Номер провадження: 11-сс/813/416/25
Справа № 947/1514/25 1-кс/947/1248/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

представника власника майна - адвоката ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 29.01.2025 року про арешт майна в рамках кримінального провадження №0001171 від 18.09.2024 року, за ст. 236 КК України,

установив

оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0001171 від 18.09.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.236 КК України та накладено арешт із забороною розпорядження та користування на майно яке було виявлено та вилучено 16.01.2025 року в ході проведення обшуку за місцем розташування нежитлових приміщень на території розташування цеху по переробці відходів соняшникової олії за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Нерубайське, вул. Зелена, № 1, та яке перелічене в резолютивній частині ухвали.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, адвокат ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання.

Апелянт посилається на те, що ухвала слідчого судді про накладення арешту є незаконною та необґрунтованою, а відтак такою, що підлягає скасуванню.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що:

- слідчий суддя порушив строки розгляду клопотання про арешт майна, обшук відбувся 16.01.2025 року, а 29.01.2025 року накладено арешт;

-в ході проведення обшуку, вилучено майно відсутнє в переліку ухвали про надання дозволу на проведення обшуку, зокрема відеореєстратори;

-апелянт не має статусу підозрюваного у кримінальному провадженні;

Прокурор, будучи належним чином повідомлений про дату та час апеляційного розгляду, в судове засідання апеляційного суду не з`явився, надіслав заяву про розгляд апеляційної скарги без його участі, а тому за згодою учасників провадження, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, апеляційний суд вважає за можливе провести судове засідання без участі прокурора.

Заслухавши суддю-доповідача, представника власника майна адвоката ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як вбачається з матеріалів провадження СУ ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001171, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.09.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 236 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що група осіб на території Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Нерубайське, вул. Зелена, 1, організувала підприємство по переробці відходів соняшникової олії, яке не проводить відповідну утилізацію продуктів переробки, чим порушує правила екологічної безпеки під час розміщення, будівництва, реконструкції, введення в експлуатацію, та ліквідації підприємств, споруд, пересувних засобів та інших об`єктів, що спричинило, екологічне забруднення значних територій.

Окрім цього встановлено, що під час виробництва на зазначеному підприємстві здійснюються заходи без дотримання умов екологічної безпеки де з фузів соняшникової олії за допомогою фільтрувального порошку (перліту), утворюється відпрацьований фільтрувальний порошок (зажирений перліт) який містить від 25 до 50 процентів жирових речовин, який є одним з остаточних відходів виробництва та потребує відповідної утилізації або переробки (знежирення фільтрувальних порошків).

Вказані дії підприємством не проводяться, а відпрацьований фільтрувальний порошок (зажирений перліт) та інші продукти які утворюються під час його виробничого процесу утилізуються в загальному порядку на звалищах твердих-побутових відходах які розташовані на території Одеської області де потім самозаймаються що призводить до екологічної небезпеки.

Під час проведення слідчих (розшукових) дій, встановлено, що до кримінального правопорушення можуть бути причетні: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які використовують цех в якому проводять переробку відходів соняшникової олії.

У подальшому 16.01.2025 року на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси, в нежитлових приміщеннях та на прилеглій територі, де розташований цех по переробці відходів соняшникової олії, за адресою: Одеська область, Одеський район, с. Нерубайське, вул. Зелена, 1, було проведено обшук, під час проведення якого було виявлено та вилучено майно перелічене в резолютивній частині ухвали слідчого судді.

16.01.2025 виявлені та вилучені речі визнані речовими доказами у даному кримінальному провадження, оскільки містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту та обставин вчиненого злочину, а також отримані внаслідок вчиненого кримінального правопорушення.

17.01.2025 з метою вивчення вилучених речей та отримання інформації, яка самостійно або в сукупності має доказове значення у даному провадженні слідчим подано клопотання про накладення арешту на вищевказане майно.

Задовольняючи подане клопотання слідчий суддя зазначив, що вилучені документи та майно, відповідають критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, оскільки мають суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні, є доказами вчинення розслідуваних кримінальних правопорушень, а тому з метою збереження речових доказів, необхідно накласти арешт на майно.

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення та наданих матеріалів, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновків, що арешт майна необхідний з метою збереження речових доказів, які мають значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, а також швидкого, повного та неупередженого розслідування.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийняв до уваги посилання у клопотанні слідчого про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення збереження речових доказів.

Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження майна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Доводи представника власника майна стосовно не дотримання слідчим суддею строків розгляду клопотання про арешт майна є неприйнятними, оскільки з урахуванням воєнного стану в країні, оголошених повітряних тривог та інших об`єктивних обставин, завершити розгляд клопотання в 72-годинний строк слідчому судді не надалось можливим. Однак вказані обставини не можуть свідчити про незаконність оскарженої ухвали.

Крім того, колегія суддів враховує загальновідомий факт великого навантаження на судову систему, велику кількість судових справ в провадженні суддів, що відповідно не може не впливати на строки їх розгляду.

Таким чином, доводи апелянта про необхідність скасування оскарженої ухвали з підстав не дотримання строку розгляду клопотання, колегія суддів визнає необґрунтованими.

При цьому апеляційний суд не приймає до уваги посилання сторони захисту що в ході проведення обшуку, вилучено майно відсутнє в переліку ухвали про надання дозволу на проведення обшуку, зокрема відеореєстратори.

Так, відповідно до положень ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Диспозиція ст. 236 КК України, досудове розслідування за ознаками якої здійснюється в межах кримінального провадження №0001171, передбачає кримінальну відповідальність за порушення порядку здійснення оцінки впливу на довкілля, правил екологічної безпеки під час проектування, розміщення, будівництва, реконструкції, введення в експлуатацію, експлуатації та ліквідації підприємств, споруд, пересувних засобів та інших об`єктів, якщо це спричинило загибель людей, екологічне забруднення значних територій або інші тяжкі наслідки.

Відтак, на переконання апеляційного суду, вилучене під час проведення обшуку за місцем розташування нежитлових приміщень на території розташування цеху по переробці відходів соняшникової олії майно має ознаки речових доказів в зазначеному кримінальному провадженні відповідно до ст. 98 КПК України, зокрема, є обґрунтовані підстави вважати, що відеореєстратор, системний блок комп`ютера, зошити, блокноти, а також інші вилучені речі є об`єктами кримінально протиправних дій або містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються в даному випадку під час досудового розслідування кримінального провадження.

Так, як вже було зазначено вище, вимоги ч. 3 ст. 170 КПК України зобов`язують суд накладати арешт на майно будь-якої фізичної або юридичної особи, не залежно від процесуального статусу такої особи, за умови доведеності органом досудового розслідування відповідності такого майна критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Враховуючи факт відповідності вилученого майна критеріям речових доказів, про що було зазначено апеляційним судом вище, слідчий суддя суду 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого та вмотивованого висновку про необхідність накладення арешту на таке майно з метою забезпечення його збереження для потреб досудового розслідування.

З урахуванням обставин кримінального провадження, колегія суддів вважає, що версія органу досудового розслідування стосовно того, що під час проведення слідчих (розшукових) дій, встановлено, що до кримінального правопорушення можуть бути причетні: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які використовують цех в якому проводять переробку відходів соняшникової олії можливо причетні до скоєння кримінального правопорушення щодо порушення правил екологічної безпеки, потребує перевірки, яку можливо забезпечити шляхом застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

За таких обставин, доводи представника власника майна про незаконність оскарженої ухвали з підстав недоведеності причетності ОСОБА_7 та вилученого майна до кримінального правопорушення, колегія суддів визнає необґрунтованими.

Апеляційний суд звертає увагу, що обставини кримінального провадження, доведеність факту події та обставин кримінальних правопорушень, з наявністю всіх їх складових елементів, чи їх не доведення, має бути перевірена в ході подальшого досудового розслідування, з урахуванням всіх доказів в їх сукупності.

Колегія суддів звертає увагу, що на даній стадії кримінального провадження ні слідчим суддею, ні судом апеляційної інстанції, не дається оцінка допустимості та належності доказів, а лише вирішується питання про правомірність накладення арешту на вищевказане майно.

Доводи представника власника майна про безпідставність накладеного арешту на майно не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки спростовуються матеріалами провадження, в зв`язку з чим апеляційний суд вважає їх необґрунтованими.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що на даному етапі існують реальні підстави, для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження, а тому доводи в цій частині є безпідставними.

Будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів суд не вбачає та стороною захисту надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ст. 174 КПК України).

Керуючись ст.ст. 174, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 29.01.2025 року про арешт майна в рамках кримінального провадження №0001171 від 18.09.2024 року, за ст. 236 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4