Єдиний унікальний № 946/535/25
Провадження № 1-кп/946/307/25
ІЗМАЇЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову в задоволенні клопотання

11 червня 2025 року м. Ізмаїл

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області

у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у місті Ізмаїлі Одеської області в залі суду у відкритому судовому засіданні клопотання обвинуваченого про зміну запобіжного заходу (зменшення розміру застави), а також про надання його захиснику - адвокату ОСОБА_5 тимчасового доступу до документів, які містять охоронювану законом таємницю,у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000019, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізмаїла Одеської області, громадянина України, з вищою освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 369-2 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

В С Т А Н О В И В:

I. Суть клопотань.

1. 11.06.2025 обвинувачений ОСОБА_4 подав клопотання про зміну запобіжного заходу (зменшення розміру застави). В обґрунтування вказаного клопотання посилається на те, що підставою для застосування Одеським апеляційним судом запобіжного заходу була наявність ризику переховування, ризику незаконного впливу на свідків, ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим шляхом, і ризику вчинення іншого кримінального правопорушення. Зазначає, що на теперішній час зазначені ризики у цьому кримінальному провадженні відсутні. Так, досудове розслідування було завершено, і обвинувальний акт у цьому кримінальному провадженні було передано до суду. Це прямо впливає на значне зменшення ризиків, які були підставою для застосування застави. Зокрема, ризик незаконного впливу на свідків та ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим шляхом значно знижуються, оскільки етап збору доказів та формування обвинувачення завершено. Свідки вже допитані, докази зібрані та зафіксовані в матеріалах досудового розслідування.

Також обвинувачений зазначає, що протягом 8 місяців з моменту внесення застави, він не допускав жодних порушень обов`язків, покладених на нього судом. Випадків його неприбуття до слідчого, прокурора чи суду взагалі не було, факт здачі ним паспорта для виїзду за кордон також свідчить про дотримання ним обов`язків, та відсутність наміру переховуватись. Обвинувачений ОСОБА_4 вважає, що його постійна явка до суду, відсутність порушень, здача закордонного паспорта у сукупності з наявністю міцних соціальних зв`язків (сім`я, правозахисна діяльність, допомога ЗСУ) свідчать про те, що ризик переховування значно зменшився. Також він зазначає, що має чітку та активну позицію в суспільстві, що також зменшує ймовірність його переховування. У клопотанні вказано, що сумлінне дотримання усіх покладених на нього обов`язків протягом тривалого часу (8 місяців) та активна громадська діяльність (правозахисна діяльність, допомога ЗСУ) демонструють, що він не схильний до вчинення протиправних дій, і тому немає підстав вважати, що існує ризик вчинення іншого кримінального правопорушення.

Враховуючи, що більшість ризиків, які були підставою для обрання такого розміру застави, значно зменшились або повністю зникли у зв`язку із завершенням досудового розслідування та його сумлінною поведінкою, вважає, що подальше збереження застави в такому значному розмірі є необґрунтованим і не відповідає принципам розумності та пропорційності, викладеним у практиці Європейського суду з прав людини. Застава у розмірі 1 514 000 (500 розмірів прожиткового мінімуму) є майже в 4 рази більшою за суму грошових коштів, які, на думку органів досудового розслідування, були неправомірно отриманні (350 000 грн).

Крім того, обвинувачений ОСОБА_4 також зазначає, що застава за нього була внесена особами, які не несуть і не можуть нести жодної матеріальної відповідальності в частині можливих майнових стягнень з нього. Фактично застава була внесена заради позбавлення його страждань від перебування під вартою, припинення стану його невизначеності щодо його подальшої долі і задля возз`єднання його сім`ї. Внесена застава є значною сумою, яка створює суттєві фінансові труднощі, що унеможливлює належне утримання його родини, особливо з урахуванням обмежень на працевлаштування, які були покладені судом шляхом обмеження виїзду за межі Ізмаїльського району Одеської області. Зазначає, що тягар цієї заборгованості, поєднаний із неможливістю працевлаштування, робить заставу непропорційною його можливостям, що суперечить практиці ЄСПЛ.

З урахуванням вказаного, обвинувачений, посилаючись на наявність у нього тісних соціальних зв`язків за місцем мешкання, перебування на утриманні неповнолітньої дитини, відсутність судимостей, а також те, що за період застосування запобіжного заходу ним не вчинялись дії, які б могли свідчити про спробу переховуватися від слідства та/або суду, незаконно впливати на свідків чи перешкоджання іншим чином кримінальному провадженню, вважає за можливе змінити запобіжний захід відносно нього, зменшивши розмір застави до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

2. 11.06.2025 обвинувачений також звернувся до суду з клопотанням про тимчасовий доступ до речей та документів, мотивуючи тим, що 21.08.2024 СВ Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області, в рамках кримінального провадження №0000019, до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені дані про нібито скоєння ОСОБА_4 кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 332 КК України. Підставою для прийняття такого рішення стали покази свідка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , який на своїх допитах брехав та приховував від слідства важливу інформацію, яка спотворює об`єктивну картину того, що відбулося насправді.

