КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/4438/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 29 травня 2025 року про арешт майна,

за участю:

представника власника майна ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 29 травня 2025 рокузадоволено клопотання начальника третього відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення першого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000345 від 18.04.2024 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 114-1 КК України.

Накладено арешт на тимчасово вилучене 15 квітня 2025 року у ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , майно, а саме: ноутбук марки Аpple s.n. FVFVHFUFJJWK; мобільний телефон Apple iPhone 15 Pro MAX, EMEI: НОМЕР_1 ; EMEI2: НОМЕР_2 .

Не погоджуючись із ухвалою слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій проситьухвалу слідчої судді Шевченківського районного суду м. Києва від 29 травня 2025 року - скасувати та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_8 про накладення арешту на майно, що належить на праві власності ОСОБА_6 , відмовити повністю.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, представник власника майна посилається на те, що оскаржувана ухвала підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків слідчого судді, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження (п. 2 ч. 1 ст. 409 КПК України) та у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону (п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України).

У поданих 19.06.2025 року доповненнях до апеляційної скарги, апелянт зазначає, що слідча суддя розглянула клопотання про арешт майна з порушенням права на захист, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Права та обов`язки третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна (ч.2 ст.64-2 КПК України).

Частиною 3 статті 64-2 КПК України встановлено, що третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, має права та обов`язки, передбачені КПК України для підозрюваного, обвинуваченого, в частині, що стосуються арешту майна. Третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, повідомляється про прийняті процесуальні рішення в кримінальному провадженні, що стосуються арешту майна, та отримує їх копії у випадках та в порядку, встановлених КПК України.

Отже, третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт, має право на захист у кримінальному провадженні в частині, що стосується арешту майна.

Апелянт зазначає, що слідчою суддею вимоги щодо кримінального провадження не дотримані, а отже, ухвала не є законною (ч.2 ст.370 КПК України), що безумовно вказує на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ч. 1 ст.412 КПК України).

Посилаєтсья на те, що істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для скасування ухвали (п. 3 ч. 1 ст.409 КПК України).

Зазначає, що фактична процесуальна мета арешту положенням КПК України не відповідає.

Так, арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження (п. 7 ч. 2 ст.131 КПК України).

У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обгрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження (п.1 ч.3 ст.132 КПК України); потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який йдеться в клопотанні прокурора (п.1 ч.3 ст. 132 КПК України); може бути виконане завдання, для виконання якого прокурор звертається з клопотанням (п.1 ч.3 ст.132 КПК України).

Скаржник вказує, що відповідно до змісту клопотання про арешт та змісту ухвали, метою арешту є забезпечення збереження речових доказів (п. 1 ч. 2 ст.170 КПК України).

В обґрунтування вказаної мети і прокурор в своєму клопотанні і слідча суддя в ухвалі послались на статтю 98 КПК України, і на постанову слідчого про визнання мобільних телефонів речовими доказами.

Водночас, за своїм сутнісним змістом, метою арешту технічних пристроїв є саме втручання в приватне спілкування, що є порушенням конституційних прав людини.

Апелянт зауважує, що доступ до вилучених ноутбука та мобільного телефона володільцем обмежений не був, ноутбук і телефон були розблоковані та надані на огляд, за результатами якого встановлено відсутність інформації, яка є предметом розслідування.

Під час обшуку була також можливість залучити спеціаліста та виготовити копії інформації, яка міститься на вилучених ноутбуці та мобільному телефоні, чого зроблено не було, не надано відповідної можливості і володільцю майна, отже майно вилучене по суті за відсутності для цього ані правових, ані фактичних підстав.

Крім цього, прокурор у клопотанні не конкретизує, яка саме інформація міститься на вищезазначених пристроях та яке вона матиме значення для виконання завдань кримінального провадження.

На переконання скаржника, в обґрунтування відповідності вилученого майна критеріям речових доказів прокурор зазначає лише те, що вилучене майно має «суттєве значення для подальшого проведення досудового розслідування, проведення експертних досліджень та притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності».

Зазначене формулювання жодним чином не доводить наявність у вилученого майна ознак речових доказів, на підтвердження необхідності проведення експертних досліджень прокурор не зазначає види експертиз, проведення яких є необхідним, та не долучає постанови про призначення відповідних експертиз.

