Номер провадження 1-кп/754/366/25
Справа№754/4814/24
Вирок

Іменем України

10 квітня 2025 року

Деснянський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві в порядку спеціального судового провадження за відсутності обвинуваченої кримінальне провадження №0000075 від 04 березня 2024 року відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Красноперекопськ АР Крим, українки, громадянки України, зареєстрованої в АДРЕСА_1 , не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України,

за участю сторони обвинувачення - прокурора ОСОБА_4 ,

сторони захисту - захисника ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 , будучи громадянкою України, у невстановлені досудовим розслідуванням точні дату та час, але не пізніше січня 2023 року, усвідомлюючи здійснення відкритої збройної агресії російською федерацією на території України, метою якого є повалення конституційного ладу, територіальної цілісності та захоплення території України, переслідуючи свої особисті інтереси, перебуваючи на території Автономної Республіки Крим, маючи умисел на зайняття посади, пов`язаної з виконанням організаційно- розпорядчих функцій у незаконно створеному органі окупаційної влади, так званій «Адміністрації міста Євпаторія» та реалізуючи його, отримавши від невстановлених в ході досудового розслідування осіб з числа представників окупаційної адміністрації так званої «Республіки Крим» пропозицію на зайняття посади в адміністративному органі окупаційної влади, а саме посади «заступника голови адміністрації міста Євпаторія», в порушення вимог Конституції та Законів України добровільно погодилась на вказану пропозицію.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, у невстановлені досудовим розслідуванням точні дату та час, але не пізніше січня 2023 року, ОСОБА_3 , будучи громадянкою України, перебуваючи на території Автономної Республіки Крим, діючи зі своїх особистих мотивів та бажання, погоджуючись на пропозицію представників окупаційної адміністрації так званої «Республіки Крим», умисно, добровільно зайняла посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих функцій у незаконно створеному органі окупаційної влади, а саме посаду «заступника голови адміністрації міста Євпаторія».

Кернус визнається винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.111-1 КК України, а саме у добровільному зайнятті громадянином України посади, пов`язаної із виконанням організаційно-розпорядчих функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території.

Обвинувачена ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленою про розгляд кримінального провадження відносно неї відповідно до вимог ст.323 КПК України, в судові засідання не з`явилась, заяв чи клопотань не подавала, показання суду не надавала, у зв`язку з чим судовий розгляд у межах даного кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченої (in absentia) з обов`язковою участю захисника, який був забезпечений державою.

Так, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року було задоволено клопотання прокурора про здійснення спеціального судового провадження у кримінальному провадженні № 0000075 від 04 березня 2024 року відносно ОСОБА_3 за ч. 5 ст.111-1 КК України.

Розгляд кримінального провадження за відсутності обвинуваченого (in absentia) відповідає загальним засадам кримінального провадження з урахуванням особливостей, встановлених законом, та не суперечить прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, згідно з рішенням якого від 24 травня 2007 року у справі «Да Лус Домингеш Ферейра проти Бельгії» судове засідання за відсутності підсудного не суперечить вимогам ст.6 Конвенції, якщо останній зможе згодом домогтися нового судового рішення за його участю, в якому містилася б оцінка висунутих проти нього обвинувачень за фактичними і юридичними обставинами справи.

Суд вважає, що наявні у справі документи свідчать про те, що обвинувачена ОСОБА_3 мала підстави усвідомлювати, що проти неї розпочато кримінальне провадження, вона отримала чи мала б отримати оголошену підозру, відповідні виклики та пред`явлене обвинувачення, мала можливість бути обізнаною з усіма своїми правами, в тому числі, на захист та доступ до правосуддя. Відтак, держава Україна під контролем сторони захисту та суду використала всі можливості для того, щоб обвинувачена мала право під час судового провадження як мінімум на такі гарантії: бути терміново і докладно повідомленою мовою, яку вона розуміє, про характер і підставу обвинувачення; мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту, обрати самою захисника; бути судженою в її присутності і захищати себе особисто або за посередництвом обраного нею захисника, бути повідомленою про це право і мати призначеного захисника безплатно. Така ситуація узгоджується із взятими на себе зобов`язаннями, яких повинна дотримуватися держава Україна з тим, щоб забезпечити реальне використання права, яке гарантується ст.6 Європейської Конвенції з прав людини та ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права.

Обвинувачена ОСОБА_3 скористалась своїми правами на власний розсуд за відсутності будь-яких перешкод для їх реалізації на території України та з боку останньої. Вказані висновки ґрунтуються на правовій позиції Європейського суду з прав людини (справи «Колоцца проти Італії» від 12 лютого 1985 року, «Шомоді проти Італії» від 18 травня 2004 року, та ін.), за якою суд при розгляді справи в порядку спеціального судового провадження зобов`язаний обґрунтувати, чи були здійснені всі можливі, передбачені законом заходи щодо дотримання прав обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя.

Зважаючи на специфіку спеціального судового провадження (ч. 3 ст.323 КПК України) суд, зберігаючи неупередженість та безсторонність, надає особливого значення охороні прав та законних інтересів обвинуваченої як учасника кримінального провадження, яке відбувається за її відсутності, забезпеченню повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до обвинуваченої була застосована належна правова процедура в контексті приписів ст.2 КПК України з дотриманням всіх загальних засад кримінального провадження з урахуванням особливостей, встановлених виключно законом, які вимагають від суду прискіпливої оцінки кожного поданого доказу обвинувачення, тому поріг вимогливості до доказування у даному випадку має бути підвищений.

На підтвердження винуватості ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, стороною обвинувачення надано і досліджено судом такі докази:

Особову картку Державної міграційної служби України щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно якої остання є уродженкою м. Красноперекопськ АРК/м. Сімферополь, має паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 (дата видачі 09 вересня 2013 року, дійсний до 09 вересня 2023 року). (а.с. 50-51 том 2)

Протокол огляду відомостей загальнодоступної мережі Інтренет від 07 серпня 2023 року з додатком до нього у виді DVD-R диску «Verbatim», згідно якого старшим оперуповноваженим в ОВС ВКП ГУНП в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі ОСОБА_6 за участі спеціаліста здійснено огляд публічно доступних ресурсів мережі Інтернет за допомогою браузера «Google Chrome», виявлено сторінку, яка розміщена за посиланням: «ІНФОРМАЦІЯ_2 », при переході за яким виявлено відомості, а саме на сайті м.Євпаторія вказано « ОСОБА_7 заместитель главы администрации города Евпатория» з фотозображенням ОСОБА_3 на її контактними даними. (а.с.32-39 том №2)

«Устав муніципального образования городской округ Евпатория Республики Крым», відповідно до якого у ст. 55 визначені повноваження заступника голови адміністрації міста Євпаторія» (а.с. 53-72 том 2)

Сторінку за інтернет адресою: «ІНФОРМАЦІЯ_3 …», де опубліковано «графическую структуру администрации города Евпатории». (а.с. 73 том № 2)

Сторінку за інтернет адресою «http://my-evp.ru/gorodskaya-vlast/administratsia-goroda/grafik-p...» де опубліковано «график личного приема граждан руководством администрации города Евпатории Республики Крым на октябрь 2023 года» дата публікації 24 червня 2022 року, 11:24, згідно якого «Ф.И.О. должностного лица: ОСОБА_7 , занимаемая должность: заместитель главы администрации, дни, часы, место приема: 05.10.2023 г., 19.10.2023 г. с 16-00 до 18-00, прием ведется по адресу: пр. Ленина, 2, зал заседаний, тел. для заявок: +7(36569) 3-15-30 (а.с.73-77 том №2)

Висновок експерта за результатами проведення судово-портретної експертизи за №22811/23-35 від 28 вересня 2023 року, згідно якого у фотознімку, який зафіксований у файлі "63d8e597e79fe9.60198449_photo_2023-01-30_11-51-59.jpg" та у фотознімку в особовій картці Державної міграційної служби України на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (файл "витяг з ДМС Кернус.pdf" зображена одна і та ж особа. (а.с.45-51 том №2)

Лист Офісу Президента України від 16 серпня 2023 року за № 48-01/923, згідно якого матеріали стосовно припинення громадянства України, зокрема, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно із поданою нею заявою або внаслідок втрати громадянства на розгляд Комісії при Президентові України з питань громадянства у встановленому порядку не надходили (а.с.90 том №2).

Вищевказані джерела інформації суд оцінює за правилами документа (ст.99 КПК України), а відомості, які вони містять, визнає належними та допустимими. Враховуючи цілковиту узгодженість між собою вказаних доказів за змістом, їх єдність та взаємозв`язок за часом та характером подій, наведені та проаналізовані вище документовані дані визнаються судом належними, допустимими та достовірними доказами обвинувачення.

Крім того, судом було досліджено долучені прокурором процесуальні документи, складені під час проведення досудового розслідування, що підтверджують законність вчинення процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень у даному кримінальному провадженні.

Під час судового розгляду вказаного кримінального провадження судом забезпечено дотримання вимог ст. ст. 22, 23, 26 КПК України щодо змагальності сторін, диспозитивності, оскільки досліджені усі докази, надані сторонами.

Повно, всесторонньо, об`єктивно проаналізувавши та оцінивши кожний доказ із точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку у даному кримінальному провадженні, враховуючи, що дане провадження в цілому є справедливим, порушень кримінального процесуального закону під час досудового розслідування допущено не було, та дотримуючись загальних засад кримінального провадження, суд приходить до висновку про обґрунтованість висунутого ОСОБА_3 обвинувачення та доведеність в ході судового розгляду її вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

У складі цього правопорушення важливим для кваліфікації є місце його вчинення - тимчасово окупована територія України.

Так, судом визнано загальновідомим і таким, що не потребує доказування в межах даного провадження, що тимчасова окупація з боку РФ частини території України - АР Крим, яка розпочалася із збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, починаючи з 20 лютого 2014 року, а також анексія з боку РФ цієї частини території України є загально відомими фактами, які за хронологією подій: констатовані нормативними, хоча і засудженими з точки зору міжнародного права, актами РФ, а також «нормативними актами» самопроголошених суб`єктів на території України в АР Крим, законність яких не визнається державою Україна, проте прийнятих судом у даному випадку до уваги; встановлені національними нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для застосування на території України; засуджені міжнародними актами колективного реагування. Тому ці факти не потребують окремого судового доведення.

Так, Постановою Ради Федерації Федеральних Зборів РФ «Про використання Збройних Сил Російської Федерації на території України» від 01 березня 2014 року №48-СФ за результатами звернення Президента РФ, виходячи з інтересів безпеки життя громадян РФ, особового складу військового контингенту ЗС РФ, що дислокується на території України (АР Крим), надано згоду Президенту РФ на використання ЗС РФ на території України.

06 березня 2014 року Верховною Радою АР Крим прийнята Постанова «Про проведення загальнокримського референдуму». Указом Президента України №261/2014 від 07 березня 2014 року дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України №2-рп/2014 від 14 березня 2014 року визнана неконституційною.

11 березня 2014 року Постановою Верховної Ради АР Крим прийнята «Декларація», якою проголошено АР Крим «суверенною державою» - «Республікою Крим». Указом Президента України від 14 березня 2014 року №296/2014 дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України №3-рп/2014 від 20 березня 2014 року визнана неконституційною.

Постановою Верховної Ради України від 15 березня 2014 року №891-VII Верховна Рада АР Крим була розпущена.

17 березня 2014 року представники розпущеної «Верховної Ради АР Крим» прийняли Постанову №1745-6/14 «Про незалежність Криму», за якою створено нелегітимне державне утворення «Республіка Крим», а також Постанову №1748-6/14 «Про правонаступництво Республіки Крим», за якою вищим органом влади «Республіки Крим» є «Державна рада Республіки Крим».

18 березня 2014 року «Державна рада Республіки Крим» підписала «Договір» між РФ та «Республікою Крим» про прийняття до РФ «Республіки Крим» та утворення у складі РФ нових суб`єктів, який 19 березня рішенням Конституційного Суду РФ визнаний таким, що відповідає Конституції РФ, 20 березня 2014 року він був ратифікований більшістю голосів Держдуми РФ, 21 березня 2014 року - Радою Федерації Федеральних Зборів РФ, тому цей «Договір» набрав чинності 21 березня 2014 року.