Так, ОСОБА_7 на допитах свідка від 01.07.2024 та 23.07.2024 повідомляв оперуповноваженого СБУ, що у нього наявна чинна відстрочка від призову на військову службу у зв`язку з тим, що його матір є інвалідом третьої групи. При цьому п. 13 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» таке право на відстрочку надано виключно для осіб, що утримують матір інваліда першої чи другої групи, а п. 9 ст. 23 вказаного нормативно-правового акту таке право надається особам, батьки яких потребують постійного стороннього догляду і про це є відповідний висновок МСЕК або ЛКК. На запит захисника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 надав відповідь, згідно з якою свідок ОСОБА_7 отримував відстрочку від призову за мобілізацією на підставі п. 11 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відповідно до якого не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які мають дружину (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю І чи II групи. Обвинувачений зазначає, що з вищевказаного можливо зробити висновок про те, що ОСОБА_7 має дружину з числа осіб з інвалідністю І чи II групи. При цьому приховував це від слідства, або діяв за його вказівкою, а також приховував це від ОСОБА_4 при спілкуванні, і брехав йому і слідству про те, що має відстрочку по утриманню/догляду за матір`ю. Також на допитах ОСОБА_7 повідомляв, що нібито звертався у червні 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 з приводу продовження відстрочки, однак за інформацією обвинуваченого це також є брехнею та частиною легенди в рамках провокації злочину.

Обвинувачений вважає, що, або правоохоронцями, разом з ОСОБА_7 , здійснено провокацію злочину, або ОСОБА_7 скоєно злочин, відповідальність за який передбачено ст. 384 КК України, оскільки з протоколів його допиту вбачається, що про наявність підстав про законний перетин державного кордону, орган досудового розслідування він не повідомляв.Тобто маючи абсолютно законну підставу для перетину державного кордону України, ОСОБА_7 , за його свідченнями, просив ОСОБА_4 скоїти злочин, пов`язаний з організацією його незаконного перетину державного кордону. При цьому про наявність таких законних підстав він слідство не повідомляв. З цього приводу обвинуваченим було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 384 КК України до Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області, за якою відкрито кримінальне провадження за № 0000149. Аналогічні клопотання ОСОБА_4 до слідчих як в рамках його провадження, так і в рамках кримінального провадження, що відкрито за його заявою, були проігноровані, тобто слідчі відмовили у їх задоволенні. З метою отримання додаткових доказів провокації злочину та невинуватості обвинуваченого, 01.10.2024 його захисником було зроблено клопотання слідчому СВ Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , в якому він просив, зокрема, витребувати у ІНФОРМАЦІЯ_5 інформацію про перетин державного кордону України ОСОБА_7 , однак 04.10.2025 було винесено постанову про відмову у задоволенні клопотання.

Враховуючи викладене, обвинувачений просить надати його захиснику, адвокату ОСОБА_5 тимчасовий доступ до речей і документів (з можливістю ознайомитися з ними та зробити їх копії), які містять охоронювану законом таємницю, що перебувають у володінні ІНФОРМАЦІЯ_4 , а саме до:

1) інформації, коли саме ОСОБА_7 подав заяву до ІНФОРМАЦІЯ_6 про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації у зв`язку з наявністю дружини з числа осіб з інвалідністю I чи II групи (з можливістю зробити копію відповідної заяви);

2) інформації, які документи (копії документів) були додані ОСОБА_7 до заяви про надання відстрочки (з можливістю зробити копії цих документів);

3) інформації, чи звертався ОСОБА_7 у період з травня по липень 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 з приводу отримання відстрочки у зв`язку з наявністю матері з інвалідністю III групи.

Зазначає, що вказана інформація має суттєве доказове значення для встановлення об`єктивної істини у кримінальному провадженні, та має підтвердити чи спростувати правдивість показів ОСОБА_7 на досудовому розслідуванні, і в подальшому отримані документи можуть бути використані в якості доказів у судовому процесі. Зокрема, вказує, що використання отриманих в РТЦК та СП документів як доказів має значення для доказування провокації, і за допомогою вказаних документів стороною захисту планується доказувати провокацію злочину.

