Номер провадження: 11-кп/813/1505/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7

захисника: ОСОБА_8 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок ІНФОРМАЦІЯ_1 від 10.02.2025року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки м. Ізмаїл, громадянки України, яка має вищу освіту, працює ФОП, має неповнолітню дитину, яка фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

- обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України у кримінальному провадженні № 0000327 від 07.07.2022 року,

установив

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції

Вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 , визнано винною у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та на підставі ч.5 ст. 74 КК України звільнено її від покарання (без його призначення), у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п.1 ч.1 ст. 49 КК України.

Цивільний позов, поданий представником адвокатом ОСОБА_10 , в інтересах ОСОБА_7 , до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_7 5000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.

В частині стягнення з ОСОБА_7 витрат, понесених потерпілою ОСОБА_7 на правничу допомогу відмовлено.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_7 не обирався.

Згідно оскаржуваного вироку, 04 липня 2022 року, приблизно о 08 год., ОСОБА_7 , знаходилась біля будинку АДРЕСА_2 . В цей час біля вказаного будинку знаходилась потерпіла ОСОБА_7 . Між ОСОБА_7 та ОСОБА_7 виник словесний конфлікт. В ході даного конфлікту на ґрунті неприязні у ОСОБА_7 виник умисел на заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень. Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_7 , діючи умисно, на ґрунті раптово виниклої особистої неприязні, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання ногою нанесла ОСОБА_7 три удари в область живота та стегна правої ноги. В результаті протиправних дій ОСОБА_7 , потерпілій ОСОБА_7 спричиненні легкі тілесні ушкодження, а саме: синці живота та правого стегна.

Дії обвинуваченої ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 1 ст. 125 КК України, за кваліфікуючими ознаками: умисне легке тілесне ушкодження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 вважає вирок суду незаконним, необґрунтованим, просить його скасувати та визнати її у пред`явленому обвинуваченні невинуватою, посилаючись на наступне.

Так, обвинувачена стверджує, що вона не набула статусу підозрюваної, а відтак прокурор не мав права звертатись до суду із обвинувальним актом відносно неї; докази, які суд прийняв до уваги, як докази винуватості є недопустимими; покази свідків не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки отримані в неналежний спосіб (свідок ОСОБА_11 є сином потерпілої та перебував увесь час в залі суду під час розгляду справи), а інші свідки також є родичами потерпілої, а тому їх покази не є правдивими та не можуть бути прийняті судом.

Також зазначає, що оскільки висновок суду про її винуватість є необґрунтованим, тому і вирішення цивільного позову також є незаконним.

Просить вирок відносно неї скасувати та виправдати.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданих апеляційних скарг

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачена ОСОБА_7 вимоги апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити. Захисник ОСОБА_8 апеляційну скаргу обвинуваченої підтримав, просив задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні апеляційного суду просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок залишити без змін.

Потерпіла ОСОБА_7 в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, натомість була представлена адвокатом ОСОБА_9 , який в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченої.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду

Частинами першою та другою ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

За ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ст. 94 КПК, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

В судовому засіданні суду 1-ої інстанції обвинувачена не визнала себе винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та пояснила суду, що з 2002 року вона жила за адресою: АДРЕСА_2 , поряд з батьками колишнього чоловіка. Вранці 04.07.2022 року хотіла піти до гаражу, для цього їй потрібно було пройти загальний двір, який відноситься до квартири матері її колишнього чоловіка ОСОБА_7 . Коли вона вийшла з квартири щоб підійти до гаражу, вона зрозуміла, що забула ключі від маленького двору, який огороджений. Коли вона вийшла приблизно о 08:00 годині у дворі були мати і батько її колишнього чоловіка, які мили двір. Її телефон був у руці, однак вона нікого не знімала. Вона перед калиткою пройшла, і свекруха мати її колишнього чоловіка підбігла та кричала на неї, щоб вона її не знімала. У них були постійні сварки, тому поліція їй рекомендувала все знімати на телефон. Свекруха ОСОБА_12 кричала, щоб вона не подавала на поділ майна, потім батьки колишнього чоловіка на неї почали кричати, ображати і кидались на неї. Потерпіла почала кричати їй, що вона не має відношення до хати, кричала, ображала її нецензурною лексикою. Вони її провокували на скандал. Такі ситуації у них регулярні, на які вона не відповідає. Потерпіла почала тікати та казати, що вона її вдарила. Вона знаходилась на відстані витягнутої руки від них, намагалася відходити, коли вони наближалися. Телефон вона тримала у руці, які тримала нахрест на грудях. Вона опинилась наче у пастці, бо не могла вийти, оскільки ключі забула від хвіртки. Коли мати її колишнього чоловіка почала кричати, вибіг її син ОСОБА_13 , я почала кричати сину ОСОБА_14 , щоб він знімав. Син зняв цю ситуацію, яка тривала декілька хвилин. Коли вибіг їхній молодший син ОСОБА_13 , тоді вона вже почала знімати. Вона захищалася, вони казали, щоб вона відчепилась, не лізла в стосунки, питали навіщо вона це робить. У неї був шок, і вона була сконцентрована лише на тому, щоб втекти від криків і скандалу. Вони втрьох перекрили їй прохід, вона злякалась та швидко забігла в дім. Вони її штовхали, а вона захищалася від садового шлангу, яким її намагалася вдарити свекруха, яка швидко до неї підійшла. Чоловік потерпілої не все бачив спочатку, він прибіг потім і почав захищати свекруху. Він вибіг і взяв садовий пістолет і на неї, вдарив її у груди. Молодший син потерпілої вибіг і хотів її затиснути, але вона змогла втекти і вже не чула, що вони їй казали. Вона особисто не може витримувати спокійно скандали. Вона забігла в дім і викликала «102», щоб поліція вплинула на батьків колишнього чоловіка, які продовжували кричати та бити у двері. О 08:15 годині вона телефонувала в поліцію. Вона розцінює цю ситуацію як мати захищає свого сина з приводу майна, яке вони ділять з колишнім чоловіком, з цього приводу наразі тривають судові процеси. Стверджує, що вона не чіпала потерпілу та не наносила їй тілесні ушкодження у виді синця стегна та живота. Вона сама злякалася, після того як їй зламав ніс колишній чоловік. Вона намагалася виходити з двору, коли нікого нема з родичів колишнього чоловіка. Зазначила, що вона працює 15 років, займається підприємницькою діяльністю. Вважає, що свідчення потерпілої та свідків неправдиві, це все було зроблено, щоб її спровокувати, є маніпуляцією, щоб ввести суд в оману, оскільки у них з колишнім чоловіком йде поділ майна, справа розглядається ІНФОРМАЦІЯ_3 . Потерпіла їй погрожувала щось з нею зробити, якщо вона звернеться до суду з цивільним позовом. Після цієї події вона через чотири дні Один раз їй коли розбив ніс колишній чоловік, вона забрала цивільний позов. Пам`ятає, що подія мала місце в понеділок, оскільки в цей день вона вихідна, а на наступний день у вівторок, вона вже бачила як свекруха ходила по кухні і готувала. Вона переживала за сина, і намагалася уникати зустрічі з потерпілою. В цей день після події вона бачила потерпілу. Вона особисто писала заяву в поліцію та писала пояснення. Вона викликала карету швидкої допомоги, оскільки від стресу у неї порушення дихання. Вони також викликали швидку і поліцію, але точно вона не пам`ятала. Цивільний позов не визнала.

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченою ОСОБА_7 , суд мотивував доведеність її вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, суд першої інстанції послався на досліджені під час судового розгляду докази, а саме:

- витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000327 від 07.07.2022 року, згідно якого 07.07.2022 року до ЧЧ ВП №5 ОРУП №1 надійшла заява від ОСОБА_7 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , в якій вона просить прийняти міри правового характеру до невстановленої особи, яка 04.07.2022 року, знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , нанесла заявниці тілесні ушкодження. Ступінь тяжкості встановлюється (ЖЄО №9166, 9168, 9189, 9345);

