Справа № 638/8780/23
Провадження № 1-кс/638/1/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2025 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

заявника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові скаргу ОСОБА_3 на постанову старшого слідчого СВ Харківського РУП № 3 ГУНП в Харківській області від 16.12.2024,-

встановив:

01 січня 2025 року до Дзержинського районного суду м. Харкова надійшла скарга ОСОБА_3 на постанову старшого слідчого СВ Харківського РУП № 3 ГУНП в Харківській області від 16.12.2024 про відмову у визнанні потерпілим. Вимоги скарги обґрунтовує тим, що через неправомірні дії (бездіяльність) Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області до теперішнього часу різниця в пенсії за період з 01.07.2021 по 31.01.2024 у розмірі 61388,90 грн йому не виплачена, що свідчить про завдану йому матеріальну шкоду. З вини Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області він змушений витрачати свій особистий час і звертатися за захистом своїх прав. 25.11.2024 з використанням кваліфікованого електронного підпису ОСОБА_3 направив заяву на адресу Начальника районного управління поліції № 3 ГУ НП в Харківській області ОСОБА_4 , з проханням винести мотивовану постанову про визнання або про відмову визнання його потерпілим у кримінальному провадженні №0000767 від 25.03.2023. 17.12.2024 отримав постанову від 16.12.2024 про відмову визнання його потерпілим у кримінальному провадженні №0000767 від 25.03.2023. У зв`язку з вищевикладеним 23.12.2024 через Єдину судову інформаційно телекомунікаційну систему «Електронний суд» ОСОБА_5 звернувся до Дзержинського районного суду міста Харкова зі скаргою на зазначену постанову, яка була залишена без розгляду. Повторну скаргу суд повернув, оскільки вона подана з пропуском строку. ОСОБА_3 вважає, що пропустив строк оскарження в зв`язку з тим, що неодноразово звертався до Дзержинського районного суду міста Харкова, а відтак просить поновити пропущений строк та задовольнити вимоги скарги.

У судовому засіданні ОСОБА_3 підтримав вимоги скарги та просив задовольнити, слідчий у судове засідання не з`явився та надав заяву про розгляд скарги за її відсутності.

Суд, вислухавши пояснення ОСОБА_3 , дослідивши матеріали скарги та копії з матеріалів провадження №000767, дійшов до наступного.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому розслідуванні можуть бути оскаржені рішення прокурора, слідчого, дізнавача про відмову у визнанні потерпілим - особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою.

Відповідно до ч. 1 ст. 304 КПК України, скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора, передбачені частиною першою статті 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності. Якщо рішення слідчого, дізнавача чи прокурора оформлюється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії.

Копію постанови від 16.12.2024 про відмову у визнанні потерпілим, заявником отримано 17.12.2024, 31.12.2024 ОСОБА_3 подано скаргу на зазначену постанову, а відтак ним пропущений строк визначений ст.304 КПК України.

Згідно ст. 117 КПК України, пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Так, вперше зі скаргою заявник звернувся 23.12.2024 згідно відкритих даних офіційного веб-порталу «Судова влада» та ухвалою суду від 26.12.2024 подану скаргу залишено без розгляду.

Умовами застосування наслідків пропуску строку звернення до суду є насамперед його пропуск та відсутність поважних причин його пропуску.

Поважними причинами пропущення строку є причини, які не залежать від волі позивача та виключають (ускладнюють) можливість його звернення до суду з адміністративним позовом у визначений законом строк.

Наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (рішення Європейського суду з прав людини у справі Олександр Шевченко проти України, п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких полягає в тому, щоб не допустити судовий процес у безладний рух.

Проте не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя має бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини від 16 грудня 1992 року у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції").

В рішеннях від 13 січня 2000 року у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" та від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Есколано Каваніллес проти Іспанії" Європейський суд з прав людини зазначив, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог, що є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

З огляду на викладене, керуючись принципом верховенства права, суд доходить висновку, що пропущений строк підлягає поновленню, оскільки заявником вперше подано скаргу в строки визначені КПК України і після отримання ухвали про залишення скарги без розгляду, а в подальшому про повернення повторної скарги ОСОБА_3 в найкоротші строки в чергове звернувся до суду за захистом своїх порушених прав..

Згідно матеріалів скарги в провадженні СВ ХРУП №3 ГУНП в Харківській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000767 від 25.03.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.382 КК України. Повідомлення про вчинення кримінального правопорушення надійшло з відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 09.09.2024.

Постановою старшого слідчого ХРУП №3 ГУНП в Харківській області ОСОБА_6 від 16.12.2024 відмовлено у визнанні потерпілим ОСОБА_3 в кримінальному провадженні за №0000767 від 25.03.2023.

За положенням ч.1,2,3,5 ст.55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки" діє в інтересах власників облігацій, яким кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого. За наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Таким чином, при вирішенні питання про наявність підстав для залучення особи як потерпілого необхідно з`ясувати чи завдано кримінальним правопорушенням особі, яка подала відповідну заяву, моральної, фізичної або майнової шкоди.

Стаття 382 КК України віднесена до розділу ХVІІІ КК України «Кримінальні правопорушення проти правосуддя» та має назву «Невиконання судового рішення».

За ч. 1 ст. 382 КК передбачено кримінальну відповідальність за умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню, при цьому ч. 2 цієї норми передбачено відповідальність за вчинення того самого діяння, якщо ті самі дії, вчинені службовою особою.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК, полягає в одному з таких альтернативно зазначених у диспозиції діянь, як: невиконання (ухилення від виконання) вироку, ухвали, постанови, рішення суду або перешкоджання їх виконанню. За цією нормою матеріального права склад злочину є формальним, адже його об`єктивна сторона вичерпується вчиненням одного із зазначених у законі діянь - дії (перешкоджання) чи бездіяльності (невиконання). Саме з цього моменту злочин визнається закінченим. Невиконання судового акта це бездіяльність, що полягає в незастосуванні заходів, необхідних для його виконання, за умови, якщо суб`єкт був зобов`язаний і мав реальну можливість виконати судовий акт.

Однією з форм (способу) невиконання судового рішення є пряма й відкрита відмова від його виконання, тобто висловлене в усній чи письмовій формі небажання його виконати.

Невиконання може мати і завуальований характер, коли зобов`язана особа хоча відкрито і не відмовляється від виконання судового акта, але вживає певних зусиль, які фактично роблять неможливим його виконання.

Предметом кримінального правопорушення за частинами 1-3 ст. 382 КК є судовий акт органів правосуддя (рішення, вирок, ухвала, постанова), який постановлений: а) судом будь-якої юрисдикції (загальної чи спеціалізованої); б) судом будь-якої інстанції (першої, апеляційної чи касаційної); в) судом із будь-якої категорії судових справ (цивільних, господарських, адміністративних, кримінальних) і г) набрав законної сили.

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду розглянув справу № 664/2551/18 та встановив, що невиконання судового акта - це бездіяльність, що полягає в незастосуванні заходів, необхідних для його виконання, за умови, якщо суб`єкт був зобов`язаний і мав реальну можливість виконати судовий акт.

Отже наявність такого елементу як завдання шкоди за конструкцією складу злочину не вимагається, тому доводи слідчого про відсутність доказів того, що заявнику спричинено шкоду є безпідставними.

Особа, яка подала скаргу звертається про надання статусу потерпілого у кримінальному провадженні, відкритому за ч.2 ст. 382 КК України (невиконання судового рішення). Основним безпосереднім об`єктом невиконання судового рішення є система правовідносин, яка забезпечує реалізацію судової влади в цивільному, господарському, адміністративному, кримінальному та конституційному судочинстві, а також процесуальну та після процесуальну діяльність компетентних органів і осіб, які сприяють судовій діяльності та втілюють у життя її результати. Додатковим об`єктом цього злочину є виборчі, трудові та інші права і свободи людини та громадянина, власність, економічні інтереси суб`єктів господарювання, порядок виконання службовими особами своїх повноважень, державні та громадські інтереси.

Особа, яка подала скаргу - небезпідставно стверджує, що є саме тією особою, яка потерпає від надмірно тривалого невиконання рішення суду, ухваленого на її користь, і яке набуло статусу остаточного.

Статтею 110 КПК України визначено, що процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду. Рішення слідчого, дізнавача, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, дізнавач, прокурор визнає це за необхідне. Постанова слідчого, дізнавача, прокурора складається з: 1) вступної частини, яка повинна містити відомості про: місце і час прийняття постанови; прізвище, ім`я, по батькові, посаду особи, яка прийняла постанову; 2) мотивувальної частини, яка повинна містити відомості про: зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови; мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу; 3) резолютивної частини, яка повинна містити відомості про: зміст прийнятого процесуального рішення; місце та час (строки) його виконання; особу, якій належить виконати постанову; можливість та порядок оскарження постанови.

За змістом пунктів 1, 3 частини 1 статті 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат. Процес же доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження (ч. 2 ст. 91 КПК України), а обов`язок доказування цих обставин покладається на слідчого, прокурора.

За таких обставин, слідчий зобов`язаний був мотивувати своє рішення з урахуванням оцінки наявних доказів та аргументів про необхідність визнання ОСОБА_3 потерпілим, оскільки останній стверджує що діями ГУПФ України в Харківській області йому завдано матеріальну та моральну шкоду, проте всупереч зазначеному слідчим не надано оцінку цим доводам.

Фактично, чинний КПК України допускає можливість відмови у визнанні особи потерпілим. Процесуальною підставою для прийняття такого рішення є наявність очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної в ч.1 ст.55 КПК України. «Очевидність та достатність» таких підстав є оціночним поняттям, яке визначається в кожному конкретному випадку, виходячи із обставин кримінального провадження і внутрішнього переконання особи, уповноваженої на визнання потерпілим, і може полягати, зокрема, у такому: очевидна відсутність події або складу кримінального правопорушення; відсутність шкоди з боку особи, яка подала відповідну заяву; очевидна відсутність причинного зв`язку між кримінальним правопорушенням і заподіяною шкодою; наявність завданої кримінальним правопорушенням шкоди іншого виду, ніж передбачено ч.1 ст.55 КПК, неможливість визнання потерпілим конкретної особи, виходячи з кримінально-правової характеристики кримінального правопорушення. При визначенні шкоди, як підстави для визнання особи потерпілим, необхідно виходити із того, що шкода має бути безпосередньо спричинена особі кримінальним правопорушенням, тобто повинен існувати прямий зв`язок, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Отже, законодавцем чітко визначено статус потерпілого у кримінальному провадженні та визначено момент виникнення прав та обов`язків потерпілого.

За таких обставин, слідчий зобов`язаний був мотивувати своє рішення з урахуванням оцінки наданих заявником доказів завдання шкоди.

Таким чином, постанова старшого слідчого ХРУП №3 ГУ НП в Харківській області від 16 грудня 2024 року про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілим є не вмотивованою та не відповідає вимогам ст.110 КПК України, а відтак підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 303,307 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Поновити ОСОБА_3 строк на звернення до слідчого судді зі скаргою на постанову слідчого ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області від 16.12.2024.

Скаргу ОСОБА_3 на постанову старшого слідчого СВ Харківського РУП № 3 ГУНП в Харківській області від 16.12.2024 задовольнити.

Скасувати постанову старшого слідчого ХРУП №3 ГУ НП в Харківській області капітана поліції ОСОБА_6 від 16.12.2024 про відмову у визнанні потерпілим ОСОБА_3 .

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1