При цьому, обвинувачений вважає, що доцільним буде отримати копії документів до проведення допиту ОСОБА_7 у суді, щоб суд та сторони процесу мали уяву про об`єктивну картину того, що відбулося за участю свідка.

II. Позиції учасників справи.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 підтримав заявлені клопотання, просив їх задовольнити.

Захисник ОСОБА_6 підтримав клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 . Так, з приводу клопотання про зменшення розміру застави, захисник зазначив про те, що у жовтні 2024 року суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про запобіжний захід, зважував на ризики, які існували на стадії досудового розслідування, однак наразі цей обсяг ризиків вже не є тотожним, а тому просив задовольнити вказане клопотання обвинуваченого. Також захисник ОСОБА_6 , посилаючись додатково на ч. 3 ст. 93 КПК України, підтримав клопотання обвинуваченого про тимчасовий доступ до речей та документів, та просив його задовольнити.

Захисник ОСОБА_5 також підтримав клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 , та просив їх задовольнити.

Прокурор Ізмаїльської окружної прокуратури ОСОБА_3 заперечував проти задоволення клопотань обвинуваченого, посилаючись на їх необґрунтованість. З приводу клопотання обвинуваченого про зменшення розміру застави прокурор зазначив, що ризики не припинили існувати, судом ще не досліджено докази, та не допитано свідків, тому просив суд відмовити у вказаному клопотанні. Щодо клопотання про тимчасовий доступ до речей та документів, прокурор зазначив, що свідок ще не допитаний, а тому на даний час вказане клопотання не підлягає задоволенню.

III. Мотиви суду.

Розглянувши клопотання обвинуваченого, заслухавши думки учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Щодо клопотання обвинуваченого про зміну запобіжного заходу, суд зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 201 КПК України, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, має право подати до суду клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, та покладених на нього судом, чи про зміну способу їх виконання.

За змістом ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 КПК України, застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків.

Згідно з ч. 4 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

За змістом ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається у межах від одного до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, в залежності від тяжкості злочину, у вчиненні якого обвинувачується особа. У виключних випадках, якщо суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_4 на сумлінне дотримання покладених на нього обов`язків, на думку суду, не є тією беззаперечною обставиною, яка може свідчити про зменшення ризиків, та бути підставою для зменшення розміру застави, оскільки їх виконання є обов`язковим для особи, щодо якої вони застосовані.

Окрім того, на підтвердження наявності міцних соціальних зв`язків обвинувачений посилається на те, що він активно займається правозахисною діяльністю, допомагає ЗСУ. Між тим доказів на підтвердження цих обставин обвинувачений ОСОБА_4 не надав, тому суд не враховує їх при вирішенні питання про зміну запобіжного заходу.

Суд приймає доводи щодо того, що обвинувачений ОСОБА_4 має сім`ю, на його утриманні перебуває малолітня донька, а також інші відомості, що характеризують його особу. Разом з тим, суд зауважує на тому, що з урахуванням обставин та тяжкості кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачується, стадії судового процесу, того факту, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, продовжують існувати, вказані обставини не можуть бути підставою для зміни запобіжного заходу у спосіб, передбачений у його клопотанні.

З приводу посилання обвинуваченого ОСОБА_4 на те, що застава за нього була внесена особами, які не несуть і не можуть нести жодної матеріальної відповідальності в частині можливих майнових стягнень з нього, і фактично застава була внесена заради позбавлення його страждань від перебування під вартою, припинення стану його невизначеності щодо його подальшої долі і задля возз`єднання його сім`ї, суд зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 182 КПК України, застава може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем). При цьому, внесення застави є правом, а не обов`язком заставодавця. Таким чином, прийняття такого рішення особою є добровільним, і було б неможливим без взаємної згоди обвинуваченого та заставодавців, а тому доводи обвинуваченого про те, що застава була внесена особами які не несуть і не можуть нести жодної матеріальної відповідальності в частині можливих майнових стягнень з нього, не можуть бути підставою для зменшення розміру застави.

Суд також критично оцінює твердження обвинуваченого ОСОБА_4 про те, що внесена застава, особливо з урахуванням обмежень на працевлаштування, які були покладені судом шляхом обмеження виїзду за межі Ізмаїльського району Одеської області, створюють фінансові труднощі, що унеможливлюють належне утримання його родини. Суду не надано жодних доказів на підтвердження наявності у обвинуваченого фінансових труднощів. Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України, на обвинуваченого судом було покладено, а у подальшому - продовжено, серед іншого, виключно обов`язок не відлучатися з Ізмаїльського району Одеської області без дозволу суду, а не обмеження на працевлаштування. Разом з тим, суд звертає увагу, що покладені на обвинуваченого обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, не перешкоджають йому працевлаштуватися на будь-яку іншу роботу, не пов`язану із необхідністю відлучатись з Ізмаїльського району Одеської області.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зменшення розміру застави.

