ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/8210/24 Номер провадження 11-сс/814/715/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря

судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представників третіх осіб,

щодо майна яких вирішується адвокатів ОСОБА_7 ,

питання про арешт ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційними скаргами з доповненнями адвоката ОСОБА_9 , в інтересах ТОВ «Науково-виробнича фірма «Лідвер» і ТОВ «Укргазресурс» на ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтава від 09 серпня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 серпня 2024 року за №0000764, задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП у Полтавській області ОСОБА_10 , погоджене з прокурором Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_6 , та накладено арешт шляхом позбавлення права на відчуження, розпорядження та користування на:

сідловий тягач «RENAULT PREMIUM», н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який належить ТОВ «Укргазресурс»,

2 напівпричепи «SOMMER 22-S», н.з. НОМЕР_3 , VIN: НОМЕР_4 , та «ГБК 9385», н.з. НОМЕР_5 , VIN: НОМЕР_6 , із закріпленими на них ємностями зі зрідженим газом, 2 компресори для перекачування газу, установку для охолодження газу, газові мережі між обладнанням із 2 колонками для реалізації пального (газу), які належать ТОВ «Науково-виробнича фірма «Лідвер».

Постановлено визначити місце зберігання цього майна відповідно до «Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням та пересуванням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1104 від 19 листопада 2012 року.

Постановлене рішення слідчий суддя мотивував тим, що стороною обвинувачення було доведено, що наведене вище майно має значення для забезпечення кримінального провадження за існування розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення і наявності достатніх підстав вважати, що це майно відповідає критеріям, визначеним у ст.98 КПК України, врахувавши можливість використання його як доказу у справі, наявність правових підстав для застосування ініційованого стороною обвинувачення заходу забезпечення кримінального провадження, наслідки арешту майна, розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

В апеляційних скаргах із доповненнями адвокат ОСОБА_9 в інтересах ТОВ «Науково-виробнича фірма «Лідвер» і ТОВ «Укргазресурс», просить скасувати ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтава від 09 серпня 2024 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на: 2 напівпричепи «SOMMER 22-S», н.з. НОМЕР_3 , VIN: НОМЕР_4 , та «ГБК 9385», н.з. НОМЕР_5 , VIN: НОМЕР_6 , із закріпленими на них ємностями зі зрідженим газом, 2 компресори для перекачування газу, установку для охолодження газу, газові мережі між обладнанням із 2 колонками для реалізації пального (газу), які належать ТОВ «Науково-виробнича фірма «Лідвер»; сідловий тягач «RENAULT PREMIUM», н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який належить ТОВ «Укргазресурс». Свої вимоги мотивує тим, що слідчий суддя не врахував те, що: стороною обвинувачення не доведено наявність події кримінального правопорушення, вчинення дій із привласненим, а не отриманим у законний спосіб газом, незаконність діяльності ТОВ «Науково-виробнича фірма «Лідвер», відповідність зазначеного вище майна критеріям, визначеним у ст.98 КПК України, існування ризиків і необхідності застосування ініційованого заходу забезпечення кримінального провадження, який порушує права й законні інтереси товариств щодо користування їх майном; протокол огляду місця події від 05 серпня 2024 року є недопустимим доказом, так як цю слідчу дію було здійснено без добровільної згоди володільця земельної ділянки чи дозволу, наданого за судовим рішенням; у цьому кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру; з моменту огляду місця події сторона обвинувачення мала достатньо часу для виконання необхідних дій у ході досудового розслідування з майном, на яке накладено арешт; застосований захід забезпечення кримінального провадження має негативний вплив на здійснення товариствами господарської діяльності та стан транспортних засобів; у провадженні є відсутніми: протокол огляду вилученого майна, рішення про визначення групи слідчих і прокурорів, а також заява слідчого щодо розгляду поданого ним клопотання за його відсутності, про яку безпідставно зазначено в оскаржуваній ухвалі; в порушення приписів ч.2 ст.64-2 КПК України з клопотанням про арешт майна товариств, які мають статус третіх осіб у провадженні, звернувся слідчий, у той час як за вказаних обставин таким правом наділений лише прокурор. Водночас апелянт посилається на те, що слідчий суддя: не вирішив питання щодо місця зберігання майна, на яке накладено арешт; безпідставно розглянув клопотання про арешт тимчасового вилученого майна без повідомлення та участі власника майна, його представника.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку представників товариства на підтримку апеляційних скарг із доповненнями, заперечення прокурора проти задоволення апеляційних скарг із доповненнями, пояснення слідчого, який підтвердив те, що в ході досудового розслідування було повторно здійснено огляд місця події, в ході якого виявлено зміну розмірних і видових характеристик газової труби на території АЗГС у порівнянні з даними, отриманими в ході первинного огляду місця події, встановлено згідно з розсекреченими матеріалами НРСД факт функціонування підприємства та використання ним транспортних засобів у період дії цього заходу забезпечення кримінального провадження, при цьому, транспортні засоби, на які накладено арешт, є необхідними для проведення подальших слідчих дій, зокрема, слідчого експерименту з їх залученням для визначення об`єму необлікованого газу, перевірила матеріали судового провадження і матеріали, надані в ході апеляційного провадження сторонами провадження, обговорила доводи апелянта та дійшла висновку про те, що апеляційні скарги з доповненнями не підлягають до задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК Українисудове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст.131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні кримінальних правопорушень.

Заходами ж процесуального примусу, пов`язаними із обмеженням особистих або майнових прав особи, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст.131 КПК України, до яких, зокрема, віднесено арешт майна (абз.1 п.7 ч.2 ст.131 КПК України).

За змістом приписів ч.1 ст.170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

У ст.98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Частиною 3 ст.170 КПК України передбачено, що арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

На підставі ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні ; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що ГУНП у Полтавській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 серпня 2024 року за №0000764, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.191 КК України, а саме за фактом здійснення керівництвом ТОВ «Науково-виробнича фірма «Лідвер» по вул. Петра Лубенського, 10 у м. Лубни Полтавської обл. в умовах воєнного стану привласнення газу в ході здійснення роздрібної торгівлі на АЗГС.

Під час досудового розслідування за результатами виконання доручення встановлено, що на території Лубенського р-ну Полтавської обл. функціонують АЗГС, які здійснюють незаконну реалізацію вуглеводнів. На АЗГС, яка розташована за адресою: вул. Петра Лубенського, 10 в м. Лубни Полтавської обл. на земельній ділянці: :03:083:0111, і перебуває в оренді ТОВ «Науково-виробнича фірма «Лідвер», здійснюється реалізація скрапленого газу, що одержується шляхом врізки в газопровід загального користування. У подальшому викрадені вуглеводні за допомогою спеціальної техніки переміщуються до місць реалізації, в тому числі до АЗГС у м. Пирятин на земельній ділянці: :00:046:0016, яку також орендує ТОВ «Науково-виробнича фірма «Лідвер», що підтверджується матеріалами Лубенського РВ УСБ України від 06 серпня 2024 року.

05 серпня 2024 року в ході огляду місця події за адресою: вул. Петра Лубенського, 10 м. Лубни Полтавської обл. на земельній ділянці: :03:083:0111, було виявлено: сідловий тягач «RENAULT PREMIUM», н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , 2 напівпричепи «SOMMER 22-S», н.з. НОМЕР_3 , VIN: НОМЕР_4 , та «ГБК 9385», н.з. НОМЕР_5 , VIN: НОМЕР_6 , із закріпленими на них ємностями зі зрідженим газом, 2 компресори для перекачування газу, установку для охолодження газу, газові мережі між обладнанням із 2 колонками для реалізації пального (газу). Вказані вище об`єкти у зв`язку з високим тиском газу в газовій мережі неможливо було демонтувати та вилучити з цього місця, а тому вони були передані представнику ТОВ «Науково-виробнича фірма «Лідвер» під зберігальну розписку. Також зафіксовано наявність за приміщенням газової труби, яка простягається від землі до компресорів для перекачування та охолодження газу, без відповідних засобів обліку (лічильників), що підтверджується протоколом огляду місця події від 05 серпня 2024 року з детальною фототаблицею.

З огляду на те, що в протоколі огляду місця події було наведено детальні ознаки й характеристики виявленого майна, то посилання апелянта на відсутність окремого протоколу огляду цих матеріальних об`єктів не впливає на законність та обгрунтованість оскаржуваної ухвали.

При цьому, як убачається з протоколу огляду місця події від 20 листопада 2024 року з доданим до нього технічним носієм інформації, в ході здійснення повторного огляду місця події за названою вище адресою зафіксовано, що виявлена в ході первинного огляду газова труба була видозмінена та вона має менші розмірні характеристики й відповідно іншу пропускну спроможність, від тих, які були встановлені під час першого огляду місця події.

05 серпня 2024 року слідчим визнано речовими доказами зазначені вище матеріальні об`єкти з огляду на їх відповідність критеріям, визначеним у ст.98 КПК України, про що прийнято постанову.

Тих істотних порушень вимог КПК України, які би на цій стадії провадження підтверджували помилковість чи незаконність визнання наведених вище матеріальних об`єктів речовими доказами, ініціювання питання про їх арешт, перевіркою матеріалів справи не встановлено.

За змістом оскаржуваної ухвали слідчий суддя задовольнив клопотання органу досудового розслідування про арешт майна. Вивчивши клопотання слідчого та дослідивши додані до нього матеріали, слідчий суддя встановив, що воно містить відповідне обґрунтування підстав і мети накладення арешту на виявлене в ході обшуку майно, виходив з того, що застосування цього засобу забезпечення кримінального провадження необхідне з метою збереження речових доказів.

Аналізуючи наведені вище обставини, колегія суддів уважає, що слідчий суддя правильно встановив наявність достатніх підстав уважати, що виявлені 05 серпня 2024 року в ході огляду місця події за адресою: вул. Петра Лубенського, 10 м. Лубни Полтавської обл.: сідловий тягач «RENAULT PREMIUM», н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , 2 напівпричепи «SOMMER 22-S», н.з. НОМЕР_3 , VIN: НОМЕР_4 , та «ГБК 9385», н.з. НОМЕР_5 , VIN: НОМЕР_6 , із закріпленими на них ємностями зі зрідженим газом, 2 компресори для перекачування газу, установку для охолодження газу, газові мережі між обладнанням із 2 колонками для реалізації пального (газу), відповідають критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України, та обґрунтовано на цій стадії кримінального провадження визнані речовими доказами з огляду на наявність у них відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а також збереження на собі слідів кримінального правопорушення.

Колегія суддів наголошує, що в ході вирішення питання про арешт майна слід ураховувати стадію кримінального провадження. На стадії досудового розслідування не всі обставини, що підлягають з`ясуванню у кримінальному провадженні, можуть бути достовірно встановлені одразу ж, оскільки розслідування це процес пізнання обставин подій минулого, пов`язаний з пошуком, виявленням та фіксацією відповідних слідів кримінально-протиправного діяння.

Системний аналіз норм КПК України та практики Європейського суду з прав людини свідчить про те, що КПК України оперує поняттями, які відповідають декільком різним стандартам доказування (переконання): стандарт «обґрунтованої підозри», переконання (доведення) «поза розумним сумнівом» та стандарти «достатніх підстав (доказів)» тощо. Стандарти «достатніх підстав (доказів)» використовуються в широкому колі різноманітних ситуацій, що виникають в ході кримінального провадження, тому вони не є сталими, а залежать від конкретної ситуації, цілі прийняття тих чи інших рішень (вчинення дій) та їх правових наслідків. Вони застосовуються як для прийняття процесуальних рішень слідчими суддями (судом) (ст.ст.157, 163, ч.5 ст.234, 260 КПК України та інші), так і слідчими, прокурорами (ст.ст.134, 271, 276 КПК України та інші).

Таким чином, арешт майна на підставі п.1 ч.2 ст.170 КПК (тобто з метою забезпечення збереження речових доказів) передбачає дотримання стандарту «достатніх підстав» вважати, що майно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

Стандарт «достатніх підстав (доказів)» для цілей арешту з метою забезпечення збереження речових доказів передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують певну річ з кримінальним правопорушенням (демонструють можливу приналежність до його вчинення в якості знаряддя або матеріального об`єкту, що містить певне відображення або інформацію про злочин), тобто наділяють її саму можливістю виконувати функцію доказу в кримінальному провадженні, і вони є достатніми, щоб виправдати її тимчасове обтяження у вигляді арешту для можливого використання в процесі доказування стороною обвинувачення у подальшому.

Наведеного вище стандарту стороною обвинувачення дотримано й колегія суддів погоджується з висновком органу досудового розслідування про існування на цій початковій стадії провадження обґрунтованої підозри щодо вчинення розслідуваного кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що утворює підставу для застосування ініційованого заходу забезпечення кримінального провадження, в тому числі з метою подальших установлення та перевірки розслідуваних обставин.

Окрім того, до завдань слідчого судді/суду на цьому етапі провадження не належить оцінювати, наскільки повно органом досудового розслідування зібрано докази, що стосуються зазначеного вище кримінального провадження. Його завдання полягає в тому, щоб на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що надані слідчому судді/суду матеріали є достатніми для застосування в рамках кримінального провадження заходів його забезпечення, та не має права вирішувати ті питання, які вирішує суд під час розгляду по суті, а саме питання, пов`язані з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, а тому доводи апелянта в цій частині щодо оцінки доказу (протоколу огляду місця події від 05 серпня 2024 року) з точки зору його допустимості крізь призму аналізу окремих аспектів проведення названої слідчої дії є необгрунтованими. Додатково, всупереч доводам апеляційних скарг, колегія суддів констатує, що в матеріалах провадження наявний письмовий дозвіл Виконавчого комітету Лубенської міської ради Лубенського району Полтавської області №01-16/4810 від 05 серпня 2024 року щодо проведення працівниками правоохоронних органів огляду на земельній ділянці з кадастровим номером: :03:083:0111. Також, як свідчить протокол огляду місця події від 05 серпня 2024 року, учасники цієї слідчої дії заперечень і зауважень щодо її проведення не мали.

Арешт майна ж із підстави, передбаченої п.1 ч.2 ст.170 КПК України, являє собою форму забезпечення доказів, є самостійною правовою підставою для арешту поряд із забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна, й на відміну від останніх підстав не вимагає обов`язкового оголошення підозри в кримінальному провадженні, не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна, що свідчить про безпідставність посилань представника на відсутність повідомлення особі про підозру в цьому кримінальному провадженні.

Значення має те, що речові докази є незамінними, оскільки створюються самою подією й обстановкою вчиненого кримінального правопорушення, а тому їх втрата або суттєве пошкодження призводить до неможливості відтворення речового доказу, адже неможливим є повернення в минуле, коли він формувався.

Зважаючи на викладене вище, вид речових доказів, у зв`язку із обставинами розслідуваного провадження та наявністю визначених у абз.2 ч.1 ст.170 КПК України ризиків пошкодження, приховування і знищення названих вище матеріальних об`єктів, які мають бути збережені без зміни попереднього стану, то їх зберігання на цій стадії провадження не у визначений слідчим суддею спосіб не гарантуватиме в повній мірі збереження доказових властивостей і достовірність даних, що вони містять. Ненакладення таким чином арешту на вилучене майно може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню в частині необхідності проведення з ним ряду слідчих, процесуальних дій, зокрема, слідчого експерименту, експертних досліджень для виконання органом досудового розслідування завдань, передбачених ст.2 КПК України, з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню в розслідуваній справі.

Колегія суддів ураховує наслідки арешту майна для його власників, володільців і водночас те, що накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або повним позбавленням таких прав. Разом з тим, із огляду на те, що такий захід є тимчасовим, наведені вище обмеження є розумними і співмірними, зважаючи на завдання кримінального провадження. А, отже, в цьому конкретному кримінальному провадженні потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи особи з метою виконання завдань кримінального провадження, а ініційований стороною обвинувачення захід забезпечення кримінального провадження є виправданим і необхідним.

Аргументи апелянта про те, що в порушення вимог КПК України з клопотанням про арешт майна третьої особи звернувся слідчий, а не прокурор, колегія суддів уважає безпідставними.

Так, у силу ч.1 ст.171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач. Тобто зазначена вище норма містить чіткий перелік суб`єктів, які мають право подати до слідчого судді клопотання про накладення арешту на майно, та нею прямо передбачено, що слідчий, за наявності погодження прокурора, наділений таким правом і відповідно за означених умов є належною процесуальною особою для звернення із клопотанням про арешт майна.

У той же час, ст.64-2 КПК України є нормою-дефінцією, яка визначає лише права та обов`язки третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, та її завданням не є встановлення диференційованого порядку звернення з клопотанням про накладення арешту на майно в порівнянні з приписами названої вище ч.1 ст.171 КПК України.

У цьому провадженні з клопотанням про арешт майна звернувся слідчий СУ ГУНП у Полтавській області ОСОБА_10 (старший групи слідчих у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 серпня 2024 року за №0000764, відповідно до постанови заступника начальника ГУ начальника СУ ГУНП у Полтавській області від 06 серпня 2024 року), за погодженням з прокурором Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_6 (старшим групи прокурором у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05 серпня 2024 року за №0000764, на підставі постанови заступника керівника Полтавської обласної прокуратури від 06 серпня 2024 року), через це клопотання про накладення арешту на майно подано з дотриманням вимог ч.1 ст.171 КПК України, складене та погоджене уповноваженими особами.

Водночас на твердження представника про невирішення слідчим суддею питання щодо місця зберігання майна, на яке накладено арешт, колегія суддів зауважує наступне.

Відповідно до ч.5 ст.173 КПК України в разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає: перелік майна, на яке накладено арешт; 2) підстави застосування арешту майна; 3) перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі, у разі прийняття такого рішення; 4) заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно; 5) порядок виконання ухвали із зазначенням способу інформування заінтересованих осіб.

В оскаржуваній ухвалі слідчий суддя визначив спосіб накладення арешту на майно - з позбавленням права на його відчуження, розпорядження та користування ним, і постановив зберігати арештоване майно відповідно до «Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням та пересуванням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1104 від 19 листопада 2012 року.

Ураховуючи наведений вище виклад резолютивної частини ухвали слідчого судді, колегія суддів не вбачає істотних порушень вимог КПК України щодо змісту цього судового рішення та наявності обставин, які би викликали протиріччя при його виконанні.

Помилкове ж зазначення слідчим суддею в оскаржуваній ухвалі про те, що слідчий подав заяву щодо здійснення розгляду клопотання про арешт майна за його відсутності не є тим істотним порушенням вимог КПК України, не впливає на права та інтереси товариств і не спростовує правильність висновків слідчого судді з урахуванням також того факту, що сторона обвинувачення не заявляла про порушення її прав унаслідок наявності цієї вказівки в ухвалі слідчого судді.

Що стосується посилань апелянта на здійснення слідчим суддею розгляду клопотання за відсутності представників власників/володільців майна, то колегія суддів зауважує, що ними було реалізовано надані КПК України права сторони провадження в ході апеляційного розгляду з наведенням тверджень на підтримку апеляційних скарг. Апеляційний суд ураховує, що доводи в цій частині не спростовують факт доведеності стороною обвинувачення наявності підстав і необхідності вжиття ініційованого заходу у вигляді арешту майна за результатами розгляду провадження, не є підставою для відмови в задоволенні клопотання слідчого, а тому в контексті наведеного вище не є належними та виправданими, отже й достатніми, зазначені в апеляційній скарзі підстави щодо скасування оскаржуваної ухвали. Таким чином, у будь-якому випадку унеможливлено досягнення того правового результату, про який порушується питання представником власника майна - відмови в задоволенні клопотання про арешт майна. Разом з цим, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «resjudicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким сторона не повинна домагатися перегляду рішення лише з метою повторного слухання справиі постановлення нового рішення.

Тому зазначені в апеляційних скаргах доводи та підстави, з яких ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали, не знайшли свого підтвердження.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити слідчому судді постановити законне та обґрунтоване судове рішення, не встановлено.

Отже, апеляційні скарги із доповненнями не підлягають до задоволення.

Водночас слід зазначити, що судове рішення слідчого судді про арешт майна не перешкоджає його власнику, володільцю чи їх представнику звернутись до слідчого судді чи суду з клопотанням за правилами ст.174 КПК України, згідно з якими арешт майна може бути скасовано повністю чи частково за клопотанням власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги з доповненнями адвоката ОСОБА_9 , в інтересах ТОВ «Укргазресурс» і ТОВ «Науково-виробнича фірма «Лідвер», залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтава від 09 серпня 2024 року без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4