У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001723, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 січня 2024 року відносно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Бузникувате Вільшанського району Кіровоградської області, зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 ,

захисник ОСОБА_8 ,

обвинувачений ОСОБА_5 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 січня 2024 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України і йому призначено покарання: за ч. 2 ст. 185 КК України 3 роки позбавлення волі; за ч. 1 ст. 357 КК України 2 роки обмеження волі.

Ухвалено, відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Ухвалено, строк відбуття покарання ОСОБА_5 обчислювати з моменту затримання, взявши його під варту із залу суду. В строк відбуття покарання ОСОБА_5 зарахувати час його затримання відповідно до протоколу затримання особи, обвинуваченої у вчиненні злочину від 10.12.2020 р., відповідно до якого ОСОБА_5 було затримано о 12.19 год. 10.12.2020 р. на підставі ухвали слідчого судді від 10.11.2020 р. про надання дозволу на затримання, в порядку ч. 1 ст. 191 КПК України, на строк не пізніше 36 годин з моменту затримання.

Ухвалено, стягнути з засудженого ОСОБА_5 , на користь ОСОБА_9 , в рахунок відшкодування майнової шкоди 1 980 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Обвинувачений ОСОБА_5 просить переглянути вирок суду першої інстанції.

Захисник ОСОБА_6 просить вирок суду першої інстанції скасувати та закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_5

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 зазначає, що не згоден із вироком суду першої інстанції. При цьому, зауважує, що суд першої інстанції припинив розгляд провадження на 4 роки, без будь-яких підстав, а потім раптово відновив провадження та ухвалив вирок.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 вважає оскаржуваний вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з тим, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Наданий прокурором доказ відео з камер спостереження біля банкомату, на якому видно лише частину руки з татуюванням особи, яка отримувала кошти в банкоматі, є спірним, адже обличчя на відео не видно, а татуювання є досить розповсюдженими серед молоді.

Будь-які інші докази, які підтверджували б вину ОСОБА_5 в матеріалах кримінального провадження відсутні.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

02.08.2019 р. близько 20.00 год. ОСОБА_5 , знаходився в гостях у ОСОБА_9 , а саме в приміщенні житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Під час перебування в будинку ОСОБА_5 побачив на пральній машинці в приміщенні кухні житлового будинку жіночу сумку-рюкзак, належну ОСОБА_9 . В цей же час він вирішив повторно вчинити злочин та викрасти майно, належне ОСОБА_9 . Виконуючи задумане, впевнившись в тому, що за його діями ніхто не спостерігає та не може завадити їм, ОСОБА_5 розстібнув змійку вказаної сумки-рюкзака, звідки таємно, в корисливих для себе цілях, викрав гаманець, в якому знаходились грошові кошти у сумі 500 грн. та платіжна банківська картка на ім`я ОСОБА_9 .

Достовірно знаючи, що на вказаній банківській платіжній картці знаходяться грошові кошти, з корисливих мотивів, вирішив викрасти її. Виконуючи задумане, користуючись тим, що за його протиправними діями ніхто не спостерігає та не чинить йому перешкоди, ОСОБА_5 таємно викрав платіжну картку, відкриту в АТК банк «Приватбанк» за номером НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_9 , яка є згідно Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 р. № 2657-ХП, Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 р. № 2346-111, п. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22.05.2003 р. № 851-1У, «Положення про міжбанківські розрахунки», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 08.10.1998 р. № 414, і ст. 200 КК України, офіційним документом, а саме: електронним платіжним документом ОСОБА_9 , так як саме цей документ надає доступ останній до її заощаджень.

Того ж дня, 02.08.2019 р. близько 23.10 год., реалізуючи свій намір на доведення свого умислу на крадіжку до кінця, використовуючи платіжну картку, відкриту в АТ «Приватбанк» за номером НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_9 , ОСОБА_5 , підійшов до банкомату АТ «Ощадбанк», який знаходиться за адресою: Миколаївська область, м. Первомайськ, вул. Грушевського, 1, вставив картку до банкомату та, шляхом введення пін-коду банківської картки, з першого разу, оскільки заздалегідь знав комбінацію цифр, оскільки раніше, з дозволу ОСОБА_9 , вже знімав грошові кошти, ОСОБА_5 зняв з вказаної банківської картки грошові кошти у сумі 1 480 грн., двома платежами 1 000 грн. та 480 грн., тим самим викравши їх. У подальшому викрадені грошові кошти ОСОБА_5 витратив на власні потреби.

Своїми протиправними діями ОСОБА_5 завдав потерпілій ОСОБА_9 майнової шкоди на загальну суму 1 980 грн.

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 357 КК України, як викрадення офіційного документу з корисливих мотивів та за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження стосовно поданих апеляційних скарг та клопотань про закриття кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Дотримання цієї вимоги виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду та забезпечує реалізацію таких засад кримінального провадження, як верховенство права, законність, презумпція невинуватості, забезпечення доведеності винуватості та право на захист.

