Житомирський апеляційний суд
Справа №274/9183/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/152/25
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар

судового засідання ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого

ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09.12.2024, якою задоволено клопотання прокурора Бердичівської окружної прокуратури ОСОБА_6 , про продовження в межах кримінального провадження № 0000161 від 20.09.2023 обвинуваченому за ч.2 ст.307, ч.2 ст.311, ч.2 ст.313, ч.2 ст.317 КК України ОСОБА_7 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

ВСТАНОВИВ:

Вказаною ухвалою обвинуваченому ОСОБА_7 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів по 06.02.2025 року включно та визначено заставу в розмірі 60 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 181680 гривень.

Своє рішення суд мотивував тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, збільшились ризики того, що останній може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, вчиняти інші кримінальні правопорушення або вчиняти злочини у сфері незаконного обігу наркотичних речовин, впливати на свідків у даному кримінальному провадженні.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, згідно якої просить ухвалу суду першої інстанції в частині продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно нього скасувати, а клопотання прокурора з цього приводу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення підозрюваного ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив щодо її задоволення, перевіривши ухвалу суду в межах, передбачених ст. 404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 не підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності до ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.2 ст.331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 Кодексу.

Зокрема, ст. 199 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом має бути перевірено, чи наявні обставини, які свідчать про те, що заявлений при обранні такого запобіжного заходу ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Приймаючи рішення про задоволення вказаного клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченому ОСОБА_7 , на думку колегії суддів, судом першої інстанції дотримано вимоги ст.ст. 176-178, 196, 199, 331 КПК України.

Так, відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується зокрема тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди.

Отже, судом першої інстанції було враховано, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, передбаченого ч.2 ст.307, ч.2 ст.313, ч.2 ст.317 КК України, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 10 років із конфіскацією майна, що дає підстави вважати, що існують обґрунтовані ризики негативної поведінки ОСОБА_7 в суспільстві.

Також судом враховано, що з моменту попереднього продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою, останньому була пред`явлена нова підозра за ч.2 ст.311 КК України.

Таким чином, судом встановлено ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, особу ОСОБА_7 , та зазначено, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти протиправної поведінки обвинуваченого.

Враховуючи зазначене та доведеність прокурором неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За таких обставин, вимоги апеляційної скарги обвинуваченого щодо скасування ухвали суду першої інстанції, на переконання колегії суддів, є безпідставними.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, а тому підстав для її скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 422 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09.12.2024, про продовження обвинуваченому за ч.2 ст.307, ч.2 ст.311, ч.2 ст.313, ч.2 ст.317 КК України ОСОБА_7 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів по 06.02.2025 року включно із визначенням застави у розмірі 60 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 181680 гривень без зміни.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її оголошення й оскарженню не підлягає.

Судді: