ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/2176/23 Номер провадження 11-кп/814/2117/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

з участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава кримінальне провадження №0000141 від 06.04.2023 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 02.10.2024 відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, неодруженого, на утриманні неповнолітніх дітей не має, інвалідності немає, військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації, який перебуває на посаді стрільця 3 взводу охорони 1 роти охорони 1 батальйону охорони військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні солдат, фактично проживав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

вироком Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 12.10.2010 за ч.2 ст.185, ч.2 ст.187, ч.3 ст.289, ст.70 КК України на 8 років позбавлення волі із конфіскацією всього майна, звільненого по відбуттю строку покарання 26.12.2017

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_8 засуджено за ч.4 ст. 405, ч.5 ст.407, ч.1 ст.70 КК України на 6 років позбавлення волі.

За вироком суду, ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем призваним під час мобілізації, перебуваючи на посаді стрільця 3 взводу охорони 1 роти охорони 1 батальйону охорони військової частини НОМЕР_1 , в умовах воєнного стану, 19.02.2023 приблизно о 18 год. 00 хв. (більш точний час органом досудового розслідування не встановлений), виражаючись грубою нецензурною лайкою здійснив погрозу нанесення тілесних ушкоджень та побоїв своєму начальникові - командиру 3 взводу охорони 1 роти охорони 1 батальйону охорони військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 , у зв`язку з виконанням ним обов`язків з військової служби.

Також ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем призваним під час мобілізації, в умовах воєнного стану, не одержавши дозволу відповідних командирів або начальників, за відсутності поважних причин, приблизно об 11 год. 30 хв. 01 березня 2023 року (точного часу досудовим розслідування встановити не виявилось можливим) самовільно залишив місце несення служби, а саме об`єкт охорони УЗ-15/03, та незаконно перебував не за місцем служби до 12 березня 2023 року.

Окрім цього, ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем призваним під час мобілізації, в умовах воєнного стану, не одержавши дозволу відповідних командирів або начальників, за відсутності поважних причин, в ніч з 18.03.2023 на 19.03.2023 (точного часу досудовим розслідування встановити не виявилось можливим) самовільно залишив місце несення служби, а саме об`єкт охорони УЗ-15/06, та незаконно перебував не за місцем служби до 28 квітня 2023 року.

До того ж, ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем призваним під час мобілізації, діючи повторно, в умовах воєнного стану, не одержавши дозволу відповідних командирів або начальників, за відсутності поважних причин, у період часу з 11 год. 00 хв. по 12 год. 00 хв. 18.05.2023 року (точного часу досудовим розслідування встановити не виявилось можливим) самовільно залишив місце несення служби, а саме об`єкт охорони УЗ-15/03, та незаконно перебував не за місцем служби до 17 липня 2023 року.

У поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить вирок відносно ОСОБА_8 скасувати та виправдати останнього за ч.4 ст.405 КК України, а за злочин, передбачений ч.5 ст.407 КК України звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі ч.5 ст.401 КК України для продовження проходження військової служби, а кримінальне провадження в цій частині закрити.

Необхідність ухвалення такого рішення захисник мотивує тим, що свідки у кримінальному провадженні у суді першої інстанції пояснили, що не чули від обвинуваченого погроз застосування насилля в бік свого командира ОСОБА_9 . Нецензурна лайка обвинуваченого була спровокована тим, що під час доправлення обвинуваченого до ВСП для проходження огляду на стан сп`яніння, у останнього руки були зв`язані скотчем.

Щодо самовільного залишення військової частини, захисник зазначає, що воно відбулося через непорозуміння з командиром ОСОБА_9 та що обвинувачений свою провину за даний злочин визнає повністю.

Крім того, апелянт зазначає, що обвинувачений добровільно мобілізувався до лав ЗСУ та бажає продовжувати захищати Україну

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового розгляду з приводу поданої апеляційної скарги, перевіривши вирок суду та матеріали кримінального провадження в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону та постановив законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

Кваліфікація дії ОСОБА_8 за ч.5 407 КК України як самовільне залишення місця служби без поважних причин військовослужбовцем, в умовах воєнного стану у поданій апеляційній скарзі не оскаржується, а тому судом не переглядається.

Щодо апеляційних вимог в частині необхідності закриття провадження щодо ОСОБА_8 за ч.4 ст.405 КК України, колегія суддів зазначає, що вина обвинуваченого в цій частині підтверджується зібраними по справі доказами, які належним чином досліджені судом першої інстанції за участю сторін кримінального провадження.

Так, в основу вини ОСОБА_8 у погрозі заподіянням тілесних ушкоджень чи побоїв начальникові у зв`язку з виконанням ним обов`язків з військової служби, вчинені в умовах воєнного стану, покладені послідовні показання потерпілого ОСОБА_9 , який в судовому засіданні пояснив, що військовослужбовець ОСОБА_8 був його підлеглим. 19.02.2023 року будучи на військовій службі ОСОБА_8 підійшов до нього та відпросився до міста. Вони домовилися, що ОСОБА_8 повернеться у розташування військової частини цього ж дня о 15.00 годині, але в домовлений час ОСОБА_8 не повернуся, на його дзвінки на мобільний телефон не відповідав. Тоді він написав ОСОБА_10 у мобільному застосунку «Вайбер», що у такому разі ОСОБА_8 буде вважатися самовільно залишившим військову частину. Після чого ОСОБА_8 йому зателефонував та повідомив, де він перебував на той час. При цьому по телефону ОСОБА_8 висловлювався на його адресу нецензурною лайкою та висловлював на його адресу погрози завдати тілесних ушкоджень, які були висловлені в нецензурній формі. Коли він із іншими підлеглими йому військовими приїхали на адресу, яку зазначив ОСОБА_8 , останній вже чекав їх на вулиці. Оскільки ОСОБА_8 знаходився у стані алкогольного сп`яніння, ним як командиром, було прийнято рішення доставити його до Військової служби правопорядку для освідування на стан алкогольного сп`яніння. Коли вони везли солдата ОСОБА_8 до ВСП, а також у приміщенні ВСП ОСОБА_8 висловлювався в його адресу нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою та погрожував його побити. Особистих конфліктів у нього із ОСОБА_8 не було, він однаково ставиться до всіх свої підлеглих. Вважає, що дані погрози були висловлені ОСОБА_8 на його адресу у зв`язку із виконанням ним обов`язків командира та прийнятим рішенням щодо доставки ОСОБА_8 та іншого підлеглого йому солдата у Військову службу правопорядку для освідування на стан алкогольного сп`яніння. Погрози він сприймав як реальні.

При цьому, у кримінальному проваджені відсутні будь-які докази того, що потерпілий міг обмовити обвинуваченого. Крім того, свідки які були присутні при спілкуванні командира ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 , зазначили, що між ними відбувся конфлікт та що Зайцев виражався нецензурною лайкою. На це зокрема, указує свідок ОСОБА_11 . Також свідок військовослужбовець ВСП ОСОБА_12 прямо указав на ОСОБА_8 , як на особу, яка виражала в бік ОСОБА_9 погрози фізичної розправи в нецензурній формі.

Враховуючи такі показання свідків та наявності інших доказів, зібраних у кримінальному провадженні, суд першої інстанції, всупереч доводів апеляційної скарги сторони захисту, ухвалив правильне рішення про визнання ОСОБА_8 винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.405 КК України та вірно кваліфікував його дії за указаною статтею.

Щодо звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч.5 ст.407 КК України на підставі ч.5 ст.401 КК України для продовження проходження військової служби, та закриття кримінального провадження в цій частині, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.5 ст.401 КК України, особа, яка під час дії воєнного стану вперше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене статтями 407, 408 КК України, може бути звільнена від кримінальної відповідальності в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України, якщо вона добровільно звернулася із клопотанням до слідчого, прокурора, суду про намір повернутися до цієї або іншої військової частини або до місця служби для продовження проходження військової служби та за наявності письмової згоди командира (начальника) військової частини (установи) на продовження проходження такою особою військової служби.

Проте, як вбачається із змісту оскаржуваного вироку, ОСОБА_8 , окрім ч.5 ст. 407 КК України(самовільне залишення місця служби без поважних причин військовослужбовцем, в умовах воєнного стану), також визнано винуватим за вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.405 КК України (погроза заподіянням тілесних ушкоджень чи побоїв начальникові у зв`язку з виконанням ним обов`язків з військової служби, вчинені в умовах воєнного стану).

За таких обставин, на ОСОБА_13 не поширюється пільга, передбачена ч.5 ст.401 КК України, так як останній засуджений за вчинення військового злочину, який не передбачений ст.ст.407, 408 КК України.

Будь-яких даних, які б свідчили про наявність порушень при розгляді кримінального провадження істотних вимог норм кримінального процесуального закону, які були підставою для безумовного скасування всього вироку не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України колегія суддів,

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 02.10.2024 відносно ОСОБА_8 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Кримінального касаційного суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим в той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4