Справа 556/485/21
Номер провадження 1-кп/556/32/2025
У Х В А Л А

іменем України

про закриття кримінального провадження

08.04.2025 року

селище Володимирець

Володимирецький районний суд Рівненської області

в складі головуючої судді ОСОБА_1 ,

з участю секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_5 ,

дружини померлого обвинуваченого ОСОБА_6 ,

цивільного відповідача ОСОБА_7 ,

представника дружини померлого обвинуваченого,

цивільного відповідача адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Володимирець кримінальне провадження №0000440 від 29.10.2020 року відносно ОСОБА_6 за ч.1 ст.119 КК України, -

встановив:

В провадженні Володимирецького районного суду Рівненської області перебуває кримінальне провадження №0000440 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України.

Одночасно із кримінальним провадженням судом також розглядається цивільний позов потерпілої, цивільного позивача ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином.

Обвинувачений ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Великі Телковичі Вараського району, що підтверджується актовим записом про смерть №177 від 29.07.2024 року.

06 лютого 2025 року судом відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про закриття провадження у справі та продовжено судовий розгляд за клопотанням члена сім`ї померлого обвинуваченого ОСОБА_6 його дружини ОСОБА_7 з метою реабілітації обвинуваченого.

При вирішенні питання про наявність чи відсутність підстав для реабілітації померлого обвинуваченого судом встановлено наступне.

28 жовтня 2020 року приблизно о 21 годині, ОСОБА_6 , перебуваючи неподалік новобудови, яка розташована на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0050, по АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_10 , виявивши факт вчинення крадіжки будівельних матеріалів із зазначеного домоволодіння, зокрема цегли, яку переносив ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вирішив припинити протиправні дії останнього. Для цього ОСОБА_6 , перебуваючи поряд згаданої новобудови, зупинив ОСОБА_11 , повалив останнього на землю, в ході чого, не бажаючи та не передбачаючи можливості заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та настання смерті останнього, хоча повинен був і міг їх передбачити, діючі в стані злочинної недбалості, при падінні поверх потерпілого, здійснив стискання руками його грудної клітки з обох сторін. Далі, ОСОБА_6 продовжуючи свої протиправні дії, будучи молодшим за віком та фізично більш розвинутим, піднявся із ОСОБА_11 , а тоді, не бажаючи та не передбачаючи можливості настання смерті останнього від своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити діючи умисно, повторно обхопив обома руками потерпілого та шляхом ривка, штовхнув останнього, внаслідок чого він втратив координацію та впав на землю. Внаслідок даних протиправних дій, ОСОБА_6 заподіяв ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді тупої травми грудної клітки з переломом ребер з обох сторін, забою легень, двобічного гемотораксу, синця повік лівого ока та на правому боці. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_11 помер. У відповідності до п.2.1.3 «Правил судово- медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» Наказу №6 МОЗ України від 17.01.1995 отримані потерпілим тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя на момент їх заподіяння та перебувають у причинному зв`язку із настанням його смерті.

Таким чином, ОСОБА_6 , вчинив вбивство через необережність, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 119 КК України.

Вказане обвинувачення суд вважає доведеним, виходячи з таких встановлених обставин.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 частково визнав свою вину в інкримінованому злочині та частково визнав цивільний позов потерпілої, від дачі показань відмовився.

Допитана в судовому засіданні потерпіла вдова ОСОБА_11 ОСОБА_9 пояснила, що останній раз живим свого чоловіка ОСОБА_11 вона бачила 28 жовтня 2020 року у вечірню пору. Після вечері чоловік вийшов з дому, куди саме він пішов, потерпіла не знає. Упродовж дня, а також раніше у її чоловіка конфліктів, сварок і бійок ні з ким не було. Куди пішов чоловік вона не знала, раніше він міг піти до знайомих та міг там заночувати, а тому вона не переживала, що його немає вдома. У вечірню пору 28 жовтня 2020 року близько 22 години (коли вже чоловіка тривалий час не було) до неї у будинок зайшов ОСОБА_6 і почав з нею сварку, а саме почав говорити, що впіймав її чоловіка ОСОБА_11 на крадіжці цегли біля будинку. Після цього спитав де чоловік, і пішов з будинку. Наступного ранку їй повідомили, що знайшли її чоловіка мертвим. Вона вважає, що до смерті її чоловіка причетний ОСОБА_6 . Також потерпіла вказала, що ОСОБА_6 приходив до неї вибачатися за смерть її чоловіка.

