Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/249/25 Головуючий у суді І інстанції ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст. 121 КК України Доповідач у суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2025 року. м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні дистанційно в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження № 0001053 стосовно ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК України за апеляційними скаргами прокурора та адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах потерпілого ОСОБА_8 на вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 січня 2025 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Марто-Іванівка міста Олександрії Кіровоградської області, українця, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, на утриманні неповнолітніх та малолітніх дітей не маючого, не працюючого, військовослужбовця, який проходить службу на посаді командира відділення інженерної розвідки військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_8 матеріальну шкоду в розмірі 3 243 (три тисячі двісті сорок три) гривні 06 копійок. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_8 моральну шкоду в розмірі 80 000 (вісімдесят тисяч) гривень 00 копійок.

За участі учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_10 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи та юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого, просить вказаний вирок районного суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.121 КК України та призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі. В іншій частині вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09.01.2025 відносно ОСОБА_6 залишити без змін. В обґрунтування апеляції зазначив, що вирок районного суду щодо ОСОБА_6 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, неправильному застосуванню закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з наступних підстав.

Застосовуючи до ОСОБА_6 міру покарання у виді позбавлення волі із застосуванням іспитового строку за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, суд своє рішення мотивував тим, що при призначенні ОСОБА_6 покарання суд згідно з вимогами ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Однак, із вказаними висновками суду погодитися неможливо виходячи з наступного. Призначаючи покарання суд помилково визнав обставинами, які пом`якшують покарання та передбачені ст. 66 КК України у вигляді щирого каяття.Однак, у вказаному кримінальному провадженні з моменту вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 заперечував причетність до вчинення та не надавав можливість ефективного встановлення обставин справи (повідомляв про напад на нього потерпілого ОСОБА_8 та здійснення ним заходів щодо самозахисту від нападу потерпілого). Вже після отримання інформації щодо наявності доказів його причетності до вчиненого злочину останній визнав причетність, проте до останнього стверджував про самооборону, неправомірність дій потерпілого, необхідність захисту своїх прав. Разом з тим, факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження, як і факт посилання суду в мотивувальній частині на активне сприяння розкриттю злочину. Проте, у даному кримінальному провадженні такі докази відсутні. Тобто, дії, вчинені ОСОБА_6 не свідчать про щирість, а вказують про бажання уникнути кримінальної відповідальності та відбування покарання у вигляді позбавлення волі. Окрім того, ОСОБА_6 жодних заходів щодо відшкодування завданої моральної та матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_8 не вжив і тільки в судовому засіданні здійснив формальне вибачення для створення уявної ілюзії його розкаяння. Також зазначив, що потерпілий ОСОБА_8 в судовому засіданні стверджував, що на його думку ОСОБА_6 не виправиться без ізоляції від суспільства. Навіть позитивна характеристика, відсутність перебувань на обліках у лікарів нарколога та психіатра не можуть бути визнані достатніми підставами для застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК та звільнення від відбування призначеного покарання. Більше того, встановлені судом обов`язки у вигляді періодичної явки для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомлення уповноваженого органу з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, очевидно не зможуть виправити та утримати ОСОБА_6 від вчинення подібних кримінальних правопорушень, що вказує на нівелювання приписів ст. 50, 65 КК України.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 просить вказаний вирок скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання у виді 8 років позбавлення волі. В частині часткового задоволення цивільного позову ОСОБА_8 вирок змінити та задовольнити цивільний позов у повному обсязі. Стягнути зі ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 , завдану злочином матеріальну шкоду в розмірі 3243 грн. та моральну шкоду в розмірі 500 000 грн. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що обвинувачений не тільки не усвідомив у повній мірі свою провину у вчиненому злочині, а й намагався ввести суд в оману стосовно фактичних обставин скоєного кримінального правопорушення. Вважає, що не заслуговують на увагу суду і його доводи щодо щирого каяття у вчиненому, оскільки за період з дня вчинення кримінального правопорушення по день постановлення вироку ні він, ні його родичі жодного разу не поцікавилися станом здоров`я потерпілого, не запропонували йому допомоги. Часткове відшкодування заподіяної злочином шкоди у розмірі 3000 грн. було здійснене лише у грудні 2024 року. Вибачення у потерпілого ОСОБА_6 попросив лише у судовому засіданні, яке відбулося 09 січня 2025 року. Зазначені обставини свідчать про нещирість розкаяння у вчиненому злочині та небажання вибачатися перед потерпілим. Визнання ним цивільного позову ОСОБА_8 в частині відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000 грн. також свідчить про те, що обвинувачений не розкаявся у скоєному злочині. Безпідставним вважає і вирок місцевого суду в частині визначеного розміру матеріального відшкодування спричиненої потерпілому моральної шкоди. Після отримання описаних вище тілесних ушкоджень ОСОБА_8 був госпіталізований до КП «Центральна міська лікарня м. Олександрії» Олександрійської міської ради, де йому була надана невідкладна медична допомога. Потерпілий перебував на стаціонарному лікуванні у період з 08 по 13 червня 2024 року та протягом періоду лікування був позбавлений можливості вести звичний спосіб життя, проводити час з друзями, спілкуватися з рідними та знайомими, відвідувати різні заклади, займатися суспільно корисною працею. Крім того, значної душевної травми ОСОБА_8 зазнав, дивлячись на те, як болісно реагують на його безпорадний стан рідні та близькі. До цього часу потерпілий відчуває хвилювання та дискомфорт, остерігається великих компаній та осіб напідпитку, лякається гучних або різких звуків, постійно знервований, швидко дратується, погано спить уночі. Зазначені обставини є наслідком отриманих ним тілесних ушкоджень. Нападник діяв раптово, зухвало, мав фізичну перевагу над потерпілим, діяв за допомогою заздалегідь підготовленого ножа, не залишивши потерпілому жодного шансу на достойний супротив. Зазначені обставини призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагають від ОСОБА_8 докладання додаткових зусиль для організації власного життя. З огляду на зазначене розмір матеріального відшкодування завданої потерпілому моральної шкоди визначений на рівні 500 000 грн., з яких 23 000 грн. на час подачі апеляційної скарги відшкодовано. Вважає зазначений розмір матеріального відшкодування моральної шкоди реальним, розумним та справедливим.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у тому, що він, будучи командиром відділення інженерної розвідки військової частини НОМЕР_1 , умисно, діючи в порушення вимог ст. ст. 3, 65, 68 Конституції України, ст. ст. 2, 11, 16, 17, 127, 128, 130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 08.06.2024 близько 05.00 год, перебуваючи у щорічній основній відпустці та поза виконанням своїх обов`язків з несення військової служби, відпочивав біля будинку АДРЕСА_2 , де вживав алкогольні напої. Під час розпиття спиртного, знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, до останнього підійшов раніше йому незнайомий ОСОБА_8 , з яким виникли неприязні відносини та сталася сварка, яка переросла в бійку. Після того, діючи умисно на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, реалізовуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень, ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, обравши знаряддям вчинення злочину ніж, який попередньо мав при собі, витяг його із-за поясу ззаду та тримаючи ніж у правій руці наніс не менше 3-х ударів в область голови та тулуба ОСОБА_8 , спричинивши йому тілесні ушкодження у вигляді: рани по передній поверхні грудної клітини зліва на рівні 6-міжребір`я по передньо-паховій лінії, яка проникає в плевральну порожнину, лівобічний пневмоторакс; рани в ділянці обличчя, рани по зовнішній поверхні правого передпліччя. Проникаюча рана грудної клітини відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що є небезпечні для життя в момент їх заподіяння. Рана в ділянці лівої щоки та правого передпліччя належить до категорії легких тілесних ушкоджень, які викликали короткочасний розлад здоров`я строком понад 6 до 21 доби. Після отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_8 самостійно пішов з місця події та звернувся до Комунального підприємства «Центральна міська лікарня м. Олександрія» Олександрійської міської ради Кіровоградської області для надання медичної допомоги. ОСОБА_6 в свою чергу з місця вчинення злочину зник, направившись в бік місця мешкання, забравши ніж із собою.

