Справа № 463/1990/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/610/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 17 червня 2025 року про продовження останньому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а :

вищевказаною ухвалою клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою задоволено.

Продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід тримання під вартою на два місяці.

Строк дії ухвали становить два місяця, тобто до 16 серпня 2025 року включно.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 17 червня 2025 року скасувати; визначити інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

В обґрунтування апеляційних вимог обвинувачений покликається на те, що стосовно нього грубо порушено вимоги КПК та Конституції України. Пред`явлене обвинувачення необґрунтоване, а також відсутні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, для продовження найсуворішого запобіжного заходу щодо нього. Вказує, що за змістом кримінального провадження тримання під вартою як запобіжний захід може бути застосовано лише у разі, якщо прокурор наявною сукупністю дозволених законом при прийнятті цього рішення засобів доказування доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК. У його випадку прокурор не надав ніяких конкретних доказів, а всі зазначені прокурором у клопотанні ризики носять абстрактний характер.

Як зазначає апелянт, суд не дослухається до його думки та не враховує наведених ним доказів про зміну запобіжного заходу на більш м`який. Суд не хоче надати та розглянути інші альтернативні заходи, попри те, що він півтора року служить в ЗСУ, перебував у м. Львові на лікуванні, якого потребує і станом на сьогодні.

Звертає увагу на практику ЄСПЛ щодо необхідності детального вивчення доцільності тримання його під вартою, як протягом досудового розслідування, так і судового розгляду. При цьому після спливу певного проміжку часу досудового розслідування, судового розгляду, навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може слугувати єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду у разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ст. 177 КПК.

Наголошує, що відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Також зазначає, що у час, коли країна-агресор росія напала на Україну він, військовослужбовець ЗСУ, змушений відбиватися від безпідставних домислів прокурора.

Обвинувачений ОСОБА_6 відмовився брати участь у судовому засіданні, яке було призначене у режимі відеоконференції, що не перешкоджає проведенню розгляду апеляційної скарги у його відсутності.

Його захисник ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомленим про час та місце проведення апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явився, подав заяву про проведення розгляду апеляційної скарги без його участі; вказав, що подану апеляційну скаргу підтримує.

Прокурор Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_7 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, пославшись на їх безпідставність.

Заслухавши доповідача, позицію прокурора, перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши надані в копіях матеріали контрольного провадження, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, на розгляді Личаківського районного суду м. Львова перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30 грудня 2024 року за №0003512 про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

У межах цього кримінального провадження ОСОБА_6 ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 31 грудня 2024 року обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії якого в подальшому було неодноразово продовжено, востаннє ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 17 червня 2025 року.

Підставами для обрання запобіжного заходу та продовження строку тримання під вартою стали достатні підстави вважати, що ОСОБА_6 може: переховуватися від суду з метою уникнення встановленої законом кримінальної відповідальності, оскільки він обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину; впливати на потерпілого; вчинити інше кримінальне правопорушення. Крім цього, враховано особу обвинуваченого ОСОБА_6 зокрема те, що він офіційно непрацевлаштований, не має законних джерел заробітку, а отже немає міцних соціальних зв`язків, має певні навички використання зброї як військовослужбовець. При цьому будь-яких даних, які б перешкоджали його утриманню в слідчому ізоляторі немає.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з моменту взяття ОСОБА_6 під варту та до моменту вирішення клопотання прокурора, не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого не зможе забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, станом на сьогодні не змінилися та не зменшилися.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою для забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, та вважає, що застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, про що просить сторона захисту, не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, в тому числі щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків. Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, сторонами не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо застосування запобіжного заходу розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою місцевий суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченого під вартою.

Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Твердження апелянта про необґрунтованість пред`явленого йому обвинувачення не заслуговує на увагу, оскільки питання доведеності вини встановлюється судом першої інстанції, який розглядає справу по суті, а не на стадії перегляду ухвали про продовження строку запобіжного заходу.

Посилання на те, що ОСОБА_6 є військовослужбовцем та півтора року служив у Збройних Силах України саме по собі не може слугувати підставою для застосування щодо останнього більш м`якого запобіжного заходу, адже наведена обставина не може підтверджувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого та відсутність ризиків, з якими закон пов`язує можливість застосування або продовження такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Доводи апелянта про необхідність його лікування жодними доказами не підтверджені.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Тобто особам, котрі утримуються у слідчому ізоляторі, забезпечується надання первинної лікувально-профілактичної допомоги, яка включає консультацію лікаря, діагностику і лікування основних найпоширеніших захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого чи засудженого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги.

Апеляційний суд роз`яснює право обвинуваченого подавати клопотання про проведення відповідних судово-медичних експертиз і, за наявності відповідних висновків, ставити питання про зміну запобіжного заходу.

Не ґрунтується на матеріалах справи і покликання обвинуваченого на необхідність визначення йому альтернативного запобіжного заходу.

Так, згідно з п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

З огляду на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, поєднаного із застосуванням насильства, колегія суддів вважає, що визначення йому запобіжного заходу у виді застави є недоцільним.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідивши належним чином всі матеріали провадження та навівши в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняв відповідне рішення.

За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що судом правильно продовжено ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, зокрема запобіжні заходи у вигляді застави чи домашнього арешту, не можуть на цьому етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.

Інші підстави для відмови у задоволенні клопотання прокурора, зазначені обвинуваченим у поданій до суду апеляційній скарзі, також не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відтак, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких сторона захисту просить скасувати ухвалу суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Ухвала місцевого суду відповідно до вимог статті 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, зі справи не вбачається.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 17 червня 2025 року щодо обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без змін, його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4