Допитана як свідок ОСОБА_12 , донька покійного, вказала, що 28 жовтня 2020 року до її чоловіка після 21 години зателефонував ОСОБА_6 , який є їхнім кумом, та повідомив, що впіймав її батька ОСОБА_11 , коли останній крав цеглу на новобудові. При цьому він сказав, що мав з ним конфлікт, у ході якого він наніс йому якісь удари. Дослівно: «я йому дав, прийде Федір і він дасть». При цьому вона однозначно вказала, що мало місце насильство з боку ОСОБА_6 відносно її батька. Вона зателефонувала до матері і спитала чи є батько вдома, а та сказала, що нема і що приходив ОСОБА_6 , при цьому сварився та говорив, що впіймав батька на крадіжці. Потім за годину вона говорила з ОСОБА_6 і той підтвердив, що впіймав на крадіжці її батька, вона при цьому його просила не звертатися в поліцію. Про смерть батька вона дізналася наступного дня вранці. Вона також вважає ОСОБА_6 причетним до смерті свого батька. Також зазначила, що ОСОБА_6 приходив вибачатися за смерть батька. З його слів та поведінки слідувало, що він не хотів смерті її батька і сам не розраховував, що так вийшло. ОСОБА_13 повідомила, що до 28.10.2020 року у її батька конфліктів, сварок і бійок ні з ким не було.

Допитаний як свідок ОСОБА_14 вказав, що покійним був його тестем. 28.10.2020 року ввечері до нього на мобільний телефон набрав його кум ОСОБА_6 і повідомив, що зловив на крадіжці цегли його тестя ОСОБА_11 . При цьому він сказав, що за крадіжку двічі вдарив його, дослівно: «я йому два рази по морді ляснув», а також продовжив, що «приїде Федір і той добавить». Також свідок вказав, що раніше у тестя конфліктів, сварок і бійок ні з ким не було, в тому числі і з ОСОБА_6 .

Допитаний як свідок ОСОБА_15 син покійного повідомив, що він проживав разом з батьками в с.Великі Телковичі, 28 жовтня 2020 року він був на заробітках в іншому населеному пункті. У пізній вечірній час до нього зателефонував ОСОБА_6 , який шукав батька. Також ОСОБА_6 сказав, що впіймав батька на крадіжці цегли. Потім трошки пізніше, біля 21 годині 40 хвилин знову до нього телефонував ОСОБА_6 i звинувачував його, що це він направив батька вчиняти крадіжку цегли. ОСОБА_6 був розлючений і погрожував свідку, дослівно «я вас повбиваю, це вам не колхоз». Свідок вважає ОСОБА_6 причетним до смерті батька. Ніяких конфліктів у батька ні з ким не було. Також зазначив, що ОСОБА_6 приходив вибачатися за смерть батька. При цьому ОСОБА_6 особисто повідомив, що впіймав ОСОБА_16 на крадіжці, вдарив батька і той після цього втік.

Допитані як свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_18 також вказали, що чули про конфлікт ОСОБА_6 , та ОСОБА_11 . В своїх показаннях вказали, що про цей конфлікт всім родичам покійного розповів сам ОСОБА_6 , який обвинуватив ОСОБА_11 у крадіжці.