Представник власника майна зазначає і про те, що отримання доступу до листування в інтернет-месенджерах, смс - повідомленнях є втручанням в приватне спілкування в розумінні КПК України.

На переконання скаржника ні ухвала слідчого судді про надання дозволу на обшук, ні можлива ухвала слідчого судді про арешт вилученого в ході обшуку майна, не є дозволом на втручання у приватне спілкування з огляду на вимоги ст.ст. 31, 32 Конституції України, ст. 2, 7, 14, 258 КПК України.

Адвокат вважає, що спосіб збору доказів, який має намір застосувати сторона обвинувачення, є таким, що не відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства України (ст. 1 КПК України) та є істотним порушенням прав людини, що тягне за собою їх очевидну недопустимість (п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК України).

Адвокат також зазначає, що вилучене майно не є знаряддям злочину, не містить будь-яких ознак, які б вказували, що воно використовувалося для вчинення злочину, а тому власник позбавлений права на вільне володіння та розпорядження своїм майном, на підставі передчасного рішення слідчого судді.

Вказує і на те, що прокурор, лише з метою узаконення безпідставного вилучення майна, звернувся до суду з клопотанням про накладення на нього арешту, тим самим перекладаючи відповідальність за передчасне, безпідставне його вилучення на слідчого суддю, оскільки жодним чином вилучене майно не відноситься до розслідуваного кримінального провадження, що суперечить завданням кримінального провадження.

Крім того, досудове розслідування є динамічним процесом, в рамках якого актуальність та необхідність перебування вилученого, тим більш на не законних підставах, майна може змінюватись.

Враховуючи викладене, ухвала постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки, фактично, направлена на забезпечення доступу сторони обвинувачення до приватного спілкування всупереч імперативним приписам Конституції України (ст.ст. 31, 32) та КПК України (ст.ст.2, 7, 8, 9, 14, 163, 258 КПК України), а тому, підлягає скасуванню на підставі п. 3 ч. 1 ст.409 КПК України у взаємозв`язку з частиною 1 статті 412 КПК України.

Також, апелянт посилається на відсутність обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження (п. 1 ч. 3 cт. 132 КПК України).

Зазначає, що у межах кримінального провадження № 0000345 дії посадових осіб ТОВ «ОА «КАСКАД» кваліфіковано за частиною 1 статті 114-1 КК України.

Згідно з текстом клопотання, досудовим розслідуванням встановлено, що посадові особи ТОВ «Охоронне агентство КАСКАД» () здійснюють умисне перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період шляхом неналежного виконання взятих на себе юридичних обов`язків, а саме постачають не ефективні апаратно-програмні комплекси «Ліма» - Радіоелектронну боротьбу «Ліма» на об`єкти критичної інфраструктури та МО України на загальну суму понад 800 млн. грн.

Однак апелянт вважає, що фактичні обставини справи не підтверджують наявність ознак складу вказаного кримінального правопорушення у формі тяжкого злочину або такого, що потребує застосування заходів забезпечення, оскільки відсутні ознаки тяжкого злочину.

Дії, які інкримінуються представникам ТОВ «ОА КАСКАД», не призвели до реального перешкоджання функціонуванню Збройних Сил України або до бойових втрат.

Наявна кваліфікація є правовою оцінкою, яка не враховує сукупності об`єктивних та суб`єктивних чинників і не ґрунтується на належних доказах, що підтверджували б тяжкість такого діяння.

У матеріалах провадження немає доказів того, що особи, причетні до розробки, просування чи реалізації апаратно-програмного комплексу «Ліма», мали умисел на вчинення дій, які могли б розцінюватися як перешкоджання діяльності Збройних Сил України. Навпаки, здійснювались спроби модернізації комплексу, додаткових випробувань тощо, що свідчить про добросовісну поведінку уповноважених осіб ТОВ «ОА КАСКАД».

Також адвокат наголошує, що об`єктивна сторона діяння за ст. 114-1 КК України передбачає істотне втручання, яке реально унеможливлює або ускладнює діяльність Збройних Сил України в особливий період.

У даному випадку, за результатами експлуатації та випробувань, комплекс не був джерелом небезпеки для функціонування військових підрозділів, а навпаки є ефективним засобом відведення повітряних цілей противника як самостійно, так і з урахуванням використання його разом з іншими системами радіоелектронної боротьби.

