УХВАЛА

24 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 643/3048/23

провадження № 51-824 ск 25

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

перевіривши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , яка брала участь у суді першої інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 22 січня 2025 року щодо ОСОБА_5 ,

установила:

У касаційній скарзі порушується питання про перегляд указаного судового рішення в касаційному порядку.

Перевіривши подану касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), колегія суддів дійшла висновку, що при зверненні не було додержано п. 4 ч. 2 цієї статті.

Відповідно до законодавчих положень у касаційній скарзі має бути зазначено правове обґрунтування заявленої вимоги, адже згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм права, під час здійснення перегляду не ревізує повноти судового розгляду, висновків щодо фактичних обставин кримінального провадження і наділений повноваженнями скасувати чи змінити оспорюване рішення виключно на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 цього Кодексу.

Зазначеного не було враховано при зверненні до Верховного Суду.

Як убачається зі змісту поданої скарги, у ній її авторка просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанціїі призначити новий розгляд у цьому суді на підставах, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 438 КПК.

Проте, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, скаржниця не наводить цьому обґрунтування в розумінні положень ст. 413 вказаного Кодексу, і не зазначає, який закон було неправильно застосовано чи не застосовано судом під час апеляційного розгляду в конкретному провадженні, що істотно вплинуло на суть висновків суду за наслідками розгляду кримінального провадження.

Разом із цим, вважаючи призначене ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років м`яким, авторка скарги не наводить доводів, котрі би свідчили саме про явну несправедливість заходу примусу, як це передбачено ст. 414 КПК, ураховуючи дискреційні повноваження суду та приписи статей 50, 65 Кримінального кодексу України. У касаційній скарзі не викладено аргументів, які доводять, що застосоване від імені держави до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, передбачене законом обмеження прав і свобод є вочевидь недостатнім для виправлення засудженого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Також у поданій скарзі не окреслено в аспекті ст. 412 КПК істотності порушень норм процесуального права при здійсненні апеляційного провадження, замість цього позиція сторони обвинувачення зводиться до тез про недодержання статей 370, 419 вказаного Кодексу.

Отже, скаржницею не обґрунтовано заявленої вимоги про скасування оспорюваної ухвали.

Крім того, у тексті касаційної скарги містяться суперечності, адже в її мотивувальній та прохальній частинах відображено про скасування ухвал від 25 та 30 січня 2025 року, а фактично додано до скарги ухвалу від 22 січня 2025 року.

Оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам, передбаченим ст. 427 КПК, колегія суддів вважає за необхідне на підставі ч. 1 ст. 429 цього Кодексу залишити скаргу без руху й установити строк для усунення допущених недоліків, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали особою, яка подала скаргу.

Керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, колегія суддів

постановила:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 , яка брала участь у суді першої інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 22 січня 2025 року щодо ОСОБА_5 залишити без руху і встановити строк для усунення недоліків упродовж п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали.

У разі невиконання вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3