Допитаний як свідок ОСОБА_19 повідомив, що він придбав у ОСОБА_6 недобудований житловий будинок в с.Великі Телковичі, будинок придбавав для свого сина ОСОБА_20 . Восени, у вечірній час до нього зателефонував ОСОБА_6 , який повідомив, що на новобудові, яку він продав ОСОБА_19 , впіймав злодія. Після цього ОСОБА_19 вирушив на місце новобудови, але там був тільки ОСОБА_6 . Той йому повідомив, що впіймав ОСОБА_11 на крадіжці і в них була сутичка, в ході якої вони шарпалися, а потім ОСОБА_11 втік. Також йому повідомив, що їздив додому до ОСОБА_21 , а також телефонував до його дітей. Після цього вони удвох позбирали та занесли цеглу, що була на вулиці у будинок. Вечором до нього зателефонувала донька ОСОБА_21 і просила не повідомляти поліцію, на що свідок погодився. Того вечора він ОСОБА_11 не бачив взагалі.

Допитаний як свідок ОСОБА_10 пояснив, що під час вказаних подій перебував на заробітках поза межами населеного пункту. Знає, що в його будинок заліз потерпілий, який крав цеглу, а в подальшому найшли його тіло. Це все йому було відомо зі слів батька. Також вказав, що будинок був не огороджений і вхід у нього був вільний. Також він вказав, що надавав дозвіл на проведення слідчих дій у вказаному будинку.

Вказані показання, на думку суду, є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, є належними та допустимими доказами, які в своїй сукупності поза розумним сумнівом підтверджують факт конфлікту між ОСОБА_6 та ОСОБА_11 ввечері 28.10.2020 року, під час якого ОСОБА_22 наносив удари потерпілому.

Що стосується застережень сторони захисту про те, що вказані показання є показаннями з чужих слів і в зв`язку з цим не можуть бути використані, як доказ, то з цього приводу суд прийшов до таких висновків.

Як вбачається зі ст.97 КПК України, показаннями з чужих слів є висловлювання, здійснене в усній, письмовій або іншій формі, щодо певного факту, яке ґрунтується на поясненні іншої особи. Суд має право визнати допустимим доказом показання з чужих слів незалежно від можливості допитати особу, яка надала первинні пояснення, у виняткових випадках, якщо такі показання є допустимим доказом згідно з іншими правилами допустимості доказів. При прийнятті цього рішення суд зобов`язаний враховувати:

1) значення пояснень і показань, у випадку їх правдивості, для з`ясування певної обставини і їх важливість для розуміння інших відомостей;

2) інші докази щодо питань, передбачених пунктом 1 цієї частини, які подавалися або можуть бути подані;

3) обставини надання первинних пояснень, які викликають довіру щодо їх достовірності;

4) переконливість відомостей щодо факту надання первинних пояснень;

5) складність спростування пояснень, показань з чужих слів для сторони, проти якої вони спрямовані;

6) співвідношення показань з чужих слів з інтересами особи, яка надала ці показання;

7) можливість допиту особи, яка надала первинні пояснення, або причини неможливості такого допиту.

Суд має право визнати неможливим допит особи, якщо вона:

1) відсутня під час судового засідання внаслідок смерті або через тяжку фізичну чи психічну хворобу;

2) відмовляється давати показання в судовому засіданні, не підкоряючись вимозі суду дати показання;

3) не прибуває на виклик до суду, а її місцезнаходження не було встановлено шляхом проведення необхідних заходів розшуку;

4) перебуває за кордоном та відмовляється давати показання.

Показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами, відмінними від положень частини другої цієї статті.

Виходячи із вимог вказаної норми, суд визнає показання потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 , ОСОБА_10 допустимими доказами, оскільки вони повністю відповідають іншим вимогам щодо допустимості доказів.

Зокрема, потерпіла ОСОБА_24 та всі свідки допитані безпосередньо в судовому засіданні, перед допитом потерпілій та свідкам було роз`яснено їх процесуальні права, включно із роз`ясненням змісту ст.63 Конституції в частині права відмовитись від дачі показань відносно членів своєї сім`ї та близьких родичів; однак особи виявили бажання надати показання; показання надавались під присягою, з дотриманням правил допиту свідків, в присутності учасників кримінального провадження, в т.ч. в присутності обвинуваченого ОСОБА_25 , який був учасником всіх озвучених під час допитів розмов, однак не спростував ні самого факту розмов, ні їх змісту.

