ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2065/25 Справа № 204/6283/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на ухвалу Соборного районного суду м. Дніпра від 15 травня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000188 від 18.08.2022 року, про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, щодо:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 м. Томбов рф, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України, -

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_8

прокурора ОСОБА_9

в режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А :

За ухвалою Соборного районного суду м. Дніпра від 15 травня 2025 року продовжений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 строком до 13 липня 2025 року. Визначено заставу у розмірі 4 000 (чотирьох тисяч) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 12 112 000,00 (дванадцять мільйонів сто дванадцять тисяч) гривень та у випадку внесення застави та звільнення обвинуваченого ОСОБА_10 з-під варти, покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що ризик переховування від суду, який враховувався при застосуванні та продовженні стосовно обвинуваченого даного виду запобіжного заходу, на час розгляду клопотання прокурора не зменшився. З огляду на тяжкість та характер вчинених злочинів та строк можливого покарання, яке може бути йому призначено, беручи до уваги обставини, визначені у ст. 178 КПК України, суд дійшов до висновку про неможливість на даній стадії розгляду застосування до обвинуваченого іншого більш м`якого запобіжного заходу, аніж застава у визначеному розмірі.

Також судом зазначено, що сам по собі сплив часу не є беззаперечним чинником, що обумовлює зменшення ризику, з огляду на характер суспільного інтересу інкримінованих злочинів. Враховано дані про особу обвинуваченого та відсутність в матеріалах справи медичних даних з приводу неможливості перебування ОСОБА_7 в умовах установи виконання покарань. Розмір застави визначено з урахуванням майнового стану обвинуваченого, тяжкості та суспільного інтересу інкримінованих злочинів.

В апеляції:

- захисники просять оскаржувану ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу, застосувавши обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід, не пов`язаний із позбавленням волі, або визначити заставу у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

В обґрунтування апеляційних вимог захист вказує на недоведеність та заявленого ризику, довготривале утримання обвинуваченого під вартою, нівеляцію ризиків зі сплином часу, неповноту судового розгляду та безпідставне незастосування альтернативного запобіжного заходу.

Зазначають, що при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу прокурором усупереч вимогам закону було надано лише клопотання без надання жодних доків на підтвердження заявленого ризику, а в мотивувальній частині клопотання взагалі не наведено обставин, які свідчать, що заявлений ризик не зменшився, оскільки прокурор обмежився лише абстрактними ствердженнями.

Вказують про те, що скупний строк тримання ОСОБА_7 під вартою становить 3 роки 2 місяці 9 днів, при на даній стадії судового провадження вже завершено дослідження доказів сторони обвинувачення та з 17.09.2023 року ОСОБА_7 тримався під вартою в очікуванні міжнародної правової допомоги та ухвали суду про надання стороні захисту тимчасового доступу до речей і документів, щодо дат, часу та листування ОСОБА_7 з конкретними абонентами, при цьому стороною обвинувачення за цей час жодних клопотань по суті судового розгляду не заявлялось, а тому враховуючи, що судовий розгляд перебуває на завершальній стадії подальше утримання ОСОБА_7 є безпідставним.

Крім того, захист звертає увагу на незадовільний стан здоров`я ОСОБА_7 , який під час утримання під вартою, потребує регулярного медичного обстеження та догляду, на підтвердження чого долучають копії медичних довідок та відповіді ЦОЗ на адвокатський запит.

Сторона захисту вважає, що досудове розслідування кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 було проведено без внесення відомостей до ЄРДР, що свідчить про протиправність притягнення його до кримінальної відповідальності, його незаконне утримання під вартою та недопустимість усіх доказів, оскільки у разі виявлення під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №000092 за фактами кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України інших злочинів, у тому числі вчинених і нібито ОСОБА_7 , слідчий та прокурор у такому разі зобов`язані були внести відомості до ЄРДР з присвоєння окремого номеру та подальшого об`єднання справи.

Вважають, що судом не враховано дані про особу обвинуваченого, який є пенсіонером поліції, приймав участь у проведенні АТО, має постійне місце проживання, соціальні зв`язки, позитивну характеристику, двох неповнолітніх дітей, батьків похилого віку, які потребують стороннього догляду, а тому на думку захисту вказані дані, з огляду на тривалий строк утримання під вартою, істотно знижують вказаний ризик.