За ч. 1 ст. 84 КПК України, доказами є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, які було безпосередньо досліджено, а також оцінено за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК України.

Так, суд першої інстанції послався на показання потерпілої ОСОБА_9 , яка повідомила, що 02.08.2019 р. обвинувачений ОСОБА_5 , з яким вона товаришувала і довіряла банківську картку з пін-кодом, відвідав її вдома, після чого вона виявила зникнення гаманця та отримала повідомлення про зняття коштів з картки, а також свідка ОСОБА_10 , яка є тіткою потерпілої та підтвердила присутність обвинуваченого того дня, зазначивши, що після того, як він пішов, племінниця виявила зникнення картки, яка знаходилася у рюкзаці на пральній машині.

Суд першої інстанції також обґрунтовано врахував як докази дані, які містяться в письмових доказах, зокрема: відповіді заступника начальника філії ПАТ «Державний ощадний Банк України», від 16.08.2019 № 112.29/307, щодо надання інформації про здійснення операції зі зняття коштів з карткового рахунку; протоколі огляду матеріалів відеозапису від 22.08.2019 р., на якому зображено руку особи, на внутрішньому боці якої наявне татуювання крил літерами A та S, яка знімає з банкомату грошові кошти купюрами номіналом по 200 грн.; протоколі огляду від 20.08.2019 р., в ході якого було оглянуто мобільний телефон ОСОБА_9 та наявні у ньому SMS повідомлення між потерпілою та обвинуваченим ОСОБА_5 , протоколі освідування особи від 23.08.2019 р., в ході якого ОСОБА_5 , в присутності понятих: ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , демонстрував наявні у нього на руках татуювання.

Твердження захисника про те, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Зі змісту показань потерпілої ОСОБА_9 вбачається, що вона чітко, послідовно та детально описала обставини, за яких обвинувачений мав доступ до її банківської картки та знав пін-код, оскільки вона довіряла йому та раніше надавала картку для зняття коштів. Свідок ОСОБА_10 підтвердила, що обвинувачений перебував у її будинку в день вчинення злочину та мав можливість отримати доступ до особистих речей потерпілої.

Відеозаписи з камер спостереження банкомату, надані суду, хоч і не містять зображення обличчя особи, але зафіксували руку з унікальним татуюванням, яке співпадає з татуюванням обвинуваченого, зафіксованим під час його освідування. Це татуювання має унікальні ознаки хрест та крила з літерами ОСОБА_13 та «S», що мінімізує ймовірність випадкового збігу з іншими особами. Цей доказ у поєднанні з іншими свідчить про його причетність до інкримінованих злочинів.

Доводи сторони захисту про те, що такі татуювання є розповсюдженими серед молоді, не спростовують встановлених судом обставин, оскільки співпадіння деталей татуювання є суттєвим доказом. Крім того, SMS-повідомлення між потерпілою та обвинуваченим свідчать про його обізнаність щодо зникнення картки та спроби виправдатися.

Враховуючи, що встановлення особи обвинуваченого ОСОБА_5 на відеозаписі з камер спостереження банкомату, за татуюванням, проводиться не відокремлено, а у сукупності з іншими доказами, зокрема, обставинами викрадення картки, знанням пін-коду потерпілої, збігом часу і місця використання картки з місцезнаходженням обвинуваченого, суд апеляційної інстанції доходить висновку про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, поза розумним сумнівом, у зв`язку з чим, доводи апеляційної скарги захисника є необґрунтованими та такими, що не спростовують винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України.

Твердження обвинуваченого про безпідставне припинення розгляду провадження на чотири роки не відповідає дійсності та спростовується даними, які містяться у журналах судових засідань та відповідних ухвалах суду, згідно з якими, обвинувачений ОСОБА_5 неодноразово ухилявся від явки до суду, що призвело до затримки розгляду справи. Суд, діючи в межах своїх повноважень, застосовував передбачені законом заходи для забезпечення його присутності, шляхом застосування примусового приводу, надання дозволу на затримання та оголошення обвинуваченого в розшук.

Таким чином, затримка в розгляді справи була спричинена саме діями обвинуваченого, який умисно ухилявся від участі у судовому розгляді, а не безпідставними діями суду, як про це зазначає останній. Натомість, суд вживав усіх необхідних та законних заходів для забезпечення його участі в судовому процесі, дотримуючись принципів змагальності та рівності сторін, передбачених ст. 22 КПК України.

З приводу заявленого обвинуваченим ОСОБА_5 клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з декриміналізацією вчиненої ним крадіжки, апеляційний суд зазначає наступне.

Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року № 3886-IX, який набрав чинності 09.08.2024 р., ст. 51 КУпАП викладено у новій редакцій та встановлено, що максимальний розмір викраденого чужого майна, в тому числі шляхом шахрайства, на момент вчинення правопорушення для кваліфікації дій особи як дрібне викрадення чужого майна за ч. 2 ст. 51 КУпАП не може перевищувати двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Підпунктом 169.1.1 статті 169 Податкового кодексу визначено, що податкова соціальна пільга (неподатковий мінімум доходу громадян) дорівнює 50% розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для працездатної особи на 1 січня 2022 року становив 1 921 грн., тобто неоподаткований мінімум доходів громадян становив 1 240,50 грн. на 2019 рік, а 2 неоподаткованих мінімуми (ч. 2 ст. 51 КУпАП) становили 1921 грн.

Тобто, з 09.08.2024 р. сума викраденого майна, яка не перевищує 2 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, є дрібною крадіжкою та особа повинна нести відповідальність за відповідною частиною ст. 51 КУпАП.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом першої інстанції ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що 02.08.2019 р. близько 20.00 год., перебуваючи в гостях у ОСОБА_9 , обвинувачений викрав належні потерпілій грошові кошти у сумі 500 грн. та платіжну картку, відкриту в АТ «ПриватБанк».

Того ж дня, близько 23.10 год., ОСОБА_5 вирушив до банкомату Ощадбанку за адресою: АДРЕСА_3 , де, знаючи пін-код картки, зняв з неї 1 480 грн. двома платежами: 1 000 грн. та 480 грн. Викрадені кошти він витратив за власним розсудом, чим завдав потерпілій ОСОБА_9 майнову шкоду на загальну суму 1980 грн.

Відповідно до роз`яснень п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.06.2010 № 7 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», об`єднання тотожних діянь єдиним злочинним наміром означає, що до вчинення першого з низки тотожних діянь особа усвідомлює, що для реалізації її злочинного наміру необхідно вчинити декілька таких діянь, кожне з яких спрямовано на реалізацію цього наміру. На відміну від продовжуваного злочину, при повторності тотожних злочинів кожен із них має свою суб`єктивну сторону, зокрема самостійний умисел, який виникає щоразу перед вчиненням окремого злочину.

Окрім того, як зазначено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», неодноразове незаконне вилучення чужого майна, що складається із тотожних діянь, які мають загальну мету і з самого початку охоплюються єдиним злочинним наміром на заволодіння конкретним майном, треба розглядати як один продовжуваний злочин.

Зміст досліджених судом фактичних обставин і доказів дає достатні підстави вважати, що ОСОБА_5 вчинив крадіжку майна потерпілої з єдиним умислом, оскільки, заволодівши грошовими коштами в сумі 500 грн. та банківською картою потерпілої ОСОБА_9 , достовірно знаючи, що на ній є грошові кошти, продовжуючи свою злочинну діяльність, за допомогою банкомату АТ «Ощадбанк», здійснив зняття коштів в сумі 1 480 грн., чим завдав майнову шкоду на загальну суму 1 980 грн., тобто вчинив єдине продовжуване кримінальне правопорушення.

Таким чином, з огляду на зміст положень Податкового кодексу України та Закону України № 3886-IX, враховуючи, що вартість таємно викраденого ОСОБА_5 майна становить 1 980 грн., що є більшим за розмір, з якого настає кримінальна відповідальність, а саме 1 921 грн., вчинене ОСОБА_5 діяння підпадає під кримінально карані діяння, передбачені Особливою частиною КК України, у зв`язку з чим, апеляційний суд не вбачає підстав для звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за вказаним вироком.

Вирішуючи клопотання захисника ОСОБА_8 про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_5 , у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями ч. 2 ст. 4 КК України, якими визначено чинність закону про кримінальну відповідальність у часі, встановлено, що кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Санкцією ч. 2 ст. 185 КК України (в редакції, що діяла на час вчинення кримінального правопорушення), передбачалось, що крадіжка, вчинена повторно або за попередньою змовою групою осіб, карається арештом на строк від трьох до шести місяців або обмеженням волі на строк до п`яти років або позбавленням волі на той самий строк.

Згідно ч. 1 ст. 357 КК України (в редакції, що діяла на час вчинення кримінального правопорушення) викрадення, привласнення, вимагання офіційних документів, штампів чи печаток або заволодіння ними шляхом шахрайства чи зловживання особи своїм службовим становищем, а так само їх умисне знищення, пошкодження чи приховування, а також здійснення таких самих дій відносно приватних документів, що знаходяться на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форми власності, вчинене з корисливих мотивів або в інших особистих інтересах, каралось штрафом до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або обмеженням волі на строк до трьох років.

Відповідно до положень ч. ч. 1-3 ст. 12 КК України (в редакції, що діяла на час вчинення кримінального правопорушення), залежно від ступеня тяжкості злочини поділяються на злочини невеликої тяжкості, середньої тяжкості, тяжкі та особливо тяжкі. Злочином невеликої тяжкості є злочин, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, або інше, більш м`яке покарання за винятком основного покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Злочином середньої тяжкості є злочин, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_5 інкримінується вчинення 02.08.2019 р. кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України та ч. 1 ст. 357 КК України, які, відповідно до положень ст. 12 КК України (в редакції, що діяла на час вчинення) відносяться до злочинів невеликої тяжкості та середньої тяжкості.

Згідно із п. п. 2, 3 ч. 1, ч. 2 ст. 49 КК України (в редакції, що діяла на час вчинення кримінального правопорушення), особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло: три роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі; п`ять років у разі вчинення злочину середньої тяжкості.

Перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від досудового слідства або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років.

Згідно ч. 1 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Чинною редакцією ч. 2 ст. 49 КК України передбачено, що перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку п`ять років.

Відповідно до Постанови Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 5 квітня 2021 року, у справі № 328/1109/19 (провадження № 51 - 5464 кмо 20), особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули зазначені у ч. 1 ст. 49 КК диференційовані строки давності за умови, що протягом вказаних строків особа не вчинила нового злочину, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років (перебіг давності не перерваний); особа не ухилялася від досудового слідства або суду (перебіг давності не зупинявся); законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.

Перебіг строків давності зупиняється, якщо особа, котра вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цьому разі перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. Одночасно факт умисного вчинення особою будь-яких дій, спрямованих на ухилення від слідства або суду є обставиною, яка виключає благополучне закінчення строків давності, і зупиняє диференційовані строки, визначені в ч. 1 ст. 49 КК. В цьому випадку закон передбачає загальний строк давності притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які ухиляються від слідства чи суду: п`ятнадцять років з часу вчинення злочину, п`ять років з часу вчинення кримінального проступку. За таких обставин час, який минув із дня вчинення кримінального правопорушення до дня, коли особа почала ухилятися від слідства або суду, не втрачає свого значення, а зберігається і зараховується до загального строку давності, що продовжує спливати. Крім того, до загального строку також зараховується період такого ухилення, а також проміжок часу, що пройшов із дня з`явлення особи із зізнанням або затримання до дня набрання вироком законної сили.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, щодо застосування норми права, від 02 лютого 2023 року у справі № 735/1121/20 (провадження № 13-26кс22), у разі ухилення від досудового розслідування або суду особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності або покарання за давністю після спливу диференційованого строку, передбаченого частиною першою статті 49 КК, подовженого на період ухилення.

Закінчення загальних строків, установлених частиною другою цієї статті (п`ятнадцять років з моменту вчинення злочину і п`ять років проступку), є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, коли цей строк спливає раніше за диференційований, подовжений на час ухилення.

Відповідно до ч. 8 ст. 284 КПК України, закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності, не допускається, якщо обвинувачений проти цього заперечує.

За положеннями ч. 5 ст. 74 КК України, особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 , у період з 10.11.2020 р. по 10.12.2020 р., та з 19.11.2021 р. по 23.01.2024 р., ухилявся від суду, у зв`язку з чим, оголошувався у розшук. Відтак, до нього не підлягають застосуванню диференційовані строки давності, визначені ч. 1 ст. 49 КК України, які подовжені на час ухилення.

За наведеного, враховуючи, що на час постановлення ухвали апеляційним судом (26.11.2024 р.), з часу вчинення ОСОБА_5 кримінальних правопорушень (02.08.2019 р.), минув загальний строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України (3 роки 20 днів), визначений ч. 2 ст. 49 КК України, а також те, що під час розгляду провадження обвинувачений ОСОБА_5 не підтримав клопотання свого захисника та наполягав на задоволенні власного клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності з інших підстав, апеляційний суд доходить висновку про необхідність зміни оскаржуваного вироку в частині призначення покарання, звільнивши ОСОБА_5 від покарання за ч. 1 ст. 357 КК України, на підставі положень ч. 2 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України.

Враховуючи наведене, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 підлягають частковому задоволенню як такі, що містили вимоги про скасування вироку.

Керуючись ст. ст. 49, 74 КК України, 284, 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КК України відмовити.

Клопотання захисника ОСОБА_8 про закриття кримінального провадження та звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, задовольнити частково.

Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 січня 2024 року відносно ОСОБА_5 , в частині призначеного покарання скасувати.

На підставі ч. 5 ст. 74 КК України, звільнити ОСОБА_5 від призначеного покарання за ч. 1 ст. 357 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України (ч. 2 ст. 49 КК України).

Вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 2 ст. 185 КК України із призначенням покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Виключити з вироку суду посилання на застосування до ОСОБА_5 положень ч. 1 ст. 70 КК України.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_5 , який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали суду.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3