При цьому суд враховує виняткову важливість для встановлення обставин даної справи саме показань потерпілої та свідків, незважаючи на те, що вони є показаннями з чужих слів та похідними (непрямими) доказами. Така важливість, на думку суду. зумовлена тим, що учасниками подій, що відбувались 28.10.2020 року близько 21 години поблизу новобудови, належної ОСОБА_10 , були тільки обвинувачений ОСОБА_22 та потерпілий ОСОБА_26 , будь-яких очевидців даної події досудовим слідством не встановлено. З огляду на це, інформація про подію, яка озвучена самим ОСОБА_27 безпосередньо після конфлікту та бійки з ОСОБА_28 в розмовах із родичами потерпілого та батьком власника будинку, в т.ч. слова обвинуваченого про те, що він наносив удари ОСОБА_29 і вони «шарпались», має значення як для встановлення обставин справи, які підлягають доказуванню, так і для розуміння інших важливих обставин, в т.ч. питань вини, мотивів, і т.ін.

Також суд приймає до уваги правдивість показань, які є послідовними і не суперечать одні одним; те, що кожен із допитаних осіб був безпосереднім учасником розмови з ОСОБА_27 (особисто чи телефоном), тобто особисто сприймав повідомлені ним відомості; час розмов, які відбулись 28.10.2020 року ввечері, тобто безпосередньо після конфлікту, однак до виявлення трупа ОСОБА_30 .

Крім того, допитати обвинуваченого ОСОБА_6 в судовому засіданні неможливо, оскільки під час дослідження доказів судом останній відмовився від дачі пояснень, а на час завершення судового розгляду помер.

Враховуючи сукупність вказаних обставин, показання потерпілої та допитаних в судовому засіданні свідків є належними та допустимими доказами.

Крім власного визнання вини, показань потерпілої та свідків, сторона обвинувачення обґрунтовує вину ОСОБА_6 висновками судово-медичних експертиз, а також даними, отриманими в ході огляду місця події та під час слідчого експерименту, проведеного з ОСОБА_27 , як з підозрюваним.

Так, 29.10.2020 року в с.Великі Телковичі на місці виявлення трупа ОСОБА_11 було проведено огляд місця події, в ході якого було зафіксовано зовнішній вигляд та положення трупа (т.1 а.с.11-14).

З висновку судово-медичної експертизи №104 від 27.11.2020 року вбачається, що тілесні ушкодження у вигляді тупої травми грудної клітки з переломом ребер з обох сторін, забою легень, двобічного гемотораксу, синця повік лівого ока та на правому боці, які згідно п.2.1.3 «Правил судово- медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» Наказу №6 МОЗ України від 17.01.1995 відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя на момент їх заподіяння та перебувають у причинному зв`язку із настанням смерті потерпілого (т.2 а.с.33-35).

Під час слідчого експерименту, проведеного з підозрюваним ОСОБА_6 , останній підтвердив свій конфлікт з потерпілим ОСОБА_11 28.10.2020 року, на місці події показав, де саме відбувався цей конфлікт, яким був механізм і послідовність заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, в т.ч. від ударів та від падіння. Вказаний слідчий експеримент було проведено з участю захисника підозрюваного, проводилась фото- і відеозйомка (т.2 а.с.111-139).

З висновку додаткової судово-медичної експертизи №104-Д від 10.02.2021 року вбачається, що вказані тілесні ушкодження ОСОБА_11 не міг заподіяти сам собі; також встановлено, що судово-медичні дані, встановлені в ході розтину трупа ОСОБА_11 в цілому не суперечать даним, які отримані в ході допиту підозрюваного ОСОБА_25 та проведеного з ним слідчого експерименту в частині механізму отримання тілесних ушкоджень: здавлювання грудей потерпілого руками, падіння потерпілого та ОСОБА_25 на землю, притискання тіла потерпілого до землі та здавлювання грудної клітки під вагою тіла ОСОБА_25 , розхитування тіла потерпілого з наступним різким штовханням та падінням потерпілого з ударом передньою поверхнею тіла до ґрунтового узбіччя (т.2 а.с.67-69).

Оцінюючи питання про належність та допустимість вказаних доказів, з урахуванням поданих захисником письмових клопотань про визнання їх неналежними та недопустимими, суд прийшов до таких висновків.

В своїх письмових клопотаннях та під час виступу в судових дебатах захисник обвинуваченого та представник його дружини вказував, що під час проведення огляду місця події органом досудового розслідування допущено істотні порушення, які мають своїм наслідком визнання цього доказу неналежним і недопустимим, а саме: відсутня характеристика технічного засобу фіксації та носіїв інформації, які використовуються при проведенні процесуальної дії, лише вказано «цифровий фотоапарат марки «Олімпус»; відсутні відомості про формування додатків до протоколу огляду місця події, які долучаються чи будуть долучені, хоча до протоколу долучено фототаблиці; у фототаблицях до протоколу відсутні підписи понятих та учасника огляду працівника поліції.

Обґрунтовуючи неналежність та недопустимість такого доказу, як слідчий експеримент, сторона захисту вказувала на наступні порушення, допущені при його проведенні: невідповідність часу та послідовності дій при проведенні слідчого експерименту (не зазначено місце проведення, неможливість провести всі вказані в протоколі дії за 32 хв); не вказані характеристики засобів вимірювання та фіксації; в протоколі вказані різні прізвища слідчих; після виготовлення друкованого тексту протоколу знищено чернетку із записами та замірами, дату проведення слідчої дії неможливо однозначно встановити, оскільки вона виправлена; слідчий експеримент, на думку захисника, проведено до допиту підозрюваного; крім того, ця слідча дія проводилась без дозволу власника будинковолодіння та з порушенням права підозрюваного ОСОБА_25 на захист, оскільки йому не було роз`яснено право відмовитись від давання показань та право не свідчити проти себе.

Що стосується висновків судово-медичної експертизи №104 та №104-Д, то вказані висновки, на думку захисника, є неналежними та недопустимими, виходячи із доктрини «плодів отруєного дерева», оскільки при їх постановленні експерт виходив із даних, отриманих під час слідчих дій, які проводились з порушенням встановленого порядку.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Як вбачається зі ст.ст. 86, 87 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння:

1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов;

2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження;

3) порушення права особи на захист;

4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права;

5) порушення права на перехресний допит;

Недопустимими є також докази, що були отримані:

1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні;

2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень;

3) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження;

4) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання.

Таким чином, вказані норми вказують на ту обставину, що визнання доказів недопустимими можливе лише у випадку істотного порушення прав та свобод людини.

У разі встановлення істотного порушення суд має обґрунтувати, яке саме право було порушено та чому це порушення є настільки важливим, що воно зумовлює недопустимість доказу. Це принципова вимога, що вказує на те, що недопустимість доказу повинна бути результатом серйозних і невиправних порушень.

Подібного висновку також дійшов і Верховний Суд у постанові №455/844/16-к від 17 жовтня 2023 року, зазначивши: «Вирішуючи на підставі ч. 1 ст. 87 КПК питання щодо допустимості доказу, який отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав чи свобод людини, суд має обґрунтувати, яке саме фундаментальне право чи свобода особи були порушені, в чому саме полягає істотність такого порушення в тій мірі, що обумовлює недопустимість доказу, та за відповідності ситуації переліку критеріїв, наведених в ч. 2 ст. 87 КПК, послатись на конкретний пункт цієї норми».

Таким чином, про неналежність доказу свідчить лише істотне, грубе порушення прав та свобод людини, а не будь-яке процесуальне порушення, допущене під час проведення слідчої дії.

В той же час, захисник у своїх клопотаннях не обґрунтував, чому порушення, описані ним у відповідних клопотаннях, є настільки істотними, і які фундаментальні права або свободи особи вони порушують, щоб обумовити недопустимість доказу.

Для вирішення питання, чи може порушення певних основоположних прав і свобод особи стати підставою для визнання доказів недопустимими, необхідно взяти до уваги не лише сам факт такого порушення, але й встановити його вплив на процес і характер отримання доказів.

На цьому наголосив Касаційний кримінальний суд ВС у постанові по справі №204/6541/16-к. Зокрема, Суд зазначив, що не у всіх випадках порушення навіть фундаментальних прав і свобод особи під час кримінального провадження має прямий вплив на дотримання гарантій справедливого судового розгляду, зокрема й на допустимість доказів. Таким чином, для вирішення питання, чи може порушення певних основоположних прав і свобод особи стати підставою для визнання доказів недопустимими, необхідно взяти до уваги не лише сам факт такого порушення, але й встановити його вплив на процес і характер отримання доказів.

Однак у даній справі не встановлено жодного факту істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Також Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду розглянув справу №344/2995/15-к, де вказав, що не будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання його недопустимим.

При цьому, суд відхиляє доводи сторони захисту з приводу порушення права підозрюваного на захист, оскільки до початку слідчого експерименту ОСОБА_6 під розписку були роз`яснені його процесуальні права, крім того письмова пам`ятка про права підозрюваного була вручена йому під час повідомлення про підозру (т.2 а.с.102-105, 111); у проведенні слідчого експерименту приймала участь захисник-адвокат, з якою ОСОБА_6 уклав відповідну угоду (т.2 а.с.81-84), і присутність якої безпосередньо на місці проведення слідчої дії не викликає у суду жодних сумнівів (т.2 а.с.118, 119, 122, 135, 136).

Що стосується проведення слідчого експерименту без дозволу власника будинковолодіння, то з цього приводу суд констатує наступне.

Під час допиту в якості свідка ОСОБА_10 пояснив, що він надавав слідчому і усний, і письмовий дозвіл на проведення слідчих дій, однак вказати конкретну дату, коли це було, свідок не може. В матеріалах кримінального провадження міститься заява ОСОБА_10 про дозвіл на проведення слідчих дій на території його домогосподарства в АДРЕСА_1 , без зазначення дати (т.2 а.с.110).

Крім того, виходячи з тлумачення закону та судової практики, суд приходить до висновку, що в даному випадку проведення слідчої дії на території новобудови та прилеглій території не пов`язано із порушенням недоторканості житла чи іншого володіння особи, оскільки будівля №1 по АДРЕСА_1 станом на час проведення слідчого експерименту не відповідала критеріям житла. Так, будівництво вказаного будинку не було завершено, в ньому ніхто не проживав, територія домогосподарства не була обгороджена, чим забезпечувався до неї вільний доступ.

Аналогічна позиція викладена у постанові від 20.06.2024, ухваленій за результатами розгляду справи № 134/1311/21, в якій Верховний Суд зазначив про відсутність порушення вимог процесуального закону під час проведення слідчого експерименту без дозволу власників житла та ухвали слідчого судді. Обґрунтовуючи такий висновок, касаційний суд вказав, що відповідно до пояснень потерпілої у будинку, в якому проведено слідчу дію, ніхто не проживав. Її брат лише інколи ночував у ньому. З матеріалів слідчого експерименту вбачалося, що цей будинок є занедбаним, непридатним для проживання, у ньому відсутні вікна, освітлення, вхідні двері не зачиняються, а тому вхід до будинку є вільним. За таких обставин слідчий експеримент у цьому приміщенні не мав ознак примусової слідчої дії з огляду на те, що не був пов`язаний із примусовим проникненням до житла чи іншого володіння особи, а отже не порушував недоторканості житла чи іншого володіння особи. Така позиція узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 17.08.2023 (справа № 522/8270/19). Вказану судову практику суд вважає релевантною обставинам даного кримінального провадження, оскільки в обох випадках мова йде про фактично нежитлові споруди з вільним доступом.