Звертають увагу, що 04.09.2023 року ОСОБА_7 було звільнено з-під варти у зв`язку із внесенням застави та після звільнення обвинувачений дотримувався належної процесуальної поведінки, не виїжджав за межі міста та з`являвся за кожним викликом.

Щодо розміру застави сторона захисту просить врахувати майновий стан родини ОСОБА_7 , єдиним джерелом доходу якої є пенсія обвинуваченого, який при цьому утримує усю родину, а тому з огляду на викладену практику ЄСПЛ, просять визначити співмірну суму застави у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, яка не буде завідомо непомірною для обвинуваченого.

Вислухавши обвинуваченого та його захисника, які кожен окремо підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та з викладених в ній підстав просили її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляції захисту та просив оскаржувану ухвалу суду залишити без змін, перевіривши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України, передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 судом першої інстанції в достатній мірі досліджені обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та зроблений обґрунтований висновок про існування обставин, які виправдовують подальше перебування обвинуваченого під вартою.

Врахована наявність об`єктивних причин, а саме призначення обвинувального акту до розгляду, а також існування ризику переховування.

Враховуючи характер та тяжкість покарання, що кореспондується з характером суспільного інтересу, даних про особу обвинуваченого, іншими обставинами у їх сукупності, існують підстави вважати, що продовжують існувати вказаний вище ризик.

Крім того встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів проти основ національної безпеки України, а також громадської безпеки, за які передбачено покарання у виді довготривалого позбавлення волі, а тому враховуючи, що судове провадження перебуває на завершальній стадії, розуміючи можливість ймовірного покарання, що може спонукати обвинуваченого до здійснення спроб переховування від суду з метою уникнення від можливої кримінальної відповідальності.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, колегія суддів вважає, що існує ще достатньо висока ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів, може вдатися до відповідних дій.

Як додаткову обставину в підтвердження продовження існування ризику переховування, також слід врахувати введення в Україні воєнного стану через агресію російської федерації проти України, яка суттєво погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.

А тому враховуючи характер інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, наявність близьких родичів, які за ствердженнями прокурора проживають в рф, що не заперечується і стороною захисту, ймовірність переховування обвинуваченого на тимчасово окупованих територіях та в країні держави агресора є вірогідною.

Оцінюючи вищевказані обставини, також приймається до уваги практика ЄСПЛ, відповідно до якої тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Про вагомість вказаного ризику свідчить не тільки тяжкість злочинів, а їх характер, так як обвинуваченому інкримінується вчинення протиправних дій на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності, обороноздатності України, а тому самі по собі такі дії ОСОБА_7 , у разі доведення його винуватості свідчить про відсутність громадської позиції, підтримки української державності та схильність до протиправної поведінки.

Що стосується посилання захисту на те, що обвинувачений має постійне місце проживання, соціальні зв`язки, утриманців, приймав участь у проведенні АТО, позитивно характеризується то ці обставини не можуть бути достатньо переконливим важелем для зменшення встановленого ст. 177 КПК України ризику, крім того, ці обставини існували і на момент події інкримінованих кримінальних правопорушень, проте жодним чином не виступили стримуючим фактором в поведінці обвинуваченого.

Окрім того, вказані дані про особу ОСОБА_7 об`єктивно враховані судом при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням альтернативної застави.

Разом з цим, приймається також до уваги, що обвинувачений офіційно не працевлаштований, легального доходу не має.

Інші доводи захисту щодо відомостей про особу ОСОБА_7 не містять нових даних, що мають істотне значення для прийнятого рішення, та полягають у переоцінці тих обставин, що були відомі суду під час розгляду клопотання та дістали належну оцінку.

Твердження захисника щодо необґрунтованості пред`явленого обвинувачення, суд апеляційної інстанції вважає передчасними на даній стадії кримінального провадження, оскільки належна правова оцінка цим доводам буде надана під час вирішення справи по суті.

Також необхідно зазначити, що на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх допустимості і достатності для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень.

