ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/277/25 Справа № 710/739/24 Категорія: ст. 287 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження № 0000438 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 14 листопада 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Шпола Черкаської області, проживаючу: АДРЕСА_1 , українку, громадянку України, одружену, приватного підприємця, із другою групою інвалідності, раніше не судиму,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 8 місяців із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів строком на 2 роки 8 місяців.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Застосований до ОСОБА_7 , запобіжний захід у виді особистого зобов`язання залишено без змін.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду у розмірі 1000 000,00 гривень.

Вирішена доля речових доказів відповідно до ст. 100 КПК України.

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку Шполянського районного суду Черкаської області від 14 листопада 2024 року ОСОБА_7 визнана винуватою та засуджена за те, що вона, починаючи із червня 2020 року по 05.11.2023 включно, знаходячись в м. Шпола Звенигородського району Черкаської області, будучи відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 від 04.10.2017, власником автомобіля марки «HONDA CIVIC», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та, відповідно, особою відповідальною за експлуатацію указаного транспортного засобу, достеменно знаючи про те, що її син ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є неповнолітнім та не має права керувати транспортним засобом й не має посвідчення водія, що відповідно до ст. 15 Закону України «Про дорожній рух», посвідчує його право керування транспортним засобом, а отже не є водієм, як це передбачено вимогами п.1.10 Правил дорожнього руху зі змінами та доповненнями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1036 від 10.10.2001 (далі ПДР), не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинна була та могла їх передбачити, в порушення вимог п.п.2.2, 2.9 «ґ» ПДР, добровільно та систематично дозволяла ОСОБА_11 здійснювати керування належним їй транспортним засобом автомобілем марки «HONDA CIVIC», реєстраційний номер НОМЕР_2 , тим самим допускала неповнолітнього ОСОБА_11 до необмеженого користування та керування зазначеним транспортним засобом, що у послідуючому призвело до того, що неповнолітній ОСОБА_11 05.11.2023 близько 12 години 20 хвилин в порушення вимог п.п. 2.1а), 2.13 ПДР, не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, керуючи технічно справним транспортним засобом - автомобілем марки «HONDA CIVIC», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та рухаючись у населеному пункті, а саме в м. Шпола Звенигородського району Черкаської області по вул. Лозуватська, зі сторони вул. Степана Бена в напрямку вул. Єдності (колишня назва Шолохова), що в порушення вимог п. 12.4 ПДР, перевищує максимально дозволену (50 км/год) швидкість руху транспортних засобів у населених пунктах, у порушення вимог п.п. 2.3 б), 12.3 ПДР, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, та відповідно не реагував на її зміну, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху керованого ним транспортного засобу не урахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, та, маючи об`єктивну можливість завчасно виявити небезпеку для свого руху у виді двох велосипедистів дітей, до яких вимоги п.1.7 ПДР зобов`язують водіїв бути особливо уважними та обережними, а саме малолітніх ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які рухались на велосипедах Салют та Unitrade відповідно та, перетинали проїжджу частину вул. Лозуватська зліва на право, відносно напрямку руху вище зазначеного автомобіля, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, та відповідно не прийняв своєчасних мір до застосування екстреного гальмування у момент виникнення небезпеки для його руху, внаслідок чого поблизу будинку №128 вул. Лозуватська в м. Шпола Звенигородського району Черкаської області здійснив наїзд на велосипедистів ОСОБА_12 , який від отриманих в результаті дорожньо-транспортної пригоди тілесних ушкоджень помер на місці події, та на ОСОБА_13 , яку внаслідок дорожньо-транспортної пригоди травмовано.

Унаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди:

-малолітній велосипедист ОСОБА_12 , згідно з висновками експерта від 18.12.2023 №05-9-02/236 та від 25.01.2024 №05-9/02-236-4 отримав тілесні ушкодження у вигляді: черепно-мозкова травма у вигляді крововиливів під м?яку мозкову оболонку, перелом кісток черепа, крововиливи в м?які покрови голови з внутрішнього боку, садна на обличчі, синець на лівій брові, забійна рана на нижній щелепі, що відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя; перелом правих велико та мало гомілкових кісток, садна на зовнішній поверхні правої гомілки, що носять ознаки середніх тілесних ушкоджень; садна на правій кисті, лівому зап?ясті, лівому колінному суглобі, в ділянці зовнішньої кісточки лівої ступні, в ділянці крила здухвинної кістки справа, правому стегні, правому колінному суглобі, що носять ознаки легких тілесних ушкоджень. Вказані тілесні ушкодження виникли внаслідок дії твердих тупих предметів (предмета) чи при ударі об такі предмети (предмет), могли бути отримані в час та при обставинах, зазначених в постанові про призначення експертизи (під час дорожньо-транспортної пригоди). Закрита черепно-мозкова травма у вигляді крововиливів під м?яку мозкову оболонку, перелому кісток черепа, крововилив в м?які покрови голови з внутрішнього боку знаходяться в прямому причинному зв?язку з настанням смерті ОСОБА_12 .

Згідно з висновком експерта №СТ/094Е-24 від 10.04.2024, за результатами проведеної судової автотехнічної експертизи, в діях водія автомобіля «HONDA CIVIC», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_11 з технічної точки зору вбачається невідповідності вимогам п.п. 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, для виконання яких він перешкод технічного характеру не мав.

Допущені водієм ОСОБА_11 , який керував транспортним засобом автомобілем «HONDA CIVIC», реєстраційний номер НОМЕР_2 , порушення прави безпеки дорожнього руху, а саме вимог п.п. 2.1а), 2.13, 1.7, 2.3б), 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та настанням її наслідків у виді спричинення смерті малолітнього потерпілого ОСОБА_12 .

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу в якій просила його скасувати, через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через суворість призначеного покарання, та винести ухвали про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості її в суді. У разі, якщо суд прийде до переконання про відсутність правових підстав для закриття провадження, просить призначити ОСОБА_7 покарання не пов`язане із позбавленням волі.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що ОСОБА_7 не спростовує та не заперечує фактичних обставин дорожньо-транспортної пригоди за участю її сина, яка сталася 05.11.2023 у м. Шпола та настання трагічних наслідків. Разом з тим заперечує той факт, що вона систематично дозволяла керувати транспортним засобом своєму неповнолітньому сину, та 05.11.2023 свідомо дала вказівку сісти за кермо автомобіля «HONDA CIVIC».

В судовому засіданні ОСОБА_7 пояснила, що вона дізналася про те, що її син раніше керував транспортним засобом та знімав це на відео вже після скоєного ДТП її сином. Не заперечила, що дозволила одного разу сісти за кермо автомобіля Хонда своєму синові і при цьому здійснила відео зйомку на свій мобільний телефон. Це було у 2020 році , це тривало досить короткий проміжок часу і після цього випадку вона категорично заборонила синові сідати за кермо.

У день ДТП ОСОБА_7 перебувала на робочому місці і попросила сина принести їй ліки. Вона бачила, що син пішов у бік центру, щоб син сідав за кермо автомобіля вона не бачила.

ОСОБА_11 пояснив, що він дійсно керував автомобілем, однак мама нічого про це не знала. Він знав де лежав запасний ключ від автомобіля і таємно його брав коли була така можливість.

Свідок ОСОБА_14 повідомив про те, що йому відомо, що ОСОБА_11 їздив на автомобілі «HONDA CIVIC», однак йому не відомо хто дозволяв йому це робити та йому не відомо хто є власником автомобіля.

Постановляючи обвинувальний вирок суд послався на докази винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Фактично матеріали кримінального провадження є ідентичними та не містять доказів того, що ОСОБА_7 добровільно та систематично дозволяла своєму синові керувати транспортним засобом, який належить їй.

В судовому засіданні досліджувалися відео та фото з мобільного телефона ОСОБА_11 , однак матеріали справи не містять інформації при яких обставинах були зроблені ці відео, час, місце зйомки і яким чином ОСОБА_7 дозволяла керувати транспортним засобом.

Вважає, що протокол огляду предмета від 08.05.2024 в ході якого було досліджено файл JPG з назвою 505_8683 від 18.06.2023 відповідно до якого це знімок екрану мобільного телефону, на якому наявна бесіда з адресатом, який підписаний « ОСОБА_15 », є неналежним та недопустимим доказом, оскільки не встановлено природу походження та справжність даного файлу, кому належить номер підписаний як « ОСОБА_15 », чи наявні факти зупинку транспортного засобу працівниками поліції під керуванням ОСОБА_11 .

Матеріали справи не містять інформації про те коли та на якій ділянці дороги було знято відео ОСОБА_7 її сина, яке дорожнє покриття та яка швидкість була в автомобіля.

Наявні фото в матеріалах провадження також не доводять факту керування транспортним засобом ОСОБА_11 з дозволу своєї матері.

В ході судового розгляду було встановлено, що автомобілем на постійній основі користувався батько ОСОБА_11 ОСОБА_16 , тому обвинувачена не могла знати ні вміст пального баку автомобіля, та контролювати пробіг.

Вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання є занадто суворим. В судовому засіданні обвинувачена просила вибачення у потерпілої та зазначала, що не дозволяла синові керувати транспортним засобом, вона є особою з інвалідністю ІІ групи, позитивно характеризується за місцем проживання, має міцні соціальні зв`язки, намагалася відшкодувати шкоду потерпілій, одружена, має чоловіка пенсіонера за віком, є єдиним утримувачем своєї родини. На її утриманні перебуває чоловік та син.

Задовольняючи цивільний позов потерпілої суд першої інстанції не перевірив його обґрунтованість та не навів докладних мотивів з яких він підлягав задоволенню. Моральна шкода у розмірі 1000000 грн. є для ОСОБА_7 непід`ємною сумою та занадто великою.

На вказану апеляційну скаргу прокурор ОСОБА_6 та представник потерпілої ОСОБА_9 подали заперечення, в яких просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

15.04.2025 на адресу Черкаського апеляційного суду надійшла заява від потерпілої ОСОБА_10 про неможливість прибуття в судове засідання, призначене на 16.04.2025, за сімейними обставинами та про розгляд провадження у її відсутність, що відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду.

Заслухавши доповідь судді, думки захисника ОСОБА_8 , обвинуваченої ОСОБА_7 , які підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити; думку прокурора ОСОБА_6 та представника потерпілої ОСОБА_9 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги захисника, просили вирок суду залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення по даному кримінальному провадженню вказані вимоги закону були дотримані не в повній мірі.

Так, висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК України, відповідає фактичним обставинам справи, які встановлені з врахуванням дійсних обставин події та ґрунтується на зібраних у справі доказах, які детально досліджені в судовому засіданні в їх сукупності та взаємозв`язку, та їм дана правильна юридична оцінка, з чим погоджується і колегія суддів.

Як свідчать матеріали кримінального провадження, судом першої інстанції досліджено всі ті обставини, які мали значення для прийняття рішення у справі, а тому посилання в апеляційній скарзі захисника на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та недостатність доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК України, є безпідставними.

Обвинувачена ОСОБА_7 своєї винуватості у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення не визнала.

Незважаючи на невизнання ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, її вина доведена доказами, які безпосередньо досліджені судом першої інстанції, зокрема:

- показаннями свідка ОСОБА_17 даними суду першої інстанції про те, що обвинувачену знає, так як проживають в одному місті. Із ОСОБА_18 спілкується, товаришує, сім`ю його також знає. В сім`ї ОСОБА_19 є автомобіль ОСОБА_20 , про інші т/з йому не відомо. Давід користувався цим автомобілем, посвідчення водія в нього не було. Декілька разів він разом з ОСОБА_21 також їздив на вказаній машині. Один раз з батьком ОСОБА_21 , за кермом був ОСОБА_21 . Другий раз під час аварії. Кому саме належить автомобіль він не знає. Яким чином ОСОБА_21 отримував доступ до автомобіля не знає.