- рапорт ст. ДОП сектору превенції відділу поліції №5 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області капітана поліції ОСОБА_15 від 07.07.2022 року № 9345, про надходження на виконання матеріалів з ВП №5 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області, згідно яких ОСОБА_7 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , звернулась з заявою щодо прийняття заходів до колишньої дружини її сина гр. ОСОБА_7 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , та приблизно о 08 год. 00 хв., у дворі за місцем мешкання в ході конфлікту вдарила ногою її у область живота, тим самим нанесла тілесні ушкодження;

- рапорт старшого інспектора-чергового ВП №5 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_16 від 04.07.2022 року №9168, згідно якого 04.07.2022 року о 09 год. 52 хв. надійшло повідомлення зі служби « НОМЕР_1 » про те, що 04.07.2022 року за адресою: АДРЕСА_1 , колишня невістка вдарила свекруху ногою в черево (заявник Волощук БР11 з органів охорони здоров`я);

- заява ОСОБА_7 про вчинення кримінального правопорушення від 04.07.2022 року, зареєстрована 07.07.2022 року за №9168;

- рапорт старшого інспектора-чергового ВП №5 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_16 , 04.07.2022 року №9189, згідно якого 04.07.2022 року о 15 год. 01 хв., надійшло повідомлення зі служби « НОМЕР_1 » про те, що 04.07.2022 року о 14 год. 55 хв., за адресою: АДРЕСА_1 , заявник питав чому не має реєстрації його повідомлення, стосовно минулого повідомлення. Заявник: ОСОБА_11 ;

- супровідний лист дізнавача СД ВП №5 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_17 від 01.08.2022 року №60.5-99 про направлення постанови про проведення судово-медичної експертизи, за кримінальним провадженням № 0000327 від 07.07.2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, з додатками;

- постанова дізнавача СД ВП №5 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_17 про проведення судово-медичної експертизи від 25.07.2022 року;

- супровідний лист КУ « ІНФОРМАЦІЯ_4 » №960-04 від 07.09.2022 року, про направлення до ВП №5 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області висновку експерта №960 від 01.08.2022 року;

- висновок експерта №960 від 01.08.2022 року, згідно якого у гр-ки ОСОБА_7 виявлені наступні тілесні ушкодження: синці живота та правого стегна. Дані ушкодження утворилися від дії тупих, твердих предметів, індивідуальні особливості яких в ушкодженнях не відобразились. Не виключено, що ці ушкодження могли утворитися в результаті нанесення ударів ногами у взутті так і іншим предметом. В розпорядженні експерта відсутні відомості судово-медичні дані, щодо спричинення тілесних ушкоджень при падінні з висоти власного зросту. Судячи за морфологічними властивостями ушкоджень (синці-червоного та синього кольору), на момент огляду експерта (04-06.07.2022 року) вони могли бути заподіянні 04.07.2022 року. Зазначенні ушкодження не були небезпечними для життя, як в сукупності, так і окремо мають незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6-ти днів, і за цим критерієм, відповідно до п.п. 2.3.5 і 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 р.) відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Загальний термін лікування гр. ОСОБА_7 (з моменту звернення до лікувального закладу до моменту закінчення амбулаторного лікування) понад 6-ти днів пов`язаний не з тяжкістю отриманої травми, а з наявністю та загостренням попередньої, не пов`язаної з перенесеною травмою, патології з боку нирок («Сечокам`яна хвороба. Каміння обох нирок. Калукульозний піелонефрит, загострення»), що призвело до подовження звичайних термінів лікування. Тому, згідно п. 4.7 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» 1995 р., загострення попередніх травмі захворювань не може бути враховано при визначені ступеня тяжкості тілесних ушкоджень;

- копія паспорта ОСОБА_7 ;

- вимога ІНФОРМАЦІЯ_5 №221 від 14.09.2022 року, стосовно ОСОБА_7 , згідно якої остання є не судимою особою;

- акт судово-медичного обстеження №789/204 від 04.07.2022 року, згідно якого на підставі даних судово-медичного обстеження гр-ки ОСОБА_7 , та даних медичної документації на неї, у гр-ки ОСОБА_7 виявлені наступні тілесні ушкодження: синці живота та правого стегна. Дані ушкодження утворилися від дії тупих, твердих предметів, індивідуальні особливості яких в ушкодженнях не відобразились. Судячи за морфологічними властивостями ушкоджень (синці червоного та синього кольору), вони могли бути заподіянні 04.07.2022 року. Зазначені ушкодження не були небезпечними для життя, як в сукупності, так і окремо, мають незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6-ти днів, і за цим критерієм, відповідно до п.п. 2.3.5 і 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» 1995 р., відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень;

- заява ОСОБА_7 від 04.07.2022 року до КУ « ІНФОРМАЦІЯ_4 » про проведення судово-медичного обстеження;

- договір на проведення судово-медичного обстеження ОСОБА_7 від 04.07.2022 року;

- акт про виконання робіт на платній основі виданого ОСОБА_7 Генеральним директором ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_18 ;

- довідка « ІНФОРМАЦІЯ_7 » від 04.07.2022 року №9306, згідно якої ОСОБА_7 , поставлено діагноз тупа травма живота;

- FAST протокол №6645 КНП « ІНФОРМАЦІЯ_8 » стосовно ОСОБА_7 від 04.07.2022 року;

- консультаційний висновок спеціаліста від 07.07.2022 року, згідно якого ОСОБА_7 встановлено діагноз МКБ, каміння обох нирок. Калукульозний піелонефрит активне протікання;

- протокол обстеження ІНФОРМАЦІЯ_9 №58816 від 07.07.2022 року нирок ОСОБА_7 ;

- протокол обстеження ІНФОРМАЦІЯ_10 та малого тазу №58799 від 05.07.2022 року;

- аналіз крові ОСОБА_7 №13 від 06.07.2022 року;

- аналіз сечі загальний №21 від 06.07.2022 року ОСОБА_7 ;

- клінічний аналіз крові №27 від 06.07.2022 року ОСОБА_7 .

Окрім того, під час судового розгляду була допитана потерпіла ОСОБА_7 , яка пояснила, що з 04.07.2022 року приблизно о 08:00 годині після дощу у дворі стояла вода по щиколотку, вони з чоловіком мили двір, коли в цей час вибігла ОСОБА_19 її колишня невістка, яка почала їх знімати і фотографувати. Її чоловік ОСОБА_20 не витримав та почав робити ОСОБА_19 зауваження, щоб вона їх не знімала. Вона їх провокувала, ображала, стояла біля воріт, казали що вони її не пускають. Вона просила ОСОБА_19 прибрати телефон, однак остання не реагувала. Після чого ОСОБА_21 почала наносити їй удари, близько трьох ударів ногами в область паху, живота і в праву сторону ноги, від яких вона присіла, після чого у неї залишилися синці, що проявлялися десь тиждень. Її чоловік ОСОБА_22 і син ОСОБА_13 намагалися її підняти та бачили цей конфлікт з ОСОБА_23 . Вони всі довго терпіли від ОСОБА_19 образи та знущання. Вона не дає їм жити спокійно, соромить їхню родину. Після конфлікту ОСОБА_19 пішла до себе додому. Чоловік та син викликали швидку допомогу для неї. Інтосана завезла її у ІНФОРМАЦІЯ_11 , вона навіть здавала аналізи на вміст алкоголю в організмі. Їй відкрили лікарняний та вона лікувалась майже місяць. У неї напередодні було проведено полосну операцію. Спочатку у неї не так сильно боліло, а потім вона не могла ходити і спати. Її син, чоловік і сусіди бачили на ній тілесні ушкодження. Після конфлікту вони і ОСОБА_19 викликали поліцію. ОСОБА_7 часто робила їм скандали. Цивільний позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити.

В судовому засіданні було також допитано під присягою свідків: ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , яких було попереджено про кримінальну відповідальність, які загалом узгоджуються між собою та з обставинами, встановленими у кримінальному провадженні, тому колегія суддів не знаходить підстав ставити під сумнівів їх правдивість.

Натомість, суд зазначив, що свідок захисту ОСОБА_25 є сином обвинуваченої ОСОБА_7 , тому його показання суд вважав необ`єктивними та оцінив їх критично. Крім того, даний свідок вказував на те, що у нього є відеозапис цієї події та сторона захисту зазначала, що має намір долучити його до матеріалів кримінального провадження, однак протягом усього судового розгляду такий відеозапис суду не було надано.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_7 про те, щопокази свідків не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки отримані в неналежний спосіб (свідок ОСОБА_11 є сином потерпілої та перебував увесь час в залі суду під час розгляду справи), а інші свідки також є родичами потерпілої, а тому їх покази не є правдивими та не можуть бути прийняті судом, апеляційним судом встановлено наступне.

За позицією об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеною в постанові від 03 квітня 2023 року у справі № 537/984/20 (провадження № 51-1747кмо22), в основі апеляційного перегляду судового рішення лежить перевірка його обґрунтованості й законності, задля чого апеляційний суд наділений відповідними процесуальними можливостями, ключовою із яких є перевірка повноти і правильності встановлення судом першої інстанції обставин кримінального провадження за результатами дослідження та оцінки доказів. Водночас лише в тій ситуації, коли суд апеляційної інстанції вбачає, що доводи в апеляційній скарзі щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження виглядають обґрунтованими та потребують перевірки, він таку перевірку здійснює із дотриманням вимог ст. 404 КПК шляхом повторного дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження.

При цьому, незгода сторони захисту з показаннями свідків та письмовими доказами у справі, не є підставою для повторного дослідження цих доказів. Під час апеляційного перегляду у суду не виникає обов`язку досліджувати докази з дотриманням засади безпосередності, якщо він по-іншому не тлумачить докази, досліджені в суді першої інстанції. Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося в місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду.

Обвинувачена ОСОБА_7 , а також її захисник ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду клопотань про повторне дослідження доказів та допит свідків не заявляли.

Разом з тим, зі змісту журналів судового засідання вбачається, свідок ОСОБА_11 був присутнім в судових засіданнях суду 1-ої інстанції, під час яких не встановлювались фактичні обставини кримінального провадження.

Згідно зі ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення.

Згідно зі ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд 1-ої інстанції, розглянувши кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України за кваліфікуючими ознаками - умисне легке тілесне ушкодження.

Зазначені у вироку докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та не викликають сумнівів у їх достовірності, а доводи сторони захисту про протилежне колегія суддів вважає безпідставними.

Щодо показань свідків, захист вказував на те, що показання, надані ними в судовому засіданні, не можуть бути покладені в основу вироку, оскільки свідки є родичами потерпілої.

Апеляційний суд відхиляє такі твердження обвинуваченої та наголошує, що ці доводи захисту стосуються питання достовірності показань свідків, перевірка яких показала те, що ці показання в цілому були послідовними і узгоджувались між собою та з обставинами, встановленими у кримінальному провадженні, тому колегія суддів не знаходить підстав ставити під сумнівів їх правдивість.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 про те, що вона не набула статусу підозрюваної, а відтак прокурор не мав права звертатись до суду із обвинувальним актом відносно неї, апеляційний суд їх відхиляє.

Так, захист вказує на те, що вручене ОСОБА_7 04.10.2022 року в присутності її захисника - адвоката ОСОБА_8 дізнавачем СД ВП № 5 ОРУП №1 ГУН в Одеській області ОСОБА_28 письмове повідомлення про підозру не відповідає вимогам п. 8 ч. 1 ст. 277 КПК України, оскільки не підписане ані дізнавачем, ані прокурором. Про відсутність у врученому ОСОБА_7 письмовому повідомленні про підозру підписів дізнавача та прокурора вказано (власноручно написано) захисником ОСОБА_7 - адвокатом ОСОБА_8 у примірнику цього повідомлення, який знаходиться у сторони обвинувачення у присутності дізнавача ОСОБА_28 під час його вручення.

Після вчинення захисником зауваження щодо відсутності у врученому ОСОБА_7 повідомленні про підозру підписів дізнавача та прокурора дізнавач ОСОБА_28 поставив свій підпис у врученому примірнику повідомлення про підозру чим не заперечував та фактично погодився із зауваженням захисника щодо відсутності у цьому повідомленні підписів вищевказаних посадових осіб.

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст. 276 КПК повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому ст. 278 КПК, у випадку наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Письмове повідомлення про підозру в порядку, передбаченому ст.ст. 276-278 КПК, у відповідності до положень п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК, є початковим моментом притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Відповідно до вимог п. 10 ч. 1 ст. 303 КПК на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора: повідомлення слідчого, дізнавача, прокурора про підозру після спливу одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку або два місяці з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду з обвинувальним актом підозрюваним, його захисником чи законним представником.

Водночас, апеляційний суд враховує, що вручене ОСОБА_7 04.10.2022 року в присутності її захисника - адвоката ОСОБА_8 дізнавачем СД ВП № 5 ОРУП №1 ГУН в Одеській області ОСОБА_28 письмове повідомлення про підозру стороною захисту на досудовому провадженні оскаржене не було, такі доводи були заявлені захисником вже під час судового розгляду та обґрунтовано відхилені судом, тоді як до апеляційної скарги не додане таке повідомлення задля перевірки колегією суддів тверджень обвинуваченої, а в апеляційному порядку переглядається кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125КК України після постановлення вироку, отже вона має статус обвинуваченої.

Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_7 про те, що суд обґрунтував вирок недопустимими доказами, зокрема актом судово-медичного обстеження №789/204 від 04.07.2022 року та висновком експерта №960 від 01.08.2022 року, які отримані в поза процесуальній спосіб, апеляційним судом встановлено наступне.

Згідно з положеннями ст. 86, ст. 87 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Критеріями допустимості доказів є, зокрема, належні джерело, суб`єкт, процесуальна форма, фіксація та належні процедура й вид способу формування доказової основи. Тобто, надаючи оцінку доказам, суд перевіряє дотримання, передбаченого кримінальним процесуальним законом, порядку їх отримання.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 25 лютого 1994 року № 4038-XII «Про судову експертизу» судова експертиза це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Як убачається з вироку, місцевим судом установлено, що в рамках даного кримінального провадження була проведена судово- медична експертиза, висновок якої №960 від 01.08.2022 року покладений в основу вироку.

Суд 1-ої інстанції, дослідивши висновок експертизи, визнав її належними і допустимим доказами та поклав в основу обвинувального вироку.

Натомість, Акт судово-медичного обстеження №789/204 від 04.07.2022 року був підставою для реєстрації кримінального провадження та в подальшому, дізнавачем була призначена відповідна експертиза на підставі відповідної постанови в межах досудового розслідування кримінального провадження.

Вказаний висновок апеляційного суду узгоджується із позицією Верховного суду, викладеною в постанові від 30.04.2020 у справі № 640/19897/16-к (провадження № 51-6241км19) про те, що заявник має право подавати на підтвердження своєї заяви речі і документи як до внесення відомостей до ЄРДР, так і на досудовому розслідуванні.

Апеляційний суд, перевіряючи матеріали кримінального провадження, не погоджується з твердженнями захисника щодо незаконності та недопустимості висновку зазначеної експертизи, з огляду те, що такі доводи сторони захисту не підтверджуються матеріалами справи та не були доведені в суді апеляційної інстанції. При цьому, апеляційний суд враховує, що експертиза була призначена на підставі відповідної постанови органу досудового розслідування, в якій було зазначено всі вихідні дані, які встановлені з наявних матеріалів кримінального провадження та медичної документації потерпілої.

Одночасно, апеляційним судом також встановлено, що експерт, який здійснював вищенаведене експертне дослідження, попереджений про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України за надання завідомо неправдивого висновку, відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків та невиконання інших обов`язків експерта.

Право потерпілого надавати докази слідчому протягом кримінального провадження передбачено п. 3 ч. 1 ст. 56 КПК, що і було зроблено у цьому кримінальному провадженні.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 28.01.2020, справа №359/7742/17, докази можуть визнаватися недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

Ураховуючи вищенаведене, а також те, що зазначене експертне дослідження було проведено атестованим експертом сектору судово-медичних досліджень, який має відповідну освіту, а також спеціальну експертну підготовку з правом проведення судових експертиз за спеціальностями, який попереджений про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України за надання завідомо неправдивого висновку і відмову без поважних причин від виконання покладеного на нього обов`язку, та що його висновок, згідно з вироком, узгоджується з іншими наявними в матеріалах кримінального провадження доказами, у колегії суддів відсутні підстави вважати, що судово-медична експертиза з виявлення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 №960 від 01.08.2022 року була проведена неналежним чином, а її висновки є необ`єктивними або такими, що надані всупереч вимогам статей 101, 102 КПК України.

На підставі статей 3, 56 КПК потерпіла є стороною кримінального провадження і має право подавати докази не тільки суду, але й і слідчому. Крім того, за правилами ч. 2 ст. 84 вказаного Кодексу показання потерпілої є процесуальним джерелом доказу. Отже, виходячи із законодавчих норм, потерпіла наділена правом безпосередньо надавати слідчому медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються шкоди її здоров`ю, завданої злочином, а слідчий зобов`язаний прийняти ці документи для виконання завдань кримінального провадження та з`ясування всіх обставин, що згідно зі ст. 91 КПК належать до предмета доказування, у тому числі шляхом призначення судово-медичної експертизи за медичною карткою, отриманою від указаної сторони. У такому випадку разом із відповідною постановою слідчий скеровує до експертної установи медичну документацію, яка є об`єктом експертного дослідження. За інших обставин, тобто якщо потерпіла не згодна надати наявні в її розпорядженні необхідні документи, для отримання дозволу на тимчасовий доступ до них слідчий, застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження, звертається до суду за правилами глави 15 розділу II КПК.

Окрім того, колегія суддів враховує висновки ОП ККС Верховного Суду, викладені в постанові у справі № 754/14281/17 (провадження № 51-218кмо19), а також у постанові від 18.06.2020 року у справі № 740/2536/17, згідно яких суд дійшов висновку, що аргументи засудженого та захисника в касаційній скарзі про недопустимість як доказу висновку експерта (щодо виявлених тілесних ушкоджень у потерпілої) через невідкриття на стадії виконання ст. 290 КПК України медичних документів, на яких ґрунтується експертне дослідження, є неприйнятними.

Водночас, Верховний суд звернув увагу на те, що як убачається з матеріалів провадження, висновок експерта був складений на підставі постанови слідчого і для проведення цього висновку було надано медичну картку стаціонарного хворого потерпілого. Будь-яких заперечень з приводу надання медичної документації для проведення експертизи потерпілий не висловлював. А тому твердження сторони захисту, що медична документація, покладена в основу висновку експерта, отримана з порушенням вимог КПК, не ґрунтуються на вимогах закону.

При цьому, апеляційний суд враховує, що в матеріалах кримінального провадження міститься медична документація, яка свідчить про те, що ОСОБА_7 проходила медичне обстеження, яка в свою чергу була покладена в основу зазначеного Акту та в подальшому висновку експерта.

Частиною 2 ст. 17 КПК передбачено, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання апеляційного суду, у кримінальному провадженні щодо обвинуваченої ОСОБА_7 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, суд 1-ої інстанції обґрунтовано висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Щодо вимог апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_7 про необхідність скасування вироку суду та постановлення виправдувального вироку, апеляційний суд враховує, що сторона захисту, зазначаючи в апеляційній скарзі про невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, мотивування вироку неналежними доказами, не заявляла клопотання про повторне дослідження доказів, не навела перелік підстав для ухвалення нового вироку, передбачений ч. 1 ст. 420 КПК України, у зв`язку з чим апеляційний суд проведений лише в межах доводів поданої апеляційної скарги та позбавлений можливості надати іншу оцінку доказам, які безпосередньо не досліджувались під час апеляційного розгляду.

При призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального проступку, особу винної та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до ст.12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст.125 КК України, є проступком, який карається штрафом до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк до двохсот годин, або виправними роботами на строк до одного року.

ОСОБА_7 є громадянкою України, офіційно працевлаштована, має реєстрацію та постійне місце проживання в Одеській області, з вищою освітою, вперше притягується до кримінальної відповідальності, має на вихованні неповнолітнього сина ОСОБА_25 .

Відповідно до ст.ст. 66, 67 КК України, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_7 , судом не встановлено.

З огляду на викладене, враховуючи ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу обвинуваченої, її ставлення до вчиненого, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, суд 1-ої інстанції вважав за необхідне визнати ОСОБА_7 винною у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України та звільнити її від покарання на підставі ч.5 ст. 74 КК України, оскільки на час ухвалення вироку з моменту вчинення кримінального проступку пройшло більше двох років, тобто закінчилися строки давності, передбачені п.1 ч.1 ст. 49 КК України.

Згідно ч. 5 ст. 74 КК України особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06 грудня 2021 року (справа № 521/8873/18, провадження № 51-413 кмо 21), за змістом п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, частинами 1, 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК України суди першої та апеляційної інстанцій мають обов`язок відповідно роз`яснити особі, яка притягується до кримінальної відповідальності, що на момент судового розгляду чи апеляційного перегляду закінчились строки давності притягнення цієї особи до кримінальної відповідальності, що є правовою підставою, передбаченою ст. 49 КК України, для звільнення особи від кримінальної відповідальності у порядку, передбаченому КПК України, і таке звільнення є підставою для закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, а також право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави та наслідки такого заперечення.

Нероз`яснення судом першої чи апеляційної інстанцій відповідно до вимог ст. 285 КПК України зазначених обставин є порушенням вимог кримінального процесуального закону, що потягнуло неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, на момент ухвалення вироку суду минули строки давності, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

В судовому засіданні суду 1-ої інстанції обвинуваченій було роз`яснено право на закриття кримінального провадження у зв`язку із спливом строку притягнення до кримінальної відповідальності, проте обвинувачена ОСОБА_7 заперечувала проти закриття кримінального провадження та просила її виправдати.

Наполягала на цьому ОСОБА_7 і в суді апеляційної інстанції після роз`яснення їй колегією суддів права заявити таке клопотання в апеляційному суді, таким чином, обвинувачена підлягала звільненню від відбування покарання.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_7 про необхідність відмови в задоволенні цивільного позову, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Так, представником потерпілої - адвокатом ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_7 було подано цивільний позов до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000 грн., заподіяної внаслідок кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та стягнення витрат на правову допомогу.

Судом 1-ої інстанції цивільний позов був задоволений частково та стягнуто з обвинуваченої на користь потерпілої моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом в КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

За правилами ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Апеляційний суд в частині розгляду цивільного позову представника потерпілої погоджується із прийнятим рішенням про необхідність його часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. До збитків, ч.2 п.1 вказаної статті відносить витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. 4.1.

При визначенні розміру моральної шкоди, необхідно враховувати велику кількість різноманітних факторів. Частина з них передбачена в ст. 23 ЦК України, а саме: характер правопорушення; глибина фізичних та душевних страждань; погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації; ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інших обставин, які мають істотне значення.

Обов`язковими вимогами при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Апеляційний суд вважає правильним висновок суду 1-ої інстанції про те, що з урахуванням характеру правопорушення яке є умисним, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини ОСОБА_7 , з урахуванням вимог розумності і справедливості, що на користь потерпілої має бути стягнуто 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Потерпілою стороною не доведено перед судом заподіяння моральної шкоди саме у розмірі, заявленому у позові, а також такого матеріального стану відповідача, який би свідчив про його спроможність реально задовольнити вимоги потерпілої. Відтак, зазначений розмір задоволених судом позовних вимог, на думку апеляційного суду, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а також не порушує баланс між правами обвинуваченої, з одного боку, та інтересами потерпілої, з іншого.

Відповідно до приписів п. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Таким чином, ретельно перевіривши всі доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 , апеляційний суд вважає їх такими, що не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки 1-ої інстанції дослідив обставини справи в повному обсязі, обґрунтування у вироку основані на досліджених матеріалах кримінального провадження, тому підстави для зміни або скасування вироку відсутні.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 409, 413, 414, 418, 420, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 10.02.2025року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4