Доводи захисту про те, що досудове розслідування інкримінованих я ОСОБА_7 злочинів, проведено без внесення відомостей до ЄРДР, є безпідставними, оскільки згідно наданих матеріалів досудове розслідування та судове провадження щодо ОСОБА_7 здійснюється у кримінальному провадженні №000188 від 18.08.2022 року, а ствердження захисту щодо порядку виділення чи об`єднання провадження та як наслідок визнання доказів недопустимими повинні вирішуватись під час розгляду справи по суті.

Ствердження захисту щодо стану здоров`я обвинуваченого хоча і мають місце, однак не можуть бути підставою для зміни запобіжного заходу на більш м`який, оскільки в матеріалах справи відсутні об`єктивні медичні дані про те, що ОСОБА_7 за станом здоров`я не може утримуватись в умовах установи попереднього ув`язнення.

Крім того, згідно відповіді начальника філії ДУ "Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України" №05/р від 25.03.2025 року, стан здоров`я ОСОБА_7 стабільний, останній продовжує отримувати призначене лікування та ургентного лікування не потребує.

Твердження захисника щодо визначення непомірного розміру застави, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

Приписи ч. 4 ст. 182 КПК України визначають, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

А тому, попри положення ч. 6 ст. 183 КПК України, якими передбачено можливість утримання від визначення застави щодо обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ст. 111 КК України, суд з урахуванням дискреційних повноважень та тривалості утримання ОСОБА_7 під вартою визначив йому альтернативну заставу.

У рішенні від 13 січня 2022 року у справі «Істоміна проти України» (Istomina V. Ukraine, заява № 23312/15) ЄСПЛ зазначив, що застава має на меті не забезпечення відшкодування шкоди, завданої у справі, а передусім - забезпечення явки особи на судове засідання. Тому розмір застави повинен оцінюватись залежно від особи, про яку йде мова, із урахуванням його/її матеріального стану та інших релевантних критеріїв, що свідчать на користь чи проти явки особи до суду.

З урахуванням даних про особу обвинуваченого, тяжкості і характеру злочинної діяльності направленої проти основ національної безпеки України, майнового стану, колегія суддів вважає, що застава у визначеному розміру у даному випадку буде цілком достатньою для виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а перспектива втрати такого грошового забезпечення у випадку порушення ним встановлених обов`язків послужить достатнім стримуючим фактором, що виключає з його сторони будь-яке бажання переховуватися від суду або вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Приймаючи до уваги, що з часу застосування застави пройшов невеликий проміжок часу та визначений ризик є достатньо вагомим та триваючим, колегія суддів не знаходить підстав для зменшення розміру застави.

Ствердження про те, що обвинувачений після внесення застави дотримувався належної процесуальної поведінки не є такими, що слугують підставою для зміни запобіжного заходи чи зменшення розміру застави, оскільки, такий запобіжний захід не виявився дієвим так як до ОСОБА_7 в подальшому було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Доводи захисника щодо застосування судом автоматичного продовження запобіжного заходу та ідентичних мотивів викладених у клопотанні прокурора, що є істотним порушенням ст. 5 ЄКПЛ, є необґрунтованими, оскільки, як вбачається з оскарженої ухвали, судом першої інстанції були проаналізовані обставини, що мають місце щодо цього обвинуваченого на даний час, та прийняте рішення на їх підставі.

Щодо доводів захисника про довготривале утримання ОСОБА_7 , то вони не є досить переконливими, для застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж застава у визначеному розмірі, оскільки враховується, що тривалість такого запобіжного заходу не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16 травня 2013 року).

Також, у даному випадку враховується, що тривалість застосування такого заходу забезпечення зумовлена не тільки тяжкістю інкримінованих злочинів та його суспільним інтересом, а і складністю справи, зміною підсудності, наявним об`ємом доказів для дослідження.

Разом з цим, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на те, що на даний час не прийнято остаточного рішення і триває судовий розгляд, а тому з огляду на положення ст. 28, ч. 1 ст. 318 КПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно дотримуватись розумних строків розгляду цього кримінального провадження та вжити термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

З огляду на викладене, ухвала суду першої інстанції законною, обґрунтованою, вмотивованою, підстави для її скасування відсутні, тому апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , -залишити без задоволення.

Ухвалу Соборного районного суду м. Дніпра від 15 травня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000188 від 18.08.2022 року, про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, щодо ОСОБА_7 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4