ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 546/705/23

провадження № 51-5376км24

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

представника

цивільного відповідача ОСОБА_6

розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу представника цивільного відповідача Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» адвоката ОСОБА_6 на вирок Решетилівського районного суду Полтавської області від 3 червня 2024 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 30 вересня 2024 рокув кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Жовтневе Полтавського району Полтавської області, яка зареєстрована в АДРЕСА_1 та проживає в АДРЕСА_2 ,

засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Рух справи, короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені фактичні обставини

За вироком Решетилівського районного суду Полтавської області від 3 червня 2024 року, залишеним без змін 30 вересня 2024 року Полтавським апеляційним судом, ОСОБА_7 була засуджена за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами, а на підставі ст. 75 цього Кодексу її звільнено від відбування заходу примусу з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки й покладено на неї виконання обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Цивільний позов ОСОБА_8 (власниктранспортного засобу) задоволено частково, стягнуто з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» (далі - АТ) на користь ОСОБА_8 - 129187, 20 грн у рахунок компенсації матеріальної шкоди та 12259, 20 грн - витрат за проведення експертизи; залишки автомобіля DACIA SANDERO передано АТ.

Також вирішено цивільні позови прокурора, потерпілого ОСОБА_9 та питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні за викладених у вироку обставин порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим середньої тяжкості та тяжкі тілесні ушкодження.

Як установив суд, 28 грудня 2022 року близько 08:10, керуючи автомобілем CHEVROLET AVEO (реєстраційний номер НОМЕР_1 ), рухаючись по дорозі поблизу с. Білоконі Решетилівської ТГ Полтавського району Полтавської області, ОСОБА_7 порушила вимоги пп. 10.1, 14.2 «в» та п. 1.1 розділу 34 Правил дорожнього руху, внаслідок чого допустила зіткнення з автомобілем DACIASANDERO (реєстраційний номер НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_9 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) водію ОСОБА_9 були заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження, а пасажиру CHEVROLETAVEO малолітньому ОСОБА_10 - тяжкі.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі представник цивільного відповідача ОСОБА_6 просить на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) скасувати судові рішення в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_8 і відмовити в задоволенні її вимог до страхової компанії. Суть доводів скарги зводиться до того, що вказаний позов було розв`язано неправильно, усупереч положенням Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та практики Верховного Суду. На думку автора скарги, суди попередніх інстанцій невірно визначили суму страхового відшкодування за фізично знищений автомобіль DACIA SANDERO, залишки якого повернуто відповідачу. Скаржник також наголошує на відсутності в справі належного доказу щодо розміру збитків та вартості пошкодженого транспортного засобу після ДТП. Крім того, зазначає, що стягнута на користь позивача загальна сума перевищує ліміт відповідальності страховика за страховим полісом; ОСОБА_8 порушила встановлений порядок звернення для отримання відшкодування, не повідомила АТ про пригоду, не надала пошкоджене майно на огляд, а таке унеможливило виконання відповідних дій із визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. У цьому ж контексті вважає необґрунтованим стягнення з відповідача витрат за проведення експертизи. Разом із цим за змістом скарги, стягнуті на користь ОСОБА_8 кошти відповідачем виплачено.

На касаційну скаргу представник цивільного позивача ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_11 подав заперечення, в яких, наводячи аргументи, зазначає про неспроможність касаційних вимог та законність судових рішень.

Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення не надходило.

Позиції учасників судового провадження

У Суді представник цивільного відповідача підтримав подану касаційну скаргу; натомість прокурор уважав її необґрунтованою.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи, викладені в касаційній скарзі й у запереченнях, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК Суд переглядає судові рішення в межах касаційної скарги. За приписами п. 9 ч. 1 ст. 425 цього Кодексу цивільний відповідач або його представник має право на касаційне оскарження судових рішень у частині, що стосується вирішення цивільного позову.

Тому доведеність винуватості засудженої ОСОБА_7 , юридична оцінка діяння та справедливість призначеного покарання не перевіряються. Також не є предметом ревізії Суду правильність вирішення позовних вимог інших цивільних позивачів, які в касаційному порядку не оскаржували судових рішень.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

За положеннями ст. 128 вказаного Кодексу особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, має право під час кримінального провадження пред`явити цивільний позов до обвинуваченого або до юридичної особи, котра за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діянням винного. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається за правилами КПК, а якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з позовом не врегульовані цим Кодексом, застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК).

Вирішуючи цивільний позов ОСОБА_8 , суд додержав окреслені законодавчі положення.

Доводи скаржника стосовно неправильного вирішення цивільного позову ОСОБА_8 з огляду на розмір матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню АТ, не можна визнати прийнятними.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки одній особі з вини іншої, відшкодовується винною особою.

Однак, увипадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього (висновок Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата), постанова від 4 липня 2018 року в справі № 755/18006/15-ц).

Відповідно до ст. 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Положеннями ст. 30 згаданого закону передбачено, що транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно зі звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують його вартість до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця пригоди.

У цій справі встановлено, що внаслідок учинення водієм ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, власнику автомобіля DACIASANDERO - ОСОБА_8 було завдано майнової шкоди. На момент ДТП цивільна-правова відповідальність ОСОБА_7 була застрахована АТ «Страхова компанія «Країна». Згідно з умовами полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АР/2798302 (далі - Поліс) страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну становить 130 000 грн.

Під час судового розгляду заявленого в кримінальному провадженні цивільного позову ОСОБА_8 до АТ, позивачкою було заявлено клопотання про призначення автотоварознавчої експертизи. Згідно з висновком експерта № 12-03 від 17 квітня 2024 року ринкова вартість транспортного засобу DACIASANDERO на момент пошкодження становила 129187, 20 грн, а вартість відновлюваного ремонтуз урахуванням коефіцієнту фізичного зносу - 167154, 41 грн без урахування ПДВ, що є більшим, ніж вартість автомобіля.

Отже, виходячи з положень ст. 30 Закону № 1961-IV, ремонт зазначеного автомобіля є економічно необґрунтованим, тому він вважається фізично знищеним, із чим у судовому засіданні погодилася ОСОБА_8 .

У такій юридичній ситуації згідно з правовою позицією Великої Палати порядок відшкодування завданої позивачу шкоди відбувається в порядку, визначеному зазначеною нормою і позивач має передати залишки транспортного засобу відповідачу як особі, яка відповідає за завдану шкоду, чим набути право отримати від останнього відшкодування шкоди в розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП (див. постанову від 14 червня 2023 року в справі № 125/1216/20).

Таким чином, ухваливши рішення про стягнення з АТ на користь ОСОБА_8 в рахунок компенсації завданої матеріальної шкоди 129 187,20 грн (вартість автомобіля DACIASANDERO на момент пошкодження) та передачу його залишків страховій компанії, суд діяв відповідно до Закону № 1961-IVта практики Верховного Суду.

Не є слушними також посилання скаржника на відсутність у справі доказу щодо розміру збитків та вартості транспортного засобу після ДТП.

Виходячи із засади змагальності, сторони самостійно обстоюють свої правові позиції, мають рівні права на подання до суду клопотань, документів та інших доказів.

Як убачається з матеріалів справи, 11 березня 2024 року за клопотанням позивачки суд призначив автотоварознавчу експертизу. При цьому представник АТ., будучи учасником судового проводження, не виявив зацікавленості й не скористався своїм правом поставити на вирішення експерта питання щодо визначення вартості ліквідних залишків пошкодженого автомобіля і надалі не надав доказів на противагу висновку експерта № 12-03, яким була встановлена вартість DACIASANDERO на момент пошкодження та відновлюваного ремонту.

З огляду на приписи ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, серед іншого, розмір завданої матеріальної шкоди. У цій справі його визначено на підставі експертного висновку, отриманого у встановленому процесуальним законом порядку, а тому вказаний висновок є належним і допустимим доказом.

Попри твердження в касаційній скарзі, стягнуті за вироком на користь позивачки кошти в сумі 129 187,20 грн не перевищують ліміту страхового відшкодування, адже він згідно з умовами полісустановить 130 000 грн.

Поклавши на відповідача обов`язок по відшкодуванню понесених позивачкою витрат у розмірі 12259, 20 грн за проведення експертизи, що підтверджується наявною в справі квитанцією, суд вирішив питання розподілу витрат відповідно до приписів частин 1, 3 ст. 133, ст. 139 ЦПК. Аргументів, які би свідчили про порушення цих норм, у поданій скарзі немає.

Не можна визнати прийнятними і доводи скаржника про недодержання ОСОБА_8 установленого порядку звернення для отримання страхового відшкодування.

Статтею 61 КПК передбачено, що цивільний позивач має права та обов`язки, передбачені цим Кодексом для потерпілого, в частині, що стосуються цивільного позову.

Згідно з висновком Великої Палати, викладеного в постанові від 19 червня 2019 року (справа № 465/4621/16-к) для розгляду в межах кримінального провадження цивільного позову потерпілого до страховика про стягнення шкоди, завданої внаслідок учинення злочину за ст. 286 КК, попереднє звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному ст. 35 Закону № 1961-IV, не обов`язкове.

За матеріалами кримінального провадження про настання події ДТП, що містить ознаки страхового випадку, повідомила страховику засуджена ОСОБА_7 , яка уклала договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Одразу після ДТП належний ОСОБА_8 автомобіль DACIASANDERO був доставлений працівниками поліції на територію СПД № 1 ВП № 2 Полтавського РУП ГУНП, де зберігався до скасування арешту. Автор скарги не заперечує факту повідомлення засудженою страхового випадку і не зазначає про існування перешкод для огляду автомобіля за місцем його перебування представником АТ. Тому заперечення скаржника правомірності стягнення коштів через неповідомлення безпосередньо ОСОБА_8 страхову компанію про ДТП і не надання на огляд пошкодженого транспортного засобу, теж не можна вважати спроможними.

Ухвалений вирок у частині розв`язування цивільного позову ОСОБА_8 відповідає ст. 374 КПК.

Крім того, доводи представника цивільного відповідача про неправильне вирішення цивільного позову, подібні викладеним у касаційній скарзі, були предметом ревізії суду апеляційної інстанції. Цей суд у змагальній процедурі ретельно їх перевірив й умотивовано з наведенням положень закону, якими він керувався, залишив апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідає ст. 419 вказаного Кодексу.

Істотних порушень норм права, які тягнуть за собою обов`язкове скасування оспорюваних судових рішень під час здійснення провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.

Отже, подану представником цивільного відповідача касаційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів

ухвалила:

Вирок Решетилівського районного суду Полтавської області від 3 червня 2024 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу представника цивільного відповідача Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» адвоката ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_12