Що стосується клопотання обвинуваченого про надання його захиснику тимчасового доступу до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю,суд дійшов такого висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 160 КПК України, сторони кримінального провадження мають право звернутися до суду під час судового провадження із клопотанням про тимчасовий доступ до речей і документів, за винятком зазначених у статті 161 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 163 КПК України, суд постановляє ухвалу про надання тимчасового доступу до речей і документів, якщо сторона кримінального провадження у своєму клопотанні доведе наявність достатніх підстав вважати, що ці речі або документи: 1) перебувають або можуть перебувати у володінні відповідної фізичної або юридичної особи; 2) самі по собі або в сукупності з іншими речами і документами кримінального провадження, у зв`язку з яким подається клопотання, мають суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні; 3) не становлять собою або не включають речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю.

Згідно з ч. 6 ст. 163 КПК України, суд постановляє ухвалу про надання тимчасового доступу до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю, якщо сторона кримінального провадження, крім обставин, передбачених ч. 5 ст. 163 КПК України, доведе можливість використання як доказів відомостей, що містяться в цих речах і документах, та неможливість іншими способами довести обставини, які передбачається довести за допомогою цих речей і документів.

Як зазначено у клопотанні обвинуваченого ОСОБА_4 , за допомогою документів, які містять охоронювану законом таємницю, і перебувають у володінні ІНФОРМАЦІЯ_4 , стороною захисту планується доказувати провокацію злочину.

Заборона провокації злочину належить до загальних гарантій, установлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини для відмежування провокації від допустимої поведінки правоохоронних органів є ряд критеріїв. Під змістовним критерієм розуміється наявність/відсутність суттєвих змістовних ознак, притаманних провокації правоохоронних органів, а під процесуальним - наявність у суду можливостей перевірити відомості про ймовірну провокацію під час судового засідання з дотриманням вимог рівності та змагальності сторін.

Суд зазначає, що перевірити наявність або відсутність провокації злочину, можливо лише за результатом збирання доказів та їх оцінки під час судового розгляду. Таким чином, у разі виявлення у матеріалах кримінального провадження ознак, притаманних провокації злочину правоохоронними органами, суд має перевірити це у судовому засіданні шляхом дослідження відповідних обставин, і лише після цього зробити висновок щодо наявності (відсутності) такого факту і, як наслідок, щодо належності, допустимості й достатності доказів у справі для прийняття відповідного процесуального рішення.

Також суд зазначає, що відповідно до практики ЄСПЛ, Суд визнає необґрунтованими та не розглядає по суті заяви щодо провокації злочину, коли заявник заперечує факт вчинення ним злочину та одночасно заявляє про провокацію на його вчинення (рішення у справі "Берлізев проти України" від 08 липня 2021 року).

Так, в цій справі ЄСПЛ визнав непослідовним заперечення заявником вчинення злочину та одночасне висунення ним скарги, що його спровокували його вчинити. Захист від провокації обов`язково передбачає, що обвинувачений визнає вчинення інкримінованих йому дій, але стверджує, що вони були наслідком незаконного підбурювання з боку працівників міліції.

У цьому кримінальному провадженні особа, відносно якої скеровано обвинувальний акт до суду, також не визнавала вчинення інкримінованих йому дій. Відсутність констатації факту вчинення злочину виключає можливість провокації.

Аналогічних висновків Верховний Суд дійшов у постановах від 07 грудня 2022 року у справі № 385/619/16 (провадження № 51-2496км21), від 08 грудня 2022 року у справі №466/9812/16-к (провадження № 51-3021км22) та від 15 лютого 2024 року у справі № 601/632/19 (провадження № 51-4839км23).

З урахуванням вказаного, суд дійшов висновку, що у клопотанні обвинуваченого про надання тимчасового доступу до документів, які містять охоронювану законом таємницю, необхідно відмовити.

Керуючись ст. 163, 182, 201, 370-372, 376 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

1. У клопотаннях обвинуваченого ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу (зменшення розміру застави), а також про надання його захиснику - адвокату ОСОБА_5 тимчасового доступу до документів, які містять охоронювану законом таємницю, відмовити.

2. Ухвала оскарженню не підлягає.

3. Повний текст ухвали оголошений 16 червня 2025 року о 16:15 год.

Суддя Ізмаїльського міськрайонного суду

Одеської області ОСОБА_1