Заслухавши доповідача, в дебатах прокурора, який підтримав доводи поданої апеляційної скарги у повному обсязі та просив вирок суду першої інстанції скасувати, не заперечував щодо задоволення вимог апеляційної скарги представника потерпілого, представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 , який підтримав доводи поданої ними та прокурором апеляційної скарги у повному обсязі та просив вирок суду першої інстанції скасувати, обвинуваченого та в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_10 , які заперечували стосовно задоволення апеляційних скарг, дослідивши матеріали кримінального провадження, зваживши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Вирок є обґрунтованим, якщо він ухвалений судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є вирок, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, за обставин, викладених у вироку, підтверджуються сукупністю зібраних органами досудового розслідування доказами.

Колегія суддів вважає, що дослідивши у сукупності зібрані по кримінальному провадженню докази, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що вину обвинуваченого ОСОБА_6 доведено повністю та правильно кваліфікував його дії за ч.1 ст.121 КК України як нанесені умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечному для життя в момент заподіяння.

При цьому, враховуючи те, що фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій в апеляційних скаргах прокурора та представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 не оспорюються, а тому колегією суддів відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України не переглядаються.

Зі змісту апеляційних скарг убачається, що прокурор та представник потерпілого фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання.

Відповідно до вимог ст.ст.50,65 КК України та роз`яснюючих положень п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

У постанові від 06 лютого 2020 року (справа № 756/6268/18, провадження №51-1763 км 19) ККС ВС зазначив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й в межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

На переконання більшості колегії суддів, суд першої інстанції дотримався наведених вимог закону.

При вирішенні питання про призначення покарання ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, яке у відповідності до норм ст.12 КК України, є тяжким злочином, його суспільну небезпеку та наслідки, конкретні обставини, зокрема, поведінка потерпілого, який спровокував конфлікт та спосіб вчинення злочинних дій, ставлення обвинуваченого до вчиненого, який повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, частково відшкодував завдану шкоду.

Належно враховано судом й характеризуючі особу обвинуваченого дані, зокрема, те, що ОСОБА_6 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, брав безпосередню участь в антитерористичній операції, згідно зі службовою характеристикою, наданою безпосереднім начальником, затвердженою командиром військової частини НОМЕР_1 17.09.2024, сержант ОСОБА_6 перебуває у розпорядженні військової частини НОМЕР_1 , має нагороди, за час проходження військової служби зарекомендував себе професійним та дисциплінованим військовослужбовцем, дисциплінарних стягнень по факту вживання алкогольних (наркотичних) речовин до цих пір не мав.

Обвинувачений зазначив, що він був учасником антитерористичної операції у 2014-2017 роках, а на момент скоєння кримінального правопорушення був діючим військовослужбовцем та брав участь у захисті України з лютого 2022 року, тобто з перших днів повномасштабного вторгнення та бажає продовжити проходження військової служби, щоб мати можливість відшкодувати завдану потерпілому шкоду.

Згідно з досудовою доповіддю ризик вчинення ОСОБА_6 повторного кримінального правопорушення органом пробації оцінюється як середній та ризик небезпеки для суспільства оцінюється як високий. Проте, на думку органу пробації, виконання покарання у громаді можливе, однак за умови здійснення з боку органу пробації інтенсивного нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень.

В якості обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне часткове відшкодування шкоди.

В якості обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.67 КК України, суд визнав вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Європейський суд з прав людини, у справі "Скоппола проти Італії" від 17.09.2009 зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. У справі "Бакланов проти росії" від 09.06.2005 та "Фрізен проти росії" від 24.03.2005, суд зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним", а у справі "Ізмайлов проти росії" від 16.10.2008 суд встановив, що "для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий і надмірний тягар для особи".

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів більшістю голосів погоджується з встановленими судом обставинами, які впливають на вид і розмір покарання, й вважає, що покарання ОСОБА_6 призначене у виді позбавлення волі, в межах санкції кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, із застосуванням положень ст.75 КК України, за своїм видом і розміром є таким, що відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а тому підстав вважати призначене покарання явно несправедливим в наслідок м`якості у суду не має.

На переконання апеляційного суду, призначене ОСОБА_6 покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням, всупереч доводам апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого, буде достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Також не обґрунтовані доводи прокурора та представника потерпілого про відсутність у обвинуваченого щирого каяття, оскільки, на їх думку, ОСОБА_6 жодних заходів щодо відшкодування завданої моральної та матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_8 не вжив.

В той же час, апеляційний суд звертає увагу, що щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину, має вказувати на справжнє засудження свого діяння, визнання його антисуспільного характеру, про що мають свідчити і об`єктивні дані щодо поведінки такої особи, ставлення до вчиненого, аспектів відшкодування шкоди тощо.

Крім того, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРКП (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність щирість каяття.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів більшістю голосів вважає, що в діях ОСОБА_6 наявне щире каяття, оскільки, в судовому засіданні було встановлено, що обвинувачений дійсно намагався виправити ситуацію, до постановлення вироку останній частково відшкодував заподіяну шкоду в сумі 3000 гривень. На підтвердження своїх намірів 10 січня 2025 року, після вироку обвинувачений переказав на ім`я потерпілого ще 20 000 гривень, вину свою визнав та не заперечував факт вчиненого.

Більш того, згідно обвинувального акта, обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 , прокурор визнав щире каяття.

Тому, колегія суддів більшістю голосів вважає, що наданими поясненнями в судовому засіданні та долученими документами, ОСОБА_6 в повній мірі спростував доводи апеляційних скарг щодо його розкаяння, оскільки з його сторони були неодноразові дії спрямовані на те, щоб відшкодувати шкоду та виправити ситуацію. Тому у суду немає підстав вважати, що останній не зробив висновків щодо своєї поведінки та не став на шлях виправлення, оскільки в своєму ставленні до вчиненого він визнав вину в суді першої інстанції, та намагався відшкодувати завдану ним шкоду, що підтвердив в судовому засіданні апеляційного суду, а також і представник потерпілого підтвердив про часткове відшкодування шкоди.

З огляду на зазначене, звільняючи ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд першої інстанції дотримався вищезазначених норм закону та навів у вироку переконливі, на думку більшості голосів колегії суддів, доводи на підтвердження прийнятого рішення, що свідчать про можливість виправлення обвинуваченого в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж встановленого іспитового строку, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та наявність відповідних для цього підстав.

Доводи наведені прокурором та представником потерпілого в апеляційній скарзі про те, що обвинувачений вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнавав, не засуджував свої власні дії та не висловлювався критично щодо своєї поведінки, та як наслідок не розкаювався у вчиненому свого підтвердження при апеляційному розгляді не знайшли та спростовуються вище наведеним.

Твердження прокурора та представника потерпілого про те, що суд не взяв до уваги характер та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, його суспільну небезпечність, вчинення кримінального правопорушення щодо потерпілого в стані алкогольного сп`яніння є безпідставними, оскільки ці обставини повністю враховані судом при призначенні покарання та взяті до уваги у сукупності з іншими обставинами провадження.

Переконливих аргументів, які б вказували на наявність підстав для посилення покарання обвинуваченому, на чому наполягають прокурор та потерпіла сторона, не наведено, а суд апеляційної інстанції більшістю голосів таких підстав не вбачає з огляду на право суду на «судову дискрецію» у виборі виду і розміру покарання, яке призначено в межах санкції статті кримінального закону за ч.1 ст.121 КК України.

Стосовно апеляційних вимоги представника потерпілого в частині вирішення цивільного позову (розмір стягнення моральної шкоди), варто зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно із ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

У відповідності до ч. 1 ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до положень ст.1166 ЦК України, шкода, заподіяна злочинними діями, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», п. 9 - Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Нормативно не встановлено мінімальний і максимальний розміри відшкодування моральної шкоди та методику його визначення. В той же час, при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи.

При цьому, вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір стягнення має бути співрозмірним завданій шкоді.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, потерпілим ОСОБА_8 подано цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_6 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Судом першої інстанції ухвалено задовольнити в частині відшкодування потерпілому завданої матеріальної шкоди в повному обсязі, а саме 3243, 06 грн. та частково задовольнити цивільний позов, в частині відшкодування моральної шкоди, стягнувши 80 000 грн.

В той же час, представник потерпілого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 просить в апеляційній скарзі стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 матеріальну шкоду в розмірі 3243, 06 грн., що вже зробив суд першої інстанції.

Крім того, потерпілий оцінив завдану моральну шкоду у 500 000 гривень.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про стягнення моральної шкоди потерпілому, суд першої інстанції належно оцінив характер та тривалість заподіяних моральних втрат, беручи до уваги засади розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції в тій частині, що кримінальним правопорушенням та протиправними діями ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_8 спричинено моральну шкоду.

Враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується із розміром стягнутої з обвинуваченого на користь потерпілого моральної шкоди у розмірі 80 000 грн.

Як встановлено матеріалами кримінального провадження, обвинувачений спричинив потерпілому тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

При цьому, беруться до уваги й оцінюються критерії: характер правопорушення, характер немайнових втрат та їх тривалості, можливості відновлення, глибина фізичних і душевних, психічних страждань, тривалість страждань, істотність і тяжкість вимушених змін у способі життя потерпілого, можливість усунення негативних наслідків, які виникли в результаті посягання на права особи, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, інші негативні наслідки.

На переконання колегії суддів, такий розмір моральної шкоди є об`єктивним та в повній мірі відповідає моральним втратам потерпілого, а тому колегія суддів погоджується з судом першої інстанції в цій частині. Оскільки судом першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого, належним чином враховані глибина страждань потерпілого, час, який необхідний для відновлення стану його здоров`я.

Більш того, колегія суддів більшістю голосів вважає за необхідне наголосити на тому, що в апеляційній скарзі представник потерпілого в мотивувальній частині зазначав про невідповідність висновків, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що є підставою для скасування або зміни судового рішення, водночас в резолютивній частині захисник одночасно просив вирок як скасувати так і зміни, що суперечить чинному КПК України.

В той же час, як слідує із матеріалів кримінального провадження, перед прийняттям рішення про дослідження доказів у передбаченому ч.3 ст.349 КПК України порядку, суд першої інстанції переконався у правильності розуміння ОСОБА_6 змісту обвинувачення, у добровільності його позиції, а також позиції інших учасників судового провадження і належно роз`яснив їм наслідки, передбачені зазначеною нормою закону, тому оскаржувати в апеляційному порядку вирок з підстав невідповідність висновків, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, представник потерпілого позбавлений можливості.

За викладених обставин, колегією суддів не встановлено неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке є підставою для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції, а відтак і для задоволення апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого.

Керуючись ст.ст.376 ч.2, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_11 та представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 січня 2025 рокущодо ОСОБА_6 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

На вказану ухвалу винесена окрема думка судді ОСОБА_2

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4