У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

обвинуваченого ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 024 року щодо

ОСОБА_5 , 1983 року народження, жовтня місяця, 14 числа

-обвинуваченого за ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2024 року обвинуваченому ОСОБА_5 продовжено строк тримання під вартою до 14 лютого 2025 року включно.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати і постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 .

Обрати ОСОБА_5 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Захисник вважає ухвалу суду першої інстанції незаконною та такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначає, що в клопотанні про продовження строку тримання під вартою прокурором не доведено та не підтверджено наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які б давали підстави продовжити строк дії запобіжного заходу.

Вказує, що поведінка ОСОБА_7 не дає підстав вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду, оскільки він раніше не судимий, не притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності.

Щодо ризику знищення речових доказів зазначив, що єдиним доказом у даному кримінальному провадженні є мобільний телефон, за допомогою якого обвинувачений нібито спілкувався з представником рф. Однак, даний телефон вилучений органом досудового розслідування, тому ОСОБА_8 не може знищити зазначений речовий доказ.

Щодо ризику незаконного впливу на свідка у цьому ж кримінальному провадженні зазначив, що свідок ОСОБА_9 своїми показаннями повністю виправдовує обвинуваченого ОСОБА_5 . Тобто, її показання на користь останнього, та тиснути на неї, ніякого сенсу немає.

Звертає увагу, що суд першої інстанції вказав на нібито доведеність наявності ризиків, вказаних в клопотанні про продовження строку тримання під вартою. Однак, суд першої інстанції не вказав, якими саме доказами або фактичними даними це підтверджується. Тобто, суд, фактично, лише констатував факт наявності ризиків без посилання на будь-які докази.

На думку захисника, суд першої інстанції безпідставно не визначив розмір застави у зв`язку з наслідками вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_5 .

Крім того, звертає увагу, що фактично всі судові засідання в суді першої інстанції зводяться виключно до розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою. Докази по справі не вивчаються, так як і не вивчаються докази існування підстав для продовження строку тримання під вартою.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

На розгляді в Центральному районному суді м. Миколаєва перебуває кримінальне провадження №0000966 від 27.06.2022 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України.

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 на 60 днів, без визначення розміру застави.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що залишається достатньо підстав вважати, що ОСОБА_5 , опинившись на волі, може переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідка у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

На наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, вказує те, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна, та у випадку доведення вини у вчиненні кримінальних правопорушень, обвинуваченому загрожує реальне позбавлення волі. Тому, усвідомлюючи тяжкість інкримінованих йому злочинів, будучи обізнаним про покарання, яке загрожує в разі визнання винним за вироком суду, з метою уникнення кримінальної відповідальності, обвинувачений може виїхати за межі України, в тому числі, на непідконтрольні на даний час Україні території.

Крім того, ОСОБА_5 , перебуваючи на свободі зможе продовжити кримінальне правопорушення в якому підозрюється, оскільки має стійкі проросійські погляди та зважаючи на той факт, що рф продовжує на території України повномасштабну збройну агресію, тривають бойові дії в тому числі поблизу міста Миколаєва та на частині території Миколаївської області, по всій території України діє воєнний стан. Існує ризик, що підозрюваний може продовжити здійснювати дії направлені на шкоду Національній безпеці України. Також, триває постійна підготовка до оборони Миколаївської області від можливих військових атак ворога, що включає в себе в тому числі переміщення особового складу ЗСУ та техніки вулицями міста та області. Крім того, враховано, що злочинна діяльність ОСОБА_5 була припинена лише за втручання правоохоронних органів.

На переконання суду першої інстанції, жоден з більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти встановленим ризикам, які не зменшилися та продовжують існувати.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_10 підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Прокурор в судове засідання не з`явився, надіслав клопотання про розгляд без його участі. Його участь в апеляційному розгляді відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України є необов`язковою та не перешкоджає апеляційному розгляду.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила таке.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Цим вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.

Статтею 331 КПК України визначено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Наразі, на розгляді в Центральному районному суді м. Миколаєва перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України. Судовий розгляд триває.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК України, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Крім того, колегія суддів зазначає, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не можна вважати покаранням за злочин, оскільки метою застосування запобіжного заходу є забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої особи.

Колегія суддів звертає увагу, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, що має існувати пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують та метою, яку прагнуть досягти, бо не буде відповідного балансу, якщо на особу покладено надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 року у справі «Єпорронг та Льон рот проти Швеції»).

Запобіжний захід має бути обрано/продовжено із врахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, встановлених ризиків та конкретної особи, яка обвинувачується у вчиненому.

Розглядаючи клопотання прокурора, суд першої інстанції дотримався положень ст. ст. 177, 178, 183, 199, 331 КПК України та прийняв законне та обґрунтоване рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Колегія суддів також визнає необґрунтованими доводи апелянта в частині відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які зазначені в оскарженій ухвалі, з огляду на таке.

Тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_5 , а також існування ризиків можливого переховування від суду; знищення, схову або спотворення будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на свідка у цьому ж кримінальному провадженні; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому обвинувачується, виправдовують продовження строку дії найсуворішого запобіжного заходу обвинуваченому.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії» визначено: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень.

Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого, на думку колегії суддів, дають достатні підстави припускати, що обвинувачений може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності, зокрема можливу втечу на тимчасово непідконтрольну України територію.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, є доведеним.

На наявність ризиків, передбачених п.п. 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, вказує те, що ОСОБА_5 перебуваючи на свободі зможе продовжити кримінальне правопорушення в якому підозрюється, оскільки має стійкі проросійські погляди та зважаючи на той факт, що РФ продовжує на території України повномасштабну збройну агресію, тривають бойові дії в тому числі поблизу міста Миколаєва та на частині території Миколаївської області, по всій території України діє воєнний стан. Існує ризик, що підозрюваний може продовжити здійснювати дії направлені на шкоду Національній безпеці України. Також, триває постійна підготовка до оборони Миколаївської області від можливих військових атак ворога, що включає в себе в тому числі переміщення особового складу ЗСУ та техніки вулицями міста та області. Крім того, необхідно врахувати, що злочинна діяльність ОСОБА_5 була припинена лише за втручання правоохоронних органів.

Колегія суддів звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

Колегія суддів вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 на більш м`який з великою вірогідністю не зможе забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та обвинувачення у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочину, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 є необхідним та виправданим заходом забезпечення кримінального провадження.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, про що просить апелянт не встановлено, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

При прийнятті рішення колегія суддів наголошує вкотре, що захисник зазначає про довготривале тримання під вартою обвинуваченого та тривалий час перебування на розгляді у Центральному районному суді м. Миколаєва кримінального провадження щодо ОСОБА_5 .

Згідно вимогам ст. 318 КПК України, судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Відповідно до правового висновку ОП ККС Верховного Суду, сформульованого у постанові від 14.06.2021 (справа 686/9636/18), суд апеляційної інстанції за наявності відповідних підстав має повноваження постановити ухвалу, яка не вирішує справу по суті, однак звертає увагу уповноважених органів на встановлені у кримінальному провадженні факти порушення закону, які потребують вжиття належних заходів реагування.

З огляду на зазначені доводи апелянта щодо тривалого утримання під вартою обвинуваченого, враховуючи вимоги ст. 318 КПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів повторно звертає увагу суду першої інстанції на необхідність вжиття невідкладних заходів щодо дотримання розумних строків розгляду зазначеного кримінального провадження.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 422-1, 424, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2024 року щодо ОСОБА_5 - без змін.

Повторно звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків, передбачених ст. 28 КПК України, при розгляді кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3