, погане самопочуття, тривоги, з дорожньо-транспортною пригодою, що мала місце 02 липня 2024 року. Вказав, що така сума є завищеною. Звернув увагу на ту обставину, що відшкодування моральної шкоди не може бути джерелом збагачення позивача, а носить виключно компенсаційний характер. Також заперечував проти стягнення з обвинуваченої витрат на правничу допомогу у сумі 25000 грн. Вказав, що такі сплачені потерпілою задовго, а саме у липні 2024 року, до укладення договору з адвокатом та до того, як її визнано потерпілою по кримінальному провадженню.

Представник ПАТ «СК «Перша» у наданому суду відзиві проти задоволення цивільного позову ОСОБА_4 в частині стягнення витрат на лікування заперечував та вказав, що такий є передчасним, оскільки вина ОСОБА_7 судом ще не доведена. Просив розгляд справи проводити без участі представника.

Суд, заслухавши позицію учасників справи в частині заявленого потерпілою ОСОБА_4 цивільного позову, доходить наступного.

Щодо стягнення із ПАТ «СК «Перша» матеріальної шкоди в розмірі 3570 грн 35 коп.

Згідно з положеннями ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч.1 ст. 1166 ЦК України).

За загальними правилом ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

Згідно з ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується.

Враховуючи це, підставою виникнення зобов`язання із заподіяння шкоди є факт її завдання. Умовами відповідальності за завдану шкоду є протиправна поведінка особи, що завдала шкоду, наявність між нею та майновою шкодою безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку, а також вина зазначеної особи.

Фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо (ч.1 ст.1195 ЦК України).

Згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду №755/18006/15-ц від 04 липня 2018 року, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (тут і надалі чинного на момент виникнення дорожньо-транспортної пригоди) метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.

У ст. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно зі ст.6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого (пункт 23.1 статті 23 Закону).

Пунктом 24.1ст. 24 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" розмір витрат на ліки, лікування, протезування (крім протезів із дорогоцінних металів), предмети догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість.

Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_7 , як особи, яка керувала наземним транспортним засобом, застраховано у відповідності до ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у ПАТ «СК «Перша», що підтверджується Полісом № 221292678, обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, де страхувальником є ОСОБА_7 .

На обґрунтування зазначених витрат на лікування цивільний позивач надала суду виписку №43912 із медичної карти стаціонарного хворого, відповідно до якої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебувала на стаціонарному лікуванні в КНП «Смілянська багатопрофільна лікарня ім. С.Бобринської» з 02.07.2024 по 09.07.2024 із діагнозом: Т06.8 Інші уточнені травми із залученням декількох ділянок тіла. Перелом зовнішнього мищелка правої велико-гомілкової кістки з незначним зміщенням. Супутні захворювання: S01.5Відкрита рана губи та ротової порожнини.

Також, ОСОБА_4 надала суду довідки КНП «Смілянська багатопрофільна лікарня ім. С.Бобринської», листок лікарських призначень, та чеків із аптек, щодо придбання нею ліків на лікування травм, отриманих внаслідок ДТП.

Загалом ОСОБА_4 витрачено на лікування, зокрема, придбання медичних засобів, 3570 грн 35 коп.

В суду відсутні сумніви в тому, що дані витрати понесені потерпілою саме на лікування, оскільки вони датовані періодом часу після вчинення дорожньо-транспортної пригоди, є характерними для лікування саме такого виду травм, які отримала потерпіла, а тому цивільний позов в частині стягнення з ПАТ «СК «Перша» майнової шкоди, заподіяної здоров`ю потерпілої підлягає задоволенню в повному обсязі в розмірі 3570 грн 35 коп.

Щодо стягнення з обвинуваченої ОСОБА_7 моральної шкоди.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичні особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частиною 3 ст.23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

При цьому у роз`ясненнях, що містяться у п.п. 3, 5 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

Відповідно до ч.4 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Водночас, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення.

У роз`ясненнях, що містяться у п. 9 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

На обґрунтування заявленого цивільного позову потерпілою долучено до позовної заяви виписку №43912 із медичної картки стаціонарного хворого , консультативні висновки спеціалістів, листок лікарських призначень та докази понесених витрат на лікування.

Оцінюючи вимоги потерпілої ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди, яка оцінена нею в загальній сумі 100000 гривень 00 копійок, суд виходить з характеру і обсягу фізичних страждань потерпілої, що виникли в результаті дій обвинуваченої, моральної шкоди у вигляді змін нормального ритму життя, морально-психологічного хвилювання у зв`язку з проходженням лікування, пережитого фізичного болю, емоційного стресу, переживання тривоги та страху за своє здоров`я, тимчасову відірваність від активного соціального життя, принципів виваженості та справедливості, приймає до уваги матеріальне становище обвинуваченої, її особу, вжиття нею заходів щодо відшкодування завданої шкоди, а також те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Ураховуючи викладене та приймаючи до уваги вимоги розумності, справедливості і співмірності розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, з огляду на особливості й конкретні обставини справи, суд дійшов висновку, що фактичний розмір заподіяної потерпілому унаслідок дорожньо-транспортної пригоди моральної шкоди складає 50000 грн.