- показаннями свідка ОСОБА_11 , даними суду першої інстанції про те, що обвинувачена є його матір`ю, потерпілу знає внаслідок подій. В сім`ї є автомобіль Хонда Сівік, білого кольору, седан. Автомобіль належить мамі. Він також користувався цим транспортним засобом. Їздив один в автомобілі без батьків. Доступ до автомобіля мав, так як знав, де знаходяться запасні ключі, батьки про це не знали. Брав автомобіль і повертався до того, як повернулись батьки додому. В день ДТП він також взяв автомобіль без дозволу. З батьками в машині за кермом їздив один раз, коли в мами була операція і їй не можна було сідати за кермо, тато найняв інструктора, щоб вона з ним поїздила. Користувався автомобілем в основному батько, в нього були ключі, а запасні лежали дома. Іншими транспортними засобами не керував.

Також судом першої інстанції співставлено, проаналізовано і покладено в основу обвинувального вироку докази, зокрема:

- протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 23.04.2024, проведеного на підставі ухвали слідчого судді Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.04.2024 у справі № 711/2956/24, в повному обсязі виготовлено копію всього кримінального провадження №0000417, відомості про яке внесені до ЄРДР 05.11.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК ( том 1, а.с. 210-218).

- витягом від 05.11.2023 з Єдиного реєстру досудових розслідувань номер кримінального провадження 0000417, правова кваліфікація кримінального правопорушення: ч.2 ст.286 КК України, вбачається, що 05.11.2023 близько 12 години 15 хвилин водій ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , керуючи автомобілем «HОNDА СІVIС» реєстраційний номер НОМЕР_2 , та рухаючись в м. Шпола Звенигородського району Черкаської області по вул. Лозуватська, зі сторони вул. Степана Бена в напрямку вул. Шолохова, скоїв наїзд на велосипедистів: малолітнього ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3 , та малолітню ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_3 , які перетинали проїжджу частину вул. Лозоватська зліва на право, відносно напрямку руху вище зазначеного автомобіля. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди, велосипедист ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження, від яких загинув на місці пригоди, ОСОБА_13 отримала тілесні ушкодження у вигляді ЗЧМТ, множинні порізи та забої, та була доставлена до КНП «Лікарня ім. братів М.С. і О.С. Коломійченків» Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади ( том 1 а.с.219).

- свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_1 , відповідно до якого, власником транспортного засобу Honda Civic державний номерний знак НОМЕР_2 є ОСОБА_7 ( том 1, а.с. 220).

- повідомленням Територіального сервісного центру МВС №7141 ( ТСЦ МВС №7141) Головного сервісного центру МВС Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Вінницькій, Черкаській та Кіровоградській областях №31/31-248 від 11.04.2024, відповідно до якого ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчення водія не отримував ( том 1, а.с. 222).

- протоколом огляду предмету від 01.12.2023 (розпочато о 12.00 годині, закінчено о 13.00 годині), було досліджено мобільний телефон ОСОБА_11 , який містить інформацію про керування ОСОБА_11 у різних часових рамках, що свідчить про систематичне і регулярне користування ОСОБА_11 автомобілем Honda Civic, реєстраційний номер НОМЕР_2 , також на деяких відео видно годинник на руці ОСОБА_11 , що це годинник ОСОБА_11 свідчить низка інших фотографій на цьому пристрої. ( том 1, а.с. 240-247).

- даними флеш накопичувача Sandisk 128GB BP210558044W та роздрукованого загального звіту із папки «Звіт», з якого вбачається, що у період 2020 -2023 ОСОБА_11 керував транспортним засобом, у якому себе фотографував та знімав відео процесу керування. Також фото та відео процесу керування ОСОБА_11 зроблені ОСОБА_7

- протоколом огляду предмета від 08.05.2024, було досліджено файл JPG з назвою 505_8683 від 18.06.2023, відповідно до якого це знімок екрану мобільного телефону, на якому наявна бесіда з адресатом, який підписаний як «ПАПА (смайлики)», час бесіди 12 год. 26 хв., знімок екрана зроблений о 12 год. 27 хв.. При огляді безпосередньо бесіди встановлено, що адресат написав повідомлення з текстом: Тебе шо мінти зупинили? Відповідь користувача смайли; да, 2 мин я договорюся. Повідомлення адресата: Скажи нехай відпустять; Я сказав. Із знімку екрана телефона вбачається наведена у протоколі бесіда ( том 1, а.с. 248-250).