З урахуванням викладеного, суд не вбачає підстав для визнання таких доказів, як протокол огляду місця події, протокол слідчого експерименту та висновки судово-медичної експертизи №104 та №104-Д, неналежними та недопустимими.

Також слід відхилити доводи сторони захисту з приводу порушення вимог кримінального процесуального закону під час провадження досудового розслідування та під час повідомлення ОСОБА_31 про підозру.

Так, стороною захисту подано клопотання про визнання неналежними та недопустимими доказів, отриманих в ході слідчих дій, які проведені на підставі постанов прокурора ОСОБА_4 , а також процесуальних дій та рішень прокурора ОСОБА_32 , в т.ч. повідомлення ОСОБА_31 про підозру та зміну підозри. В обґрунтування такого клопотання захист надав копії постанов про призначення групи прокурорів від 30.10.2020 року та від 29.12.2020 року, на яких відсутній підпис посадової особи (керівника прокуратури). В той же час, в матеріалах кримінального провадження наявні оригінали цих же постанов, підписані належним чином (т.1 а.с.4, 5).

Що стосується порушення порядку повідомлення ОСОБА_6 про підозру у зв`язку із наявністю у нього статусу депутата місцевої ради, то дане твердження сторони захисту повністю спростовується дослідженими судом доказами. Так, ОСОБА_6 був депутатом Великотелковицької сільської ради Володимирецького району в період з 30.10.2015 року по 08.12.2020 року, що підтверджується постановою Великотелковицької виборчої комісії Володимирецького району Рівненської області №2 від 30.10.2015 року та витягом з протоколу №1 першого пленарного засідання Володимирецької селищної ради Вараського району Рівненської області восьмого скликання. В той же час, про підозру ОСОБА_6 повідомлено 29.12.2020 року, тобто після припинення його депутатських повноважень, що виключає підстави застосування до нього особливого порядку провадження досудового розслідування, передбаченого гл.37 КПК України. На думку суду, такий особливий порядок встановлено як додаткову гарантію для забезпечення діяльності та незалежності певного кола осіб, в т.ч. діючих депутатів місцевих рад, і не може застосовуватись розширено, а саме до дій, вчинених депутатами до часу припинення повноважень.

Стороною захисту також подано письмові клопотання про визнання неналежними і недопустимими інших доказів, зокрема таких, як протокол слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_33 з додатками, протокол освідування особи з додатками; протоколи відібрання зразків для експертизи, постанови про призначення судово-цитологічної та судово-імунологічної експертизи, висновки судово-медичних експертиз речових доказів №87, №137, №138; протокол огляду трупа; протоколи огляду предметів (мобільного телефону, одягу, носія з інформацією про телефонні з`єднання); рапорти працівників поліції, доручення; клопотання про тимчасовий доступ; ухвалу слідчого судді; протокол тимчасового доступу; постанови про прилучення речових доказів та ін.

Вказані докази, на думку суду, не підлягають оцінці, оскільки не були використані ні стороною обвинувачення, ні стороною захисту під час доказування в даному кримінальному провадженні. Таким чином, вказані документи, протоколи слідчих та процесуальних дій, а також інформація, що в них міститься, не є доказом в розумінні ч.1 ст.84 КПК України. При цьому суд також приймає до уваги, що при встановленні порядку та обсягу дослідження доказів прокурор не клопотав про дослідження вказаних доказів, не посилався на них і під час виступу в судових дебатах.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що досліджені судом докази, надані стороною обвинувачення в обґрунтування вини обвинуваченого ОСОБА_6 показання потерпілої та свідків, висновки судово-медичної експертизи, а також дані, отримані під час огляду місця події та під час слідчого експерименту з підозрюваним є належними, допустимими та достовірними, вказані докази взаємопов`язані, логічні, доповнюють один одного, і в своїй сукупності поза розумним сумнівом підтверджують вину ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.119 КК України вбивство, вчинене через необережність.

