У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 183/1846/24

№ 1-кп/183/1101/25

18 лютого 2025 року м. Самар

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої ОСОБА_1

секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Самар в залі Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості по якому внесені до ЄРДР 23 січня 2024 року за

№0000106 за обвинуваченням ОСОБА_3 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИЛА:

В судовому засіданні прокурор звернулася до суду з клопотанням про надання дозволу з метою приводу відносно обвинуваченого ОСОБА_3 .

В обґрунтування клопотання прокурор зазначив, що відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» з 24.02.2022 року на всій території України введено воєнний стан, в подальшому Законом України «Про затвердження Указу Президента України від 06.11.2023 року № 734/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», строк дії воєнного стану в Україні продовжується на 90 діб.

Так, 08 січня 2024 року, приблизно о 18 годині 00 хвилин, ОСОБА_3 , перебував за своїм спільним з ОСОБА_5 місцем мешкання, за адресою:

АДРЕСА_1 . Достовірно знаючи, що в приміщенні сараю, який розташований на території вказаного домоволодіння, знаходиться бензопила марки «PARTNER», моделі DC 52 chainsaw, чорно-червоного кольору, яка належить ОСОБА_5 , у ОСОБА_3 , виник прямий умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), в умовах воєнного стану, а саме на таємне викрадення зазначеної вище бензопили.

Реалізуючи свій злочинний умисел ОСОБА_3 , перебуваючи у вказаний час у зазначеному вище місці, діючи таємно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, передбачаючи та бажаючи настання суспільно - небезпечних наслідків, маючи вільний доступ зайшов до приміщення сараю, який розташований на території вищевказаного домоволодіння, де знайшовши бензопилу марки «PARTNER», моделі DC 52 chainsaw, чорно-червоного кольору, та викрав її.

Після чого, ОСОБА_3 , покинув місце скоєння злочину та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду у розмірі 3 271 гривня 80 копійок.

ОСОБА_3 на засідання суду не з`являється протягом тривалого проміжку часу, місце перебування його не відоме, на телефонні дзвінки прокурора не відповідає. відповідно до отриманої інформації від ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 був призваний 07.10.2024 на військову службу під час мобілізації та направлений до в/ч НОМЕР_1 . В подальшому ОСОБА_3 наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25.11.2024 №142 був переведений для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 .

Разом з тим, згідно інформації отриманої від командира військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_3 з грудня 2024 року самовільно залишив військову частину, а матеріали службового розслідування за вказаним фактом направлені до територіального управління ДБР, розташованому у місті Полтаві.

Щодо наявності у справі ризиків передбачених ч.1 ст. 177 КПК України слід зазначити наступне.

ОСОБА_3 , обвинувачується у вчиненні злочину, який є тяжким та усвідомлюючи, що у разі визнання його судом винуватим йому може бути призначено покарання у вигляді реального позбавлення волі.

Крім того, ОСОБА_3 офіційно не працює, стійкі соціальні зв`язку відсутні, 07.10.2024 був призваний на військову службу під час мобілізації проте невдовзі згідно інформації отриманої від командира військової частини НОМЕР_2 , самовільно залишив військову частину самовільно залишив військову частину.

Таким чином, сторона обвинувачення вважає, що ОСОБА_3 не з`являється на засідання суду з метою уникнення відповідальності, йому достеменно відомо про наявність відносного нього кримінального провадження, що знаходиться на розгляді у суді, однак свої обов`язки щодо явки до суду не виконує, не цікавиться ходом кримінального провадження, у кримінальному провадженні наявні ризики того, що у разі не обрання стосовно обвинуваченого запобіжного заходу, останній може: незаконно впливати на свідків обвинувачення; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 184 КПК України клопотання слідчого, прокурора про застосування запобіжного заходу окрім іншого повинно містити обґрунтування неможливості запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Отже, досягнення мети визначеної у ст. 177 КПК України наразі можливе виключно шляхом взяття підозрюваного під варту.

Такий висновок сторони обвинувачення не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах Смірнов проти Росії від 24 липня 2003 року; Вемгофф проти Німеччини від 27 червня 1968 року; Штегмюллер проти Австрії від 10 листопада 1969 року; Мацнеттер проти Австрії від 10 листопада 1969 року; Летельєр проти Франції від 26 червня 1991 року та ін.), також тривалість існування обґрунтованої підозри у вчиненні затриманою особою злочину як неодмінна умова законності її продовжуваного тримання під вартою (рішення ЄСПЛ «Геращенко проти України» від 7 листопада 2013 року) та суворість покарання, яке може бути призначено, як слушний елемент в оцінці ризику можливості переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Серйозність висунутих обвинувачень свідчить про те, що державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує (рішення ЄСПЛ «Москаленко проти України» від 20 травня 2010 року).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №511-550/0/4-13 від 04 квітня 2013 року «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», слідчому судді, суду слід враховувати, що рішення про застосування одного із видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи підозрюваного, обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Виходячи із практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Відповідно до ч.2 ст. 188 КПК України клопотання про дозвіл на затримання з метою приводу подається одночасно з поданням про застосування запобіжного заходу, а згідно положень ч. 1 ст. 184 КПК України, клопотання про застосування запобіжного заходу подається до місцевого загального суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

Під час судового розгляду прокурор підтримав клопотання та просив його задовольнити з підстав, зазначених у клопотанні.

Дослідивши клопотання та надані письмові докази, вислухавши думку прокурора, суд вважає, що дане клопотання про надання дозволу на затримання обвинуваченого ОСОБА_3 з метою приводу підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3)незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінальних правопорушень, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 189 КПК України суд не має права відмовити в розгляді клопотання про дозвіл на затримання з метою приводу підозрюваного, обвинуваченого, навіть якщо існують підстави для затримання без ухвали суду про затримання з метою приводу.

Під час розгляду клопотання судом встановлено доведеним, що зазначені у клопотанні обставини вказують на наявність підстав для затримання обвинуваченого ОСОБА_3 з метою приводу.

При вирішенні питання про затримання обвинуваченого з метою приводу суд враховує, що підозра у вчиненні ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, обґрунтована. Також вказаний під час судового розгляду прокурором ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, дійсно наявні.

Про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, свідчить те, що обвинувачений ОСОБА_3 обґрунтовано підозрюється у скоєнні кримінального правопорушення, яке віднесено законом до категорії нетяжких, санкцією якого передбачене покарання у вигляді, в тому числі, позбавлення волі, що може бути підставою та мотивом для обвинуваченого навмисно переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Тому суд приходить до висновку, що обвинувачений ОСОБА_3 , розуміючи можливість призначення покарання у виді позбавлення волі на тривалий строк, може переховуватися від суду.

Оцінюючи вищевказані обставини, слідчий суддя також приймає до уваги у розумінні практики ЄСПЛ те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Аналізуючи вищевикладене, суд прийшла до висновку, що існують обставини, зазначені у п.п. 1, 2 ч. 4 ст. 189 КПК України, що має важливе значення для прийняття рішення про надання дозволу на затримання обвинуваченого

ОСОБА_3 з метою приводу.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 110, 177, 189, 190 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Надати дозвіл на затримання обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Дніпропетровськ, громадянина України, неодруженого, с середньою освітою, тимчасово не працюючого, фактично проживаючого без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , з метою його приводу для участі у розгляді клопотання про застосування обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Контроль за виконанням ухвали доручити прокурору Новомосковської окружної прокуратури ОСОБА_4 , який буде здійснювати процесуальне керівництво у даному кримінальному провадженні.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1