В судове засідання прокурор та власник майна не з`явились, про дату, час та місце судового засідання їх повідомлено у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності прокурора та власника майна, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, слідчими Головного слідчого управління Служби безпеки України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000345 від 18.04.2024 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що посадові особи ТОВ «Охоронне агентство КАСКАД» (СДРПОУ 44119269) здійснюють умисне перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період шляхом неналежного виконання взятих на себе юридичних обов`язків, а саме постачають не ефективні апаратно-програмні комплекси «Ліма» - РЕБ «Ліма» на об`єкти критичної інфраструктури та МО України на загальну суму понад 800 млн. грн.

Встановлено, що протягом березня-квітня 2023 року на адресу підприємств (ДП «НВО Павлоградський хімічний завод», ТОВ «Житомирський бронетанковий завод» та інші), які задіяні у виготовленні військової техніки та продукції військового призначення від ТОВ «ОА «КАСКАД» - (СДРПОУ 44119269) надходили листи з комерційною пропозицією на постачання та встановлення програмно-апаратного комплексу «Ліма», призначеного для відведення крилатих ракет типу «X», «Калібр» та дронів-камікадзе (БПЛА).

У вказаних комерційних пропозиціях зазначалося наступне:

- АПК «Ліма», нібито, пройшов попередні випробування ГУ радіоелектронної та кіберборотьби Генерального штабу ЗСУ;

- вказаний комплекс зарекомендував себе у бойових умовах з протидії ракетам серії «X», калібр та БПЛА;

- вказаний комплекс підключається до централізованого пункту керування ЗСУ та керується військовими;

- відсутні аналоги вказаного комплексу.

Орієнтовна вартість встановлення такого обладнання для прикриття території таких об`єктів становила від 20 до 100 млн. грн.

У ході перевірки інформації встановлено, що вказана пропозиція містить неправдиву інформацію для створення позитивного враження і переконання в працездатності вказаного апаратно-програмного комплексу (випробувань АПК «Ліма» в підрозділах Генерального штабу не проводилось та в бойових умовах він не використовувався, в структурі ЗСУ «централізованого пункту керування ЗСУ» не існує, а підключення до будь-яких систем ЗСУ потребує проходження відповідної процедури та отримання відповідних погоджень).

Так, відповідно до договору № 04/01-22 від 01.11.2022 по темі: «Розробка РКД рекордера-плеєра сигналів ГНСС ФСН-5803 АЕА0.46451.002» ТОВ «КБ Центр» реалізовано ФОП ОСОБА_6 (ІПН НОМЕР_3 ) за 1,2 млн. грн. у вигляді прав інтелектуальної власності на робочу конструкторську документацію рекордера-плеєра сигналів ГНСС.

У подальшому ФОП « ОСОБА_6 » передав вказані права інтелектуальної власності TOB «ОА» КАСКАД» (засновником є його колишня дружина ОСОБА_9 ) та запатентували вже програмно-апаратний комплекс «Ліма», як власний виріб.

30.05.2023 року TOB «ОА» КАСКАД» направило на ім`я Заступника Міністра оборони України ОСОБА_10 лист № 2.70-05/30 щодо перевірки конструкторської документації та тактико-технічних характеристик програмно - апаратного комплексу «Ліма» з копією протоколу попередніх випробувань дослідного зразка від 21.05.2023.

На підставі листа ТОВ «ОА» КАСКАД» Заступником Міністра оборони України надано доручення від 19.06.2023 року № 181 l/з щодо створення тимчасово діючої комісії (за напрямками радіоелектронної боротьби) з перевірки достатності проведених розробником випробувань для підтвердження заявлених тактико - технічних характеристик зразків та надання пропозицій щодо допуску до експлуатації.

Наказом директора Департаменту військово-технічної політики, розвитку озброєння та військової техніки Міністерства оборони України від 03.07.2023 року № 46 (далі Наказ № 46) призначено тимчасово діючу комісію, якій наказано результати проведених перевірок оформлювати у вигляді актів щодо достатності проведених випробувань та надати пропозиції щодо доцільності допуску до експлуатації в ЗСУ.