21 березня 2014 року був прийнятий Закон РФ № 6-ФКЗ, яким прийнято до РФ «Республіку Крим» та утворені в складі РФ нові суб`єкти. «Республіка Крим» вважається прийнятою до РФ з дати підписання «Договору» (ст.1 Закону РФ №6-ФКЗ).

11 квітня 2014 року «Державна рада Республіки Крим» прийняла «Конституцію Республіки Крим» як суб`єкта РФ.

15 квітня 2014 року Верховною Радою України прийнято Закон України №1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», за яким перебування підрозділів ЗС РФ на території України з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, а також всупереч міжнародно-правовим актам, визнано окупацією частини території суверенної держави Україна, а територію АР Крим, відповідні води, територіальне море України, територію виключної (морської) економічної зони України, а також повітряний простір над цими територіями визнано тимчасово окупованими територіями України внаслідок збройної агресії з боку РФ.

21 квітня 2015 року Верховною Радою України прийнято Постанову №337-VIІI «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», згідно з якою констатовано початок такої агресії з боку РФ на території АР Крим 20 лютого 2014 року, яка завершилася воєнною окупацією та подальшою незаконною анексією цієї частини території України.

Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН «Територіальна цілісність України» від 27 березня 2014 року №68/262, «референдум», проведений в АР Крим 16 березня 2014 року визнано таким, що не має законної сили і не може бути основою для зміни статусу АР Крим.

Резолюціями Генеральної Асамблеї ООН «Стан у сфері прав людини в Автономній Республіці Крим та м.Севастополі (Україна)» від 19 грудня 2016 року №71/205 та від 19 грудня 2017 року №72/190, «Проблема мілітаризації Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, Україна, районів Чорного та Азовського морів» від 17 грудня 2018 року, «Ситуація з правами людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь, Україна» від 22 грудня 2018 року послідовно засуджено тимчасову окупацію з боку РФ внаслідок військової агресії частини території України - АР Крим та підтверджено невизнання її анексії.

Вказані та інші аналогічні за оцінками вказаних подій резолюції Генеральної Асамблеї ООН, Закон України №1207-VII, постанови Верховної Ради України є нормативно-правовими актами, що становлять частину законодавства України, на підставі якого суд приймає рішення у справі.

Дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджений той факт, що ОСОБА_3 , будучи громадянкою України, перебуваючи на території Автономної Республіки Крим, тобто на тимчасово окупованій території, у невстановлений досудовим розслідуванням час та дату, однак не пізніше січня 2023 року, умисно, добровільно зайняла посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих функцій у незаконно створеному органі окупаційної влади, а саме посаду "заступника голови адміністрації міста Євпаторія".

Громадянство України обвинуваченої ОСОБА_3 підтверджено документами дослідженими судом, відповідно до яких ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Красноперекопськ Автономної Республіки Крим/м. Сімферополь, Україна, має паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданий Красноперекопським МРВ ГУ МВС України в Криму (том. 2 а.с. 30).

Слід зазначити, що відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України від 15.04.2014 № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства РФ не визнається Україною і не є підставою для втрати громадянства України.

Враховуючи приписи ст. 4 Конституції України, статей 2, 17 - 20 Закону України «Про громадянство України», ч. 4 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», дотримуючись проголошеного в Україні визнання права громадянина України на зміну громадянства у встановленому порядку, ОСОБА_3 по теперішній час залишається громадянкою України незалежно від місця її проживання. У разі примусового автоматичного набуття нею як громадянином України, яка проживає на тимчасово окупованій території, громадянства РФ не визнається Україною, відтак не може бути підставою для втрати нею громадянства України. Через оголошену ОСОБА_3 у межах цього провадження підозру у вчиненні злочину не допускається і її вихід із громадянства України.

Крім того, відповідно до інформації Офісу Президента України від 16 серпня 2023 року за № 48-01/923, матеріали стосовно припинення громадянства України ОСОБА_3 згідно із поданою нею заявою або внаслідок втрати громадянства на розгляд Комісії при Президентові України з питань громадянства у встановленому порядку не надходили (том 2 а.с.90).

Дослідженим в ході судового розгляду протоколом огляду підтверджується той факт, що ОСОБА_3 зайняла посаду "заступника голови адміністрації міста Євпаторія", має відповідні функціональні обов`язки.

Той факт, що громадянка України ОСОБА_3 та "заступник голови адміністрації міста Євпаторія" ОСОБА_3 - є одна і та сама особа, підтверджується відповідним висновком експерта (том 2 а.с. 45-51).

У суду не виникає сумніву в тому, що ОСОБА_3 безумовно усвідомлювала факт окупації та агресії з боку РФ та створення окупаційною владою незаконних органів. Так, маючи достатній рівень освіти (вища освіта), життєвого досвіду та спеціальних знань, ОСОБА_3 не могла не розуміти незаконності вчинених нею дій та їх наслідків.

Аналізуючи, чи наявна у діях обвинуваченої ОСОБА_3 ознака добровільності, суд враховує постанову Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 31 січня 2024 року по справі № 638/5446/22, у якій зазначено, що у кримінальному праві добровільним вважається діяння, яке вчинено при можливості вибрати декілька варіантів поведінки, з урахуванням сукупності обставин, які можуть виключати кримінальну протиправність за приписами статей 39, 40 КК України.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 примушували до зайняття посади у вищезазначеному незаконному органу, створеному на тимчасово окупованій території. Також відсутні докази того, що ОСОБА_3 перебувала під фізичним та/або психічним примусом з боку осіб, які представляли іноземну державу - РФ.

Так, письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, підтверджується саме добровільне зайняття ОСОБА_3 зазначеної посади за відсутності фізичного чи психічного примусу, суду не надано доказів того, що обвинувачена не мала можливості відмовитися від цієї посади.

Сукупність зазначених обставин дає підстави стверджувати про добровільність дій обвинуваченої, її свідомий вибір та власне волевиявлення щодо зайняття посади у незаконному органу, створеному на тимчасово окупованій території.

При цьому, вибір ОСОБА_3 залишитися та проживати на тимчасово окупованій території України, не розглядається, ані судом, ані стороною обвинувачення, як підстава для кримінального переслідування.

Дії обвинуваченої ОСОБА_3 суд кваліфікує за ч. 5 ст. 111-1 КК України як добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території.

За змістом положень ст. 50 КК України покарання за вироком суду, з-поміж інших завдань, має на меті не тільки кару, а повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так й іншими особами.

У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченої, судом не встановлено.

При призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_3 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів проти основ національної безпеки України, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, особу винної, яка раніше не судима, дані про притягнення до адміністративної відповідальності відсутні, має постійне місце проживання та реєстрації на тимчасово окупованій території країною агресором, та відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що обвинуваченій ОСОБА_3 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 5 ст. 111-1 КК України, із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій в органах державної влади, місцевого самоврядування, органах, що надають публічні послуги та конфіскації належного їй майна, оскільки саме таке покарання є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

При вирішенні питання про призначення додаткового покарання обвинуваченій у виді конфіскації майна, суд враховує, що ОСОБА_3 вчинила злочин, об`єктом якого є основи національної безпеки України, тобто своїми діями обвинувачена допомагає агресору створити вертикаль незаконних органів влади, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність її дій.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не пред`являвся.

Підлягають стягненню з ОСОБА_3 на користь держави документально підтверджені процесуальні витрати за залучення експерта на досудовому розслідуванні в сумі 4 301 грн. 64 коп. (висновок експерта за результатами проведення судової портретної експертизи за №22811/23-35 від 28 вересня 2023 року).

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Заходи забезпечення у кримінальному провадженні не застосовувались.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.368, 371, 373, 374 КПК України, суд

ЗАСУДИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 5 ст. 111-1 КК України та призначити їй покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій в органах державної влади, місцевого самоврядування, органах, що надають публічні послуги на строк 10 (десять) років та з конфіскацією всього майна, яке належить їй на праві власності.

Строк відбуття покарання ОСОБА_3 обчислювати з моменту затримання в порядку виконання вироку.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави документально підтверджені процесуальні витрати за залучення експерта на досудовому розслідуванні в сумі 4 301 грн. 64 коп.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарженні вироку - після постановлення ухвали апеляційним судом.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається захиснику та прокурору.

Головуючий: