Справа №950/1017/22 Головуючий у суді у 1 інстанції - Бакланов
Номер провадження 11-кп/816/189/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
Категорія - Виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, глорифікація її учасників
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами захисників обвинуваченої ОСОБА_8 адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вирок Лебединського районного суду Сумської області від 12.07.2023, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки хутору Фоминка, Тацинського району, Ростовської області, російської федерації, зареєстрованої та проживаючої по адресі - АДРЕСА_1 , пенсіонерки, раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 436-2 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли, від кожного окремо, апеляційні скарги захисників обвинуваченої ОСОБА_8 адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в яких:

- захисник ОСОБА_6 просив вирок Лебединського районного суду Сумської області від 12.07.2023, змінити і призначити ОСОБА_8 покарання в межах ч. 1 ст. 436-2 КК України із застосуванням ст. 75 КК України звільнивши від цього покарання з випробуванням;

- захисник ОСОБА_7 просив вирок Лебединського районного суду Сумської області від 12.07.2023, змінити і призначити ОСОБА_8 покарання у виді штрафу.

Даним вироком ОСОБА_8 визнано винною у вчинені злочину передбаченого ч. 1 ст. 436-1 КК України та призначено їй покарання у виді 6 місяців арешту.

Міру покарання визначено рахувати з моменту затримання.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник ОСОБА_6 зазначав, що обвинувачена ОСОБА_8 вину визнала, щиро розкаялась, на даний час вона патріотично налаштована, а з урахуванням її віку, стану здоров`я і суспільної небезпечності її як особи, сторона захисту вважала, що існують підстави не призначати обвинуваченій покарання пов`язане з ізоляцією від суспільства.

Захисник ОСОБА_7 зазначав, що ні фіктичних обставин справи ні доведеності вини ні правильності правової кваліфікації дій обвинуваченої він не оскаржує, однак призначене обвинуваченій покарання вважав надто суворим.

Сторона захисту переконана, що існують підстави для застосування ст. 69 КК України і призначення обвинуваченій покарання у виді штрафу, оскільки вона повністю визнала вину, щиро розкаялась, активно сприяла у розкритті злочину, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, злочин вчинила внаслідок збігу тяжких обставин (в зоні де велись активні бойові дії) та від її дій відсутня шкода. Більше того, з урахуванням віку, ОСОБА_8 має слабке здоров`я.

Захисник перелічував види покарань за санкцією ч. 1 ст. 436-2 КК України (виправні роботи, арешт і позбавлення волі), і вважав, що з урахуванням відсутності обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_8 , арешт у максимальному розмірі є занадто суворо для обвинуваченої.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції громадянка України ОСОБА_8 перебуваючи в с. Штепівка Сумського району Сумської області, підтримуючи збройну агресію російської федерації проти України, 16.05.2022 близько 09.00 год. вчинила кримінальне правопорушення проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку за наступних обставин.

Статтями 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, яка вступила в дію 26 січня 1910 року та 7 березня 1955 року визнана срср, правонаступником якого є російська федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути без зволікання оповіщено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання оповіщення.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі - Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і держава агресор - російська федерація.

Згідно з пунктами 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року російська федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні своє зобов`язання згідно з принципами Укладеного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

Відповідно до пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, що укладений між державами СНД, серед яких є Україна та російська федерація, держави підтвердили непорушність існуючих кордонів один одного та зобов`язалися виступати проти будь-яких дій, що підривають їхню непорушність, а також вирішувати усі суперечки, що виникають з питань кордонів і територій, тільки мирними засобами. Держави також зобов`язалися не підтримувати на території інших держав-учасниць сепаратистські рухи, а також сепаратистські режими, якщо такі виникнуть; не встановлювати з ними політичних, економічних та інших зв`язків; не допускати використання ними територій і комунікацій держав-учасниць Співдружності; не надавати їм економічної, фінансової, військової та іншої допомоги.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та російська федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом російської федерації від 2 березня 1999 року № 42-ФЗ). Відповідно до статей 2-3 зазначеного Договору, російська федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності і кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози і силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав; людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та російською федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований російською федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1-2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Всупереч вказаним нормам президент російської федерації ОСОБА_9 , а також інші невстановлені на цей час досудовим розслідуванням представники влади країни агресора, діючи всупереч вимогам п. п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 №2734 (XXV) від 21.12.1965 № 2131 (XX), від 14.12.1974 № 3314 (XXIX), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів збройних сил російської федерації на територію України.