На виконання вказаного наказу комісією проведено перевірку наданих ТОВ «ОА» КАСКАД» тактико-технічних характеристик, заявлених в матеріалах попередніх випробувань та складено акт № 3/14.08.23 від 25.08.2023 року згідно якого, у зв`язку з нагальною потребою на особливий період, рекомендовано допустити АПК «Ліма» до експлуатації в ЗСУ.

Далі, згідно з вказаним актом окремі члені комісії з числа представників Центрального науково-дослідного інституту озброєння та військової техніки ЗСУ висловили особливу думку щодо недостатності заявлених випробувань для підтвердження тактико-технічних характеристик та відповідно проголосували проти такої рекомендації.

Не дивлячись на це, 02.11.2023 року наказом Міністра оборони України № 648/нм програмно-апаратний комплекс «Ліма» допущено до експлуатації в ЗСУ та організовано його підконтрольну експлуатацію.

При цьому, у рамках Наказу № 46 науково-дослідним управлінням випробувань озброєння, військової (спеціальної) техніки Сухопутних військ та окремих родів військ (далі - в/ч НОМЕР_4 ) проводились випробування АПК «Ліма» в бойових умовах по прикриттю в Одеській області об`єктів припортової інфраструктури, які показали негативний результат по протидії БПЛА типу «Шахєд».

Так, за отриманою інформацією, результати та статистичні дані вказаних випробувань, отримані фахівцями в/ч НОМЕР_4 , вказують, що АПК «Ліма» не відповідає заявленим тактико-технічним характеристикам з прикриття критично-важливих об`єктів (підтверджується матеріалами ОТПЗ).

Окрім зазначеного, представниками TOB «ОА» КАСКАД» таке обладнання встановлюється на об`єктах критичної інфраструктури приватної форми власності.

За наявною інформацією, TOB «ОА» КАСКАД» укладено договори з агроіндустріальним холдингом «МХП» на суму 12 млн. грн.. щодо встановлення такого комплексу та прикриття окремих об`єктів у Вінницькій області.

Також, встановлено таке обладнання на об`єктах паливно-енергетичного комплексу, а саме для прикриття об`єктів АТ «ДТЕК ЗАХІДЕНЕРГО».

У подальшому ДВКР СБ України перед керівництвом Генерального штабу Збройних сил України ініційовано проведення додаткових дослідницьких випробувань програмно-апаратного комплексу «Ліма», які проходили в Київській області у період з 19.02.2024 по 05.03.2024 року.

За результатами проведених випробувань встановлено, що використання (застосування) виключно комплексів «Ліма» з наявними технічними характеристиками не дозволяє зривати польотне завдання БпЛА типу «Shahed-136» з бортовою навігаційною системою серії «И» (зразка кінця 2023 року) та БпЛА типу «Shahed-136» на основі «Комета» серії «К» (Герань - 2), що зафіксовано відповідним актом дослідницьких випробувань (лист ДВКР № 1711/1/3-191 бдск від 18.04.2024). Виробнику рекомендовано покращити технічні характеристики засобу та провести додаткові випробування.

27.09.2024 року комісією з числа представників управління РЕБ ГШ МОУ, ДНДІ ВС ОВТ МОУ, ЦНДІ ЗСУ та Міністерства цифрової інфраструктури України на території Черкаської області проведено випробування засобу радіоелектронної боротьби АПК «Ліма», розробленого ТОВ «ОА Каскад».

За результатами випробувань з`ясовано, що у результаті одночасної дії 20 одиниць зазначених засобів РЕБ, встановлених на маршруті польоту літака, приймач з 8-х елементною CRPA антеною весь випробувальний термін працював штатно і стабільно видавав навігаційне рішення.

Згідно висновків комісії, АПК «Ліма» виробництва ТОВ «АО Каскад»», може застосовуватися ЗСУ для захисту важливих об`єктів лише разом з іншими комплексами РЕБ/РЕР, зокрема «Контуром», за схемою розміщення «Арена» (приклад: 1-2 вироби «Контур» по центру і 8 або більше АПК «Ліма» встановлені навколо по захисному периметру).

При цьому, у висновку комісії також зазначено вимогу до виробника провести доопрацювання комплексу для забезпечення боротьби з засобами ураження, які використовують приймачі SNSS «Комета» з 8-ми елементними CRPA антенами.

Поряд з цим, встановлено, що у період з вересня 2023 року по червень 2024 року TOB «ОА КАСКАД» реалізовано установок АПК «Ліма» на замовлення Міністерства оборони України та інших підприємств критичної інфраструктури загальною вартістю понад 820 млн. грн.

