Справа № 344/1708/25
Провадження № 11-сс/4808/71/25
Категорія ст.173 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

підозрюваного ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою підозрюваного ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 січня 2025 року про арешт майна, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 січня 2025 року накладено арешт із забороною відчуження, розпорядження та користування на автомобіль марки Mercedes-Benz 208D, VIN НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , 1999 року випуску, який вилучено під час обшуку 28.01.2025, власником якого є ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В апеляційній скарзі підозрюваний ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 січня 2025 року як незаконну.

Зокрема, посилається на те, що арештований автомобіль не був знаряддям вчинення злочину і в даному автомобілі проведений обшук та всі інші слідчі дії, жодної експертизи не призначено. За вказаних обставин вважає, що накладення арешту на автомобіль із забороною користування, є безпідставним.

Прокурор в судове засідання апеляційного суду не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про розгляд провадження.

Під час апеляційного розгляду підозрюваний ОСОБА_7 та його захисник не заперечували щодо розгляду апеляційної скарги за відсутності прокурора, просили задовольнити вимоги апеляційної скарги.

З урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України колегія суддів вважає можливим проведення судового розгляду за відсутності прокурора.

Заслухавши доповідь судді, підозрюваного ОСОБА_7 та його захисника, перевіривши матеріали провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Колегією суддів встановлено, що клопотання про арешт майна подано в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000097 від 23.01.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 п.п. 11,12 ч.2 ст.115 КК України.

Зокрема, в ході досудового розслідування було встановлено, що у січні 2025 року ОСОБА_7 звернувся до свого товариша ОСОБА_9 із проханням знайти особу, яка за грошову винагороду у сумі 2000 доларів США спричинить тяжкі тілесні ушкодження його дружині ОСОБА_10 .

За попередньою інформацією, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 перебувають у неприязних відносинах через відсутність грошових коштів, які ОСОБА_7 давав своїй дружині, виконуючи бойові завдання на сході України, та тим, що, за словами ОСОБА_7 , дружина знайшла собі коханця. Також відомо, що подружжя на даний перебуває на стадії розлучення справа про розірвання шлюбу перебуває на розгляді у суді.

У зв`язку із вищенаведеним, ОСОБА_9 , за дорученням ОСОБА_7 , здійснював пошуки особи, із числа раніше судимих, яка зможе умисно спричинити тяжкі тілесні ушкодження його дружині ОСОБА_10 , за грошову винагороду у сумі 2000 доларів США.

28 січня 2025 року з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення проведено обшук автомобіля марки «Mercedes-Benz 208D, VIN НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , синього кольору, 1999 року випуску.

Постановою слідчого відділу СУ ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_11 від 28 січня 2025 року автомобіль марки «Mercedes-Benz 208D, державний номер НОМЕР_2 , власником якого є підозрюваний ОСОБА_7 визнано речовим доказом.

29 січня 2025 року слідчий за погодженням з прокурором звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт вказаного автомобіля з метою запобігання ризикам, які можуть виникнути під час зберігання майна із слідами кримінального правопорушення та негативно вплинути на повноту досудового розслідування.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на автомобіль марки «Mercedes-Benz 208D, державний номер НОМЕР_2 .

Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що вилучений автомобіль є речовим доказом, оскільки є об`єктом, який містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, досудове розслідування у даному кримінальному провадженні лише розпочато та виживаються першочергові слідчі дії, отримання за результатами таких докази, майно, зокрема і автомобіль, потребують перевірки та збереження.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Однак, зазначених вимог закону слідчий, який звернувся з клопотанням про арешт майна та слідчий суддя не дотрималися.

Положеннями ч. 1 ст. 170 КПК передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 1,2,5,6 ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

На переконання колегії суддів, слідчий суддя, у порушення вимог п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт вищевказаного майна, належним чином не перевірив, не обґрунтував в ухвалі правові підстави та мету для такого арешту, обмежившись лише переліком норм кримінального процесуального закону, які регулюють порядок накладення арешту на майно з підстав збереження речових доказів.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Посилаючись у клопотанні на необхідність накладення арешту на автомобіль марки «Mercedes-Benz 208D, державний номер НОМЕР_2 , слідчий повинен був зазначити, яке відношення він має до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 п.п. 11,12 ч.2 ст.115 КК України, як речовий доказ та які обставини свідчать про те, що вищевказаний транспортний засіб використовувався як знаряддя злочину або зберіг на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, чи інші відомості які можуть бути використані як доказ у кримінальному провадженні.

Разом з тим, жодних об`єктивних даних, які б підтверджували, що вилучене майно було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом, колегія суддів з наданих до суду матеріалів провадження не вбачає.

Слідчий, який звернувся до суду з клопотанням не вказав, у який спосіб та для з`ясування яких обставин, що мають значення у даному кримінальному провадженні можливе використання арештованого майна як речового доказу.

Не містить таких даних щодо обставин кримінального провадження і оскаржувана ухвала слідчого судді.

Постанова слідчого від 28 січня 2025 року про визнання автомобіля, який вилучено під час обшуку, речовим доказом у кримінальному провадженні не містить належного обґрунтування, за яким із критеріїв ч. 1 ст. 98 КПК України вилучене майно визнано речовим доказом, що свідчить про формальність такої постанови.

Також, у порушення вимог ч. 2 ст. 171 КПК України слідчим не долучено до клопотання дані, які б давали достатньо підстав вважати, що застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна є необхідним у вказаному кримінальному провадженні.

Крім того, колегія суддів вважає, що ні слідчий у клопотанні, ні слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, в порушення вимог ст.ст. 171, 173 КПК України, не оцінили розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для його власника.

З матеріалів судового провадження вбачається, що накладення арешту на вищевказане майно, за викладених у клопотанні слідчого обставин, не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи власників майна потребам досудового розслідування і при вказаних обставинах явно порушує справедливий баланс між їх інтересами, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження, що у свою чергу нівелює накладення арешту на таке майно з метою забезпечення збереження речових доказів.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвалу слідчого судді необхідно скасувати та відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу підозрюваного ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 січня 2025 року про арешт майна скасувати та постановити нову ухвалу.

Відмовити у задоволенні клопотання слідчого відділу СУ ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_11 про арешт майна.

Ухвала суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5