- висновком судово-медичного експерта №05-02/236 від 06.11.2023, яким встановлено, зокрема: причиною смерті ОСОБА_12 є черепно-мозкова травма у вигляді крововиливів під м`яку мозкову оболонку, перелому кісток черепа, крововиливів в м`які покрови голови з внутрішнього боку, дані тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень та знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ( том 2, а.с. 61-66).

- висновком судово-медичного експерта № 05-9-02/236-4 від 25.01.2024, яким встановлено, що виявлені тілесні ушкодження на тілі трупа ОСОБА_12 могли бути отримані в час та при обставинах зазначених у постанові ( том 2, а.с. 67-72).

- протоколом огляду відеозапису від 20.11.2023, згідно якого під час проведення перегляду відеозапису встановлено, зокрема, що відеоінформація, яка становить інтерес для слідства розпочинається з 13:21:36 години ( камера знімає по часу на годину пізніше реального часу). Саме в цей час о 13:21:36 в сектор зйомки потрапляє автомобіль Honda Civic, реєстраційний номер НОМЕР_2 , білого кольору, який рухається із права на ліво, тобто в напрямку вул. Шолохова м. Шпола ( том 2, а.с. 81-82).

- свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3 , виданим повторно 24 лютого 2009 року відділом РАЦС Черкаського районного Управління юстиції Черкаської області, ОСОБА_11 народився 24.05.2006, батьками є: ОСОБА_16 та ОСОБА_7 ( том 3, а.с. 10).

Оцінюючи вказані докази, а також докази на які маються посилання у вироку суду в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_7 складу кримінального проступку, передбаченого ст. 287 КК України, тобто допуск до керування транспортним засобом особи, яка не має права на керування транспортним засобом, вчинений особою, відповідальною за експлуатацію транспортного засобу, що спричинило смерть потерпілого.

Тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, а доводи сторони захисту щодо відсутності доказів доведення винуватості обвинуваченої є необґрунтованими та спростовуються вищенаведеними доказами.

Як свідчать матеріали кримінальної провадження, судом першої інстанції досліджено всі ті обставини, які мали значення для прийняття рішення у справі, а тому посилання в апеляційній скарзі захисника на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та недостатність доказів для доведення наявності в діях обвинуваченої ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 287 КК України, є безпідставними.

Невизнання винуватості обвинуваченою ОСОБА_7 та доводи її захисника щодо недоведеності вини обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, суд першої інстанції оцінив як обраний спосіб захисту обвинуваченої та намагання уникнути кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, така позиція обвинуваченої спростовує дослідженими у судовому засіданні доказами, достовірність яких сумнівів не викликає, з чим погоджується і колегія суддів.

Судом першої інстанції критично оцінено свідчення свідка ОСОБА_11 про те, що він самостійно, без дозволу матері, брав автомобіль, який належить обвинуваченій. Свідок є сином обвинуваченої, що викликає сумніви у правдивості його показів, які, в свою чергу, не узгоджуються із встановленими обставинами у справі. Такий висновок суд першої інстанції зробив також враховуючи поведінку останнього під час його допиту судом, а саме останній ухилявся від чітких відповідей на питання щодо кількості випадків керування ним автомобілем у присутності його матері, ураховуючи наявність відеозаписів на його мобільному телефоні.

Також судом поставлено під сумнів доводи обвинуваченої проте, що вона не надавала дозволу сину керувати транспортним засобом, який їй належить. Такі твердження суперечать дослідженим в ході судового розгляду доказам, зокрема відео із яких вбачається, що її син ОСОБА_22 керує транспортним засобом, що сама обвинувачена безпосередньо знімає на відео. Доводи, що це відбувалось не на дорозі, а на колишньому аеродромі, не відповідають самому змісту відеозапису, з якого вбачається, що автомобіль їде по дорозі із новим покриттям, із розділовою смугою для руху та із досить великою швидкістю.

Крім того, із досліджених судом файлів з порядковим номером у папці «Image» 5841 та 5946 вбачається, що ОСОБА_11 у присутності обвинуваченої керує автомобілем у різний час, оскільки учасники одягнені у різний одяг та фото датовані різними датами, що свідчить про неодноразовість керування автомобілем свідком з дозволу обвинуваченої та спростовує її доводи про надання нею дозволу один раз сісти за кермо автомобіля синові.

Більш того, із досліджених фото та відеозаписів із мобільного телефону, який належить ОСОБА_11 вбачається, що останній неодноразово протягом 2020-2023 керував транспортним засобом в тому числі і в присутності своє матері. Із відео вбачається, що керування відбувалось , як по місту Шпола так і за його межами, у різний час доби, при цьому на одному із відео ОСОБА_23 коментує, що їздить цілий день.

Також зафіксовані на фотозображеннях та відеозаписах дані й поведінка ОСОБА_7 очевидно свідчать про її обізнаність з фактом керування її сином ОСОБА_11 належним їй транспортним засобом за відсутності такого права та відповідно про те, що таке керування мало систематичний характер й відбувалося з дозволу ОСОБА_7 , яка при цьому не лише схвалювала керування сином автомобілем и за відсутності в нього такого права та відповідно нехтування правилами безпеки дорожнього руху, що вартувало дитячого життя, а й хизується цим із озвученням намірів оприлюднити відповідне зображення у соціальній мережі.

Ураховуючи встановлені фактичні обставини справи та досліджені докази, суд першої інстанції вважав слушними доводи прокурора та представника потерпілої про те, неодноразове керування транспортним засобом протягом 2020-2023 років не могло залишитися непоміченим, оскільки показники пробігу автомобіля та витрати пального збільшувалися, що в свою чергу спростовує доводи сторони захисту про необізнаність обвинуваченої у користуванні її сином автомобілем досить значний період 2020-2023р.р.

Доводи сторони захисту про те, що на фото та відео ОСОБА_24 керує саме автомобілем «Honda Civic», реєстраційний номер НОМЕР_2 , не знайшли свого обґрунтованого підтвердження під судового розгляду, судом першої інстанції зазначено, що обвинуваченою та свідком ОСОБА_11 вказувалося, що у користуванні сім`ї у вказаний період не було іншого автомобіля, крім того сам свідок пояснив, що іншими транспортними засобами не керував. Крім того, із фото та відео, а також частково оглянутого у судовому засіданні відеозапису слідчої дії обшуку автомобіля «Honda Civic», реєстраційний номер НОМЕР_2 , у сукупності із показами обвинуваченої та свідка ОСОБА_11 , вбачається, що це один і той автомобіль.

Неспівпадіння на деяких фото дати створення, зазначеної на флеш накопичувачу та обстановкою за вікном автомобіля, судом першої інстанції визнано такими, що не спростовують самого факту керування ОСОБА_11 транспортним засобом, з чим погоджується колегія суддів.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів вважає, що жоден із наведених в апеляційній скарзі аргументів не спростовує факту систематичного користування та відповідно користування ОСОБА_11 транспортним засобом, власником якого є обвинувачена ОСОБА_7 . Факти тривалого керування ОСОБА_11 автомобілем до дорожньо-транспортної пригоди, до 05.11.2023, об`єктивно підтверджується даними протоколу огляду мобільного телефону останнього, у якому виявлено численну кількість фотографій та відеозаписів, на яких зафіксовано керування ОСОБА_11 у різних часових проміжках автомобілем «HONDA CIVIC». Такі факти не заперечувалися свідком ОСОБА_11 .

Доводи сторони захисту про те, що протокол огляду предмета від 08.05.2024 в ході якого було досліджено файл JPG з назвою 505_8683 від 18.06.2023 відповідно до якого це знімок екрану мобільного телефону, на якому наявна бесіда з адресатом, який підписаний « ОСОБА_15 », є неналежним та недопустимим доказом, оскільки не встановлено природу походження та справжність даного файлу, кому належить номер підписаний як « ОСОБА_15 », чи наявні факти зупинку транспортного засобу працівниками поліції під керуванням ОСОБА_11 , колегія суддів вважає необґрунтованим.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що проведеною слідчою дією огляд предмету, було оглянуто паперовий конверт на якому мається напис Національна поліція України слідче управління, в якому знаходиться носій інформації - флеш накопичував Apacer із інформацією з телефону ОСОБА_11 , тому відсутні підстави стверджувати, що знімок з екрану мобільного телефону на якому наявна бесіда з адресатом, який підписаний «ПАПА» зроблено з іншого пристрою, а не з телефону свідка ОСОБА_11 ..

Колегія суддів вважає, що доводи викладені захисником ОСОБА_8 в апеляційній скарзі були предметом розгляду суду першої інстанції та не знайшли свого обґрунтованого підтвердження та не спростовують пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення за ст. 287 КК України.

Стандарт доведення винуватості поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Зазначені вимоги судом першої інстанції виконано у повному обсязі.

Оцінюючи зібрані в справі докази в їх сукупності колегія суддів вважає, що обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_7 , доведене.

При дослідженні доказів, суд першої інстанції дотримався вимог ст.94 КПК України, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності та прийшов до обґрунтованого висновку, що докази в своїй сукупності поза розумним сумнівом доводять винуватість ОСОБА_7 в допуску до керування транспортним засобом особи, яка не має права на керування транспортним засобом, вчинений особою, відповідальною за експлуатацію транспортного засобу, що спричинило смерть потерпілого.

Таким чином у вироку суду першої інстанції відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, які суд дослідив та оцінив з дотриманням положень статей 85, 86, 88, 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їх достовірності.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 в частині скасування вироку суду та закриття кримінального провадження через не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості в суді.

Перевіривши доводи апеляційної скарги сторони захисту про наявність підстав для скасування вироку у зв`язку невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, колегія суддів вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до положень, передбачених ч.1 ст.411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції повністю підтверджуються дослідженими доказами та доводять винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а апелянтом не наведено жодної, з передбачених наведеною вище статтею підстав, які б дозволили дійти висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Не заслуговують на увагу і твердження захисника ОСОБА_8 про істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону, оскільки у відповідності до положень ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

В результаті апеляційного перегляду судового рішення, колегією суддів не встановлено таких порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, істотних порушень, передбачених ч.2 ст.412 КПК України, які є безумовною підставою для скасування рішення, - апелянтом не наведено.

Вимоги захисника ОСОБА_8 про призначення ОСОБА_7 покарання не пов`язаного з позбавленням волі підлягають до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їхньої небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

За приписами ст. 75 КК України визначено, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Водночас дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 413, 414, 409 КПК України, які передбачають повноваження суду апеляційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, положень статті 75 КК.

Відповідно до ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість (ст. 414 КПК).

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При призначенні ОСОБА_7 покарання відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України суд першої інстанції, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів, а за формою вини необережний, тяжкі і незворотні наслідки кримінального правопорушення у виді смерті малолітнього ОСОБА_12 , думку потерпілої, яка просила обрати максимальне покарання, та думку прокурора, який просив призначити покарання у виді позбавлення волі строком на три роки; дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, її стан здоров`я, має захворювання серця, є особою з інвалідністю ІІ групи, її позитивну характеристику за місцем проживання, те, що на обліку у лікаря психіатра не перебуває, середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, призначив ОСОБА_7 покарання в межах санкції ст. 287 КК України - у виді позбавлення волі на строк 2 роки 8 місяців позбавлення волі із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів строком на 2 роки 8 місяців.

Колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції основне покарання ОСОБА_7 у виді 2 років 8 місяців позбавлення волі, враховуючи фактичні обставини, є явно не справедливим та не відповідає загальним засадам призначення покарання та його меті.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_7 судом першої інстанції не в повній мірі враховано стан здоров`я обвинуваченої, яка має ряд захворювань, екстрасистолічна аритмія, субаортальний стеноз, пролапс передньої стулки МК І ст., недостатність МК І ст., АК І ст. СНІст, ф кл ІІ, збережена фракція викиду, екстирпація матки з лівим додатком, правобічна оваріоектомія, є особою з інвалідністю ІІ групи з дитинства.

Зазначені обставини колегія судів визнає пом`якшуючими покарання обставинами та враховуючи позитивну характеристику за місцем проживання, сталі соціальні зв`язки, дані досудової доповіді про середній ризик вчинення повторного кримінального правопорушення, відсутність судимостей, вперше притягнення до відповідальності, її посткримінальну поведінку, яка з моменту вчинення кримінального правопорушення і до цього часу не вчинила нового кримінального правопорушення, не притягнута до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, що беззаперечно свідчить про усвідомлення нею вчиненого, виправлення власної поведінки та доцільність, на ряду з іншими обставинами у сукупності її звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Враховуючи вищевикладене, вирок місцевого суду необхідно змінити в частині призначеного ОСОБА_7 покарання з підстав, що передбачені ст.ст. 407-409 ,413, 414 КПК України, та пом`якшити їй покарання за ст. 287 КК України, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки, з покладанням обов`язків, передбачених п. 1,2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, оскільки внаслідок незастосування закону про кримінальну відповідальність (ст. 75 КК України) судом призначене покарання ОСОБА_7 , яке внаслідок суворості не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої.

В решті вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 14 листопада 2024 року необхідно залишити без змін.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про завищення розміру моральної шкоди - 1000000 грн. , то колегія суддів виходить з наступного.

Як убачається з вироку, вирішуючи заявлений цивільний позов у частині розміру моральної шкоди, місцевий суд урахував характер та обсяг фізичних, душевних і психічних страждань потерпілої. Внаслідок втрати малолітнього сина, останній спричинена моральна шкода, вона пережила нервове потрясіння, відчуття безсоння, постійної тривоги та відчаю, болю від втрати дитини і непоправності ситуації. Від постійного стресу має постійну втому, та була знесиленою, що викликало суттєві життєві зміни, та призвело до зміни укладу життя. Даний випадок (ДТП), а точніше його наслідки, сильно вплинули на її душевний стан, що майже завжди виражається у різкій зміні настрою, що в свою чергу впливає на взаємовідносини в родині, та певною мірою відкладається на відносинах з оточуючими. Лише завдяки спільним зусиллям родини, підтримці та допомоги один одному, вдається морально не зламатися та тримати себе на плаву сучасного життя. Смерть дитини для матері є різкою і психотравматичною подією, яка викликає надзвичайний стрес. Страждання пов`язані зі смертю відрізняються тим, що є не «одномоментним», а «триваючим», тому ця втрата є непоправною подією. При цьому виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, у зв`язку з чим оцінив моральну шкоду, спричинену ОСОБА_10 протиправними діями обвинуваченої, у 1000000 грн.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року (справа № 439/397/17, провадження № 13-66 кс 18) указано, що втрата життя людини, яке відповідно до ст. 3 Конституції України визнається в Україні найвищою соціальною цінністю та є особливим об`єктом кримінально-правової охорони, не підлягає відшкодуванню. Життя людини не може бути відновлене через незворотність смерті.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає обґрунтованим стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 1000000 грн. в рахунок завданої моральної шкоди.

Керуючись ст. 404, 405, п.2 ч.1 ст. 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 14 листопада 2024 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначеного покарання.

Пом`якшити покарання ОСОБА_7 та вважати її засудженою за ст. 287 КК України на 2 роки 8 місяців позбавлення волі із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів строком на 2 роки 8 місяців.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки.

На підставі п. 1,2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 під час іспитового строку наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пронації про зміну місця проживання або роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

У решті вирок Шполянського районного суду Черкаської області від 14 листопада 2024 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий

Судді