В подальшому вказані грошові кошти переводяться на рахунки підконтрольних керівництву TOB «ОА КАСКАД» суб`єктів господарювання (у т.ч. ФОП та підприємств з ознаками фіктивності) з метою обготівкування та виведення в тіньовий сектор економіки.

Серед іншого, кошти виводяться на рахунки ФОП - діючих військовослужбовців батальйону РЕБ НОМЕР_5 бригади ТРО.

Також встановлено кардинальні зміни у способі життя фігурантів вказаної протиправної схеми з початком реалізації вказаних неефективних засобів РЕБ.

Таким чином, дії вказаних осіб свідчать про умисне перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період шляхом неналежного виконання взятих на себе юридичних обов`язків (створення загрози життю та здоров`ю людей, нанесення шкоди під час постачання фактично непрацездатного обладнання, яке не відповідає характеристикам для здійснення відповідного захисту).

15.04.2025 року на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва, було проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого було виявлено та вилучено предмети, які мають значення для доказування протиправної діяльності, а саме:

1) Ноутбук марки Apple s.n. FVFVHFUJJ1WK;

2) Мобільний телефон Apple iPhone 15 Pro MAX, EMEI: НОМЕР_1 ;

EME12: НОМЕР_2 .

Відповідно до інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватний будинок за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_6 .

15.04.2025 року речі та документи, які були вилучені в ході проведення обшуку за вказаною адресою, визнані речовим доказом у кримінальному провадженні №0000345 від 18.04.2024, оскільки мають суттєве значення для подальшого проведення досудового розслідування, проведення експертних досліджень та притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності.

17.04.2025 року начальник третього відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення першого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні №0000345 від 18.04.2024 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 114-1 КК України.

Клопотання прокурор обґрунтовував тим, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Зазначив про те, що вилучені об`єкти та предмети являються доказами, що мають суттєве значення для кримінального провадження, а тому з метою запобігання можливості їхнього приховування, псування, знищення, відчуження, та збереження даних речових доказів, на них необхідно накласти арешт.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 29 травня 2025 рокузадоволено клопотання начальника третього відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення першого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000345 від 18.04.2024 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 114-1 КК України.

Накладено арешт на тимчасово вилучене 15 квітня 2025 року у ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , майно, а саме: ноутбук марки Аpple s.n. FVFVHFUFJJWK;мобільний телефон Apple iPhone 15 Pro MAX, EMEI: НОМЕР_1 ; EMEI2: НОМЕР_2 .

Слідчим суддею в ухвалі встановлено, що вилучені 15.04.2025 року у ході проведення обшуку будинку, який належить на праві власності ОСОБА_6 , за адресою, що вказана у клопотанні, речі та документи можуть бути використані як докази у кримінальному провадженні №0000345 від 18.04.2024, відповідають критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, а тому, накладення арешту на вказане майно є необхідним з метою забезпечення збереження речових доказів та проведення судових експертиз.

При цьому слідчою суддею враховано, що у вилучених мобільному телефоні та ноутбуці під час попереднього огляду виявлено інформацію, яка має значення для кримінального провадження та те, що постановою слідчого від 18.04.2025 року призначено комп`ютерно-технічну експертизу вказаних пристроїв.

Враховуючи наведене, задовольняючи дане клопотання, подане в межах кримінального провадження № №0000345 від 18.04.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України, слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою збереження речових доказів.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено у встановленому цим КПК порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Згідно з ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

На переконання колегії суддів, задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на вилучене майно, оскільки вказане майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України та визнане речовим доказом у даному кримінальному провадженні постановою слідчого від 15.04.2025 року.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, та обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання зникненню майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд із забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Тобто, слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводам представника, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Беззаперечних доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

При цьому, незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Так, дослідивши доводи клопотання прокурора та матеріали провадження, колегія суддів вважає, що встановлені у даному кримінальному провадженні фактичні обставини кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 114-1 КК України, за якими здійснюється досудове розслідування, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку про те, що вилучене майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, оскільки вказане майно є матеріальними об`єктами, які могли зберегти на собі сліди або містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та має значення для кримінального провадження, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України є підставою для його арешту, як речових доказів, з метою збереження.