Розглядаючи питання щодо стягнення з обвинуваченої витрат, які була змушена понести потерпіла у зв`язку з необхідністю звернутись за правовою допомогою, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються зокрема із витрат на правову допомогу.

Згідно з ч.2 ст.120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Положеннями ч.1 ст.124 КПК України встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

До таких витрат відповідно до п.1 ч.1 ст.118 цього Кодексу належать витрати на правову допомогу.

Згідно з п.3 ч.1 ст.91 КПК України вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Згідно з п.4, 6, 9 ч.1ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави.

За висновком, викладеним у п. 21 додаткової постанови Великої ПалатиВерховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, привизначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на таку допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК).

Відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 року по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені.

Так, потерпіла у своєму позові зазначає, що розмір понесених нею витрат на правову допомогу складає 25000 гривень.

Зазначене підтверджуються долученими до позовної заяви договором про надання правової допомоги №010/24-к від 11 вересня 2024 року, ордером на надання правничої допомоги від 18 листопада 2024 року, квитанцією від 10 липня 2024 року про оплату 25000 грн за правову допомогу адвоката ОСОБА_6 , детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги від 18 листопада 2024 року, актом наданих послуг від 18 листопада 2024 року.

Як вбачається з п.3.1 договору про надання правової допомоги №010/24-к від 11 вересня 2024 року, гонорар адвоката визначається за домовленістю сторін та складає 2500 грн. за годину роботи адвоката.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено. (Постанова Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі №300/3178/20)

Відповідно до ч. 5-6 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Крім того, у згаданих вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).

Постанова ВС від 24.01.2019 року у справі № 910/15944/17, від 19.02.2019 року у справі № 917/1071/18, містить висновок, якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу.

Враховуючи особливості розгляду справи, її значення для учасників, виходячи з критеріїв їх виправданості, розумності їх розміру, співмірності та складністю справи про вчинення кримінального правопорушення, суд вважає, що зазначені потерпілою витрати на правничу допомогу в розмірі 25000 гривень є не у повній мірі обґрунтованими та, з урахуванням позиції сторони цивільного відповідача, приходить до висновку про стягнення цих витрат з обвинуваченої ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_4 у розмірі 15000 гривень.

До завершення судового розгляду ОСОБА_5 звернувся до суду із клопотанням про залишення його цивільний позов без розгляду.

Згідно з ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв"язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Статтею 129 КПК України не врегульовано питання залишення цивільного позову без розгляду у випадку, коли особа, яка його подала, висловила про це своє волевиявлення.

Відповідно до ч.1 ст.26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав.

Залишення позовної заяви без розгляду є правом позивача, яким він скористався, зважаючи на ту обставину, що залишення позову без розгляду не суперечить закону та не порушує прав та обов`язків інших осіб, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вказаної заяви.

Запобіжний захід до обвинуваченої під час досудового розслідування та судового розгляду не застосовувався. Підстав для його застосування до набрання вироком законної сили судом не встановлено.

Долю речових доказів суд вирішує в порядку ст.100 КПК України

Під час досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні було проведено ряд судових експертиз, процесуальні витрати на проведення яких сплачені обвинуваченою у повному обсязі.

Керуючись ст. 56, 100, 124, 127-129, 369-371, 374 КПК України, ст. 12, 50, 57, 60, 61, 65, 66, 67, 75, 76, ч.1 ст.286 КК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 51000 (п`ятдесят одну тисячу) грн. 00 коп., з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_7 та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, - задовольнити частково.

Стягнути з ПАТ «СК «Перша» (адреса: 03150, м. Київ, вул. Фізкультури, буд.30, ) на користь ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) 3570 грн. 35 коп. на відшкодування матеріальної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_7 , (адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_4 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) 50000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та 15000 грн. 00 коп. витрат на правничу допомогу адвоката.

У решті позову відмовити.

Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7 та ПАТ «СК «Перша» про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, - залишити без розгляду.

Після набрання вироком законної сили скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 08 липня 2024 року (справа № 703/3548/24, провадження 1-кс/703/630/24) на:

- автомобіль Hyundai Tucson», реєстраційний номер НОМЕР_2 , належний ОСОБА_5 ;

- автомобіль «Chevrole Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , належний ОСОБА_7 .

Речові докази у кримінальному провадженні:

- автомобіль «Chevrolet Aveo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , залишити за належністю ОСОБА_7 , звільнивши останню від зобов`язань за зберігальною розпискою після набрання вироком законної сили;

- автомобіль «Hyundai Tucson», реєстраційний номер НОМЕР_2 , залишити за належністю ОСОБА_5 , звільнивши ОСОБА_9 від зобов`язань за зберігальною розпискою після набрання вироком законної сили;

- медичну карту стаціонарного хворого ОСОБА_4 №43912/588, яка повернута до КНП «Смілянська багатопрофільна лікарня Ім. С. Бобринської» СМР, залишити за належністю правонаступнику КНП «Смілянська міська лікарня» СМР.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку у день його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Суддя ОСОБА_1