Кваліфікацію дій ОСОБА_6 за вказаною нормою суд вважає доведеною, і такою, що відповідає фактичним обставинам справи. Зокрема, досліджена сукупність доказів підтвердила ту обставину, що ОСОБА_6 під час конфлікту з потерпілим ОСОБА_11 ввечері 28.10.2020 року в с.Великі Телковичі поблизу новобудови на вул.Колгоспна, не передбачав можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити. Про це свідчить як механізм заподіяння тілесних ушкоджень (здавлювання, падіння, притискання грудної клітки потерпілого, відштовхування), так і наступна поведінка ОСОБА_25 , який після бійки намагався розшукати потерпілого.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, про те, що 28 жовтня 2020 року біля 21 години в с.Великі Телковичі Вараського (раніше Володимирецького) району ОСОБА_6 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.119 КК України вбивство через необережність потерпілого ОСОБА_11 .

З огляду на це, підстав для реабілітації ОСОБА_6 суд не вбачає.

Разом з тим, обвинувачений ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Великі Телковичі Вараського району, що підтверджується актовим записом про смерть №177 від 29.07.2024 року.

Як вбачається з п.5) ч.1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається, якщо помер підозрюваний, обвинувачений, крім випадків, якщо провадження є необхідним для реабілітації померлого.

Частиною 10 ст. 284 КПК України передбачено, що за наявності підстави для закриття кримінального провадження, передбаченої пунктом 5 частини першої цієї статті суд - до постановлення ухвали про закриття кримінального провадження направляє у порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення повідомлень, одному з близьких родичів або члену сім`ї, коло яких визначено цим Кодексом, та/або захиснику обвинуваченого копію клопотання прокурора про закриття кримінального провадження із роз`ясненням права заявити клопотання про непогодження із закриттям кримінального провадження.

Якщо обставини, передбачені пунктами 5,6,7,8,9 частини першої цієї статті, виявляються під час судового провадження, а також у випадку, передбаченому пунктами 2, 3 частини другої цієї статті, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.

З огляду на це, приймаючи до уваги, що обвинувачений помер, і не може бути притягнутий до кримінальної відповідальності, підстави для його реабілітації відсутні, провадження у даній справі підлягає закриттю.

Під час судового розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_6 потерпілою ОСОБА_9 було пред`явлено позов про відшкодування матеріальної, моральної шкоди та шкоди здоров`ю, заподіяної злочином. Вказаний позов було прийнято до розгляду одночасно з кримінальним провадженням, і частково визнано обвинуваченим. В ході судового розгляду ухвалою Володимирецького районного суду від 14.06.2021 року було витребувано докази відомості про розмір пенсії потерпілого ОСОБА_11 , ухвалою від 11.03.2025 року судом замінено відповідача у справі його правонаступниками.

Разом з тим, враховуючи, що суд прийшов до висновку про наявність підстав для закриття кримінального провадження, позовні вимоги не можуть бути вирішені судом по суті, і позов підлягає залишенню без розгляду.

Заходи забезпечення кримінального провадження у даній справі не застосовувались, питання про речові докази підлягає вирішенню у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.100, 284-285 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Кримінальне провадження №0000440 від 29.10.2020 року відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.119 ч.1 КК України закрити на підставі п.5) ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку зі смертю обвинуваченого.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 про відшкодування шкоди, заподіяної злочином, залишити без розгляду.

Питання про речові докази у відповідності до ч.9 ст.100 КПК України вирішити наступним чином:

-мобільний телефон «Sigma mobile» та одяг ОСОБА_6 - повернути його дружині ОСОБА_7 ;

-одяг ОСОБА_11 та резинові тапки повернути потерпілій ОСОБА_9 ;

-оптичний диск з записами зберігати при матеріалах справи;

-пару чорних тапок, сім частин білої цегли, окурки, 2 пусті коробки від сірників знищити;

На ухвалу може бути подано апеляцію до Рівненського апеляційного суду через Володимирецький районний суд. Апеляцію може бути подано протягом семи днів з часу проголошення ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1