22.02.2022 президент російської федерації, реалізуючи злочинний план, направив до ради федерації звернення про використання збройних сил рф за межами рф, яке було задоволено.

24.02.2022 о 5 годині президент російської федерації оголосив про рішення розпочати військову операцію в Україні.

У подальшому на виконання вищевказаного наказу військовослужбовці збройні сили російської федерації шляхом збройної агресії, із застосуванням зброї незаконно вторглись на територію Україну через державні кордони України в Автономній Республіці Крим, Донецькій, Луганській, Харківській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, житлові масиви та інші цивільні об`єкти та здійснили окупацію частини території України, чим вчинили дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по цей час та призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною Радою України, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та у подальшому продовжено.

Громадянка України ОСОБА_8 будучи проросійсько налаштованою особою, що підтримує агресивну політику російської федерації та звинувачує Українську владу в розв`язуванні та ескалації конфлікту між Україною та російською федерацією з 2014 року, з метою схиляння інших людей до своєї проросійської позиції, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та бажаючи настання негативних наслідків, 16.05.2022 в період часу з 09.00 год. до 10.00 год. перебуваючи в АДРЕСА_2 , а саме в місці де зібралися мешканці села з метою придбати молочну продукцію, достовірно знаючи, що її співрозмовники, не поділяють її антиукраїнських думок та тверджень, ініціативно, активно, з використанням і різних аргументів, під час особистого спілкування з ними, маючи на меті схиляння інших людей до своєї позиції, формувала у адресатів антивладні та проросійські настрої. При цьому, виправдовувала дії збройних сил російської федерації проти України, стверджувала, що російська федерація здійснює спеціальну військову операцію, яка направлена на захист «російськомовного населення Донбасу», запевняла, що збройний конфлікт між Україною та російською федерацією є внутрішнім громадянським конфліктом, який розпочався через непорозуміння з місцевими жителями Донецької та Луганської областей, заперечувала факт того, що збройні сили російської федерації вбивають, ґвалтують та катують місцеве населення України та вивозять зерно з окупованих територій південних областей України, а навпаки вказані злочини здійснюють представники Збройних Сил та Уряду України та стверджувала, що Україні необхідно віддати Донецьку та Луганську область російській федерації з метою припинення збройного конфлікту між Україною та російською федерацією.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_6 , який апеляційну скаргу підтримав, просив застосувати відносно обвинуваченої ОСОБА_8 ст. 75 КК України, доводи захисника ОСОБА_7 , який підтримав свою апеляційну скаргу та просив змінити вирок суду першої інстанції і призначити покарання у виді штрафу, думку обвинуваченої ОСОБА_8 , яка вимоги апеляційних скарг обох захисників підтримала, просила не застосовувати відносно неї покарання у виді арешту, думку прокурора ОСОБА_5 , який заперечив проти застосування ст. 75 КК України та погодився з тим, що в санкції ч.1 ст. 436-2 КК України у зв`язку зі змінами в законодастві існує новий вид покарання - пробаційний нагляд, а тому вважав за можливе призначити саме його, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг захисників колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як слідує з вимог апеляційних скарг захисників фактичних обставин справи, доведеності вини ОСОБА_8 та правильності правової кваліфікації її дій за ч. 1 ст. 436-2 КК України, не оскаржували та просили вирок суду першої інстанції переглянути виключно в частині призначеного обвинуваченій ОСОБА_8 покарання, вважаючи його надто суворим та прохаючи застосувати до обвинуваченої або ж положення ст. 75 КК України, або ж покарання у виді штрафу.

За таких обставин, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції в межах заявлених апелянтами вимог, що узгоджується з ч. 1 ст. 404 КПК України, та зазначає наступне.

Однією з підстав для зміни судового рішення при розгляді справи у суді апеляційної інстанції, згідно з ч. 2 ст. 409 КПК України, може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинами кримінального провадження.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Положеннями ст. 65 КК України передбачено, що суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з положень ст. 50 КК України, рішення суду про призначення покарання, повинно досягати мети виправлення та запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так й іншими особами.

Призначаючи обвинуваченій ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 436-2 КК України покарання у виді арешту строком на 6 місяців, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до категорії нетяжких злочинів, відсутність пом`якшуючих покарання обставин та обставин які його обтяжують, а також оосбу обвинуваченої ОСОБА_8 , яка раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, є особою пенсійного віку те, що на обліку у лікарів нарколога та психіатра ОСОБА_8 не перебуває та посередньо характеризується за місцем проживання.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що обвинуваченій ОСОБА_8 , слід призначити покарання у виді арешту в межах санкції ч. 1 ст. 436-2 КК України.

В апеляційних скаргах захисники зазначали, що обвинувачена ОСОБА_8 вину визнала, шкодує про вчинене, на даний час вона патріотично налаштована, а з урахуванням її віку, стану здоров`я і суспільної небезпечності як особи, вважали, що існують підстави не призначати обвинуваченій покарання пов`язане з ізоляцією від суспільства. Крім цього, вважали, що існують підстави і для застосування ст. 69 КК України та призначення обвинуваченій покарання у виді штрафу.

Вивчивши матеріали кримінального провадження в сукупності з такими доводами апелянтів колегія суддів вважає, що існують підстави для часткового задоволення їх вимог виходячи з наступного.

Так, Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань» № 3342-IX від 23.08.2023 до ст. 436-2 КК України внесено зміни і визначено, що особі визнаній винною у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 436-2 КК України злочину може бути призначено покарання у виді виправних робіт на строк до двох років або пробаційний нагляд на строк до трьох років, або позбавлення волі на той самий строк. Тобто, такий вид покарання як арешт із санкції вказаної частини статті КК України виключено.

За таких обставин, враховуючи вік обвинуваченої, її стан здоров`я, відсутність обставин, які обтяжують її покарання, колегія суддів керуючись п.2 ч. 1 ст. 407 КПК України вважає за можливе вирок суду першої інстанції, в частині призначеного обвинуваченій ОСОБА_8 покарання змінити та замість покарання у виді арешту призначити покарання у виді пробаційного нагляду, що узгоджується як із санкцією частини статті КК України, яка діє на даний час, так і фактично з проханням сторони захисту не призначити обвинуваченій покарання, яке б ізолювало її від суспільства.

Щодо вимог захисника про застосування ст. 69 КК України та призначення ОСОБА_8 покарання у виді штрафу, то підстав для їх задоволення колегія суддів не вбачає, оскільки жодної з пом`якшуючих покарання обставин ні судом першої інстанції ні апеляційним судом не встановлено, що безумовно вимагає для цього ч. 1 ст. 69 КК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисників обвинуваченої ОСОБА_8 адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , задовольнити частково.

Вирок Лебединського районного суду Сумської області від 12.07.2023, відносно ОСОБА_8 , в частині призначення покарання, змінити, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України, про кримінальну відповідальність.

Вважати ОСОБА_8 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 436-2 КК України, засудженою до покарання у вигляді 3 (трьох) років пробаційного нагляду з покладенням на ОСОБА_8 виконання обов`язків, передбачених ч.2 ст.59-1 КК України:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3