Крім того, 15.04.2025 року старшим слідчим 5 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України ОСОБА_11 винесено постанову про визнання вищевказаного майна речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги та доповнень про те, що матеріали кримінального провадження містять недопустимі докази на підтвердження факту вчинення кримінального правопорушення та його кваліфікації, зводяться до оцінки доказів у кримінальному провадженні та не є предметом розгляду слідчого судді на етапі досудового розслідування.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

Що стосується доводів апелянта про необґрунтованість підозри у даному кримінальному провадженні, то такі доводи висновків слідчого судді не спростовують, оскільки з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Слід зауважити і на тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Отже, сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Доводи апеляційної скарги та доповнень про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

Викладені в апеляційній скарзі та доповненнях доводи про те, що вилучене майно не відповідає критеріям речових доказів, та прокурором не доведено необхідність арешту такого майна, є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінальних правопорушень у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що вилучене майно (ноутбук та телефон), могло зберегти на собі сліди вчинення злочинів, або містити інші відомості, які мають значення для встановлення обставин кримінальних правопорушень, а отже, відповідають ознакам речових доказів, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для їх арешту як речових доказів з метою збереження.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Доводи апеляційної скарги та доповнень про те, що вилучене майно, а саме: ноутбук марки Аpple s.n. FVFVHFUFJJWK;мобільний телефон Apple iPhone 15 Pro MAX, EMEI: НОМЕР_1 ; EMEI2: НОМЕР_2 є власністю ОСОБА_6 , містить особисту інформацію та не має ніякого відношення до кримінального провадження, у якому проводиться досудове розслідування, колегією суддів відхиляються, оскільки з огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

При цьому, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження, при вирішенні питання щодо арешту майна, з підстав визначених ст. 170 КПК України, потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження та збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Твердження апелянта про відсутність підстав для арешту майна є безпідставними, так як встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що вилучені речі можуть містити інформацію щодо вчиненого кримінального правопорушення, мають значення для забезпечення кримінального провадження, а отже арештоване майно відповідає ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Прокурором при розгляді клопотання було доведено, що вилучене під час обшуку майно відповідає критеріям, встановленим ст. 98 КПК України, та є речовим доказом, оскільки може містити відомості, які можуть бути використані як докази фактів чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тому висновок слідчого судді про накладення арешту на дане майно відповідає вимогам кримінального процесуального закону та прав ОСОБА_6 , як власника арештованого майна, не порушує.

Посилання представника власника майна на порушення органом досудового розслідування вимог ст. 168 КПК України, так як орган досудового розслідування мав можливість зняти копії інформації з вилучених пристроїв, до уваги колегією суддів не приймаються, оскільки, як убачається із клопотання прокурора, у органу досудового розслідування були достатні підстави вважати, що вилучене майно могло зберегти на собі сліди кримінального правопорушення або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому, за умови доведеності прокурором наявності беззаперечних підстав для накладення арешту на вилучене майно, порушення органами слідства вимог ст. 168 КПК України не можуть бути безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді та відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Колегією суддів перевірено і доводи апелянта про те, що судовий розгляд проведено без повідомлення та участі власника майна та його представника. Дана обставина знайшла своє підтвердження, однак колегія суддів цю обставину не вважає істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що потягло б за собою скасування оскаржуваної ухвали, з урахуванням строків розгляду даної категорії клопотань відповідно до вимог ч. 1 ст. 172 КПК України, та з урахуванням того, що в такому випадку відповідно до вимог ч. 1 ст. 174 КПК України, у власників майна виникає право звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна.

Крім того, слід зауважити, що процесуальні права власника майна щодо подачі пояснень та заперечень стосовно накладеного арешту відновлено під час апеляційного розгляду, де останній не був обмеженим в своїх правах відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Не спростовують висновків слідчого судді і доводи апеляційної скарги про неспівмірність обмеження прав власника майна ОСОБА_6 завданням кримінального провадження, оскільки на переконання колегії суддів, слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту на майно, дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співмірним завданням кримінального провадження, з огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження, зважаючи на те, що на час прийняття рішення вони вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту на вищезазначене майно.

Інші доводи апеляційної скарги з доповненнями з урахуванням наведеного, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не встановлено.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 29 травня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

_______________ ____________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4