Справа № 158/2146/24 Провадження №11-кп/802/204/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000039 від 16.02.2024 року, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Ківерцівського відділу Луцької окружної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 листопада 2024 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, непрацюючого, із середньою освітою, раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, у виді 6 (шести) місяців арешту.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_7 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Вироком суду вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 перебуваючи на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 як військовозобов`язаний, будучи визнаним військово-лікарською комісією придатним до проходження військової служби, отримав 07.02.2024 року під особистий підпис персональну повістку про призов на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та явку на 13.02.2024 року до пункту збору, розташованого у АДРЕСА_2 для подальшого проходження військової служби під час мобілізації, на особливий період.

Проте, ОСОБА_7 , всупереч вимог ст.65 Конституції України, ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно, будучи належним чином повідомленим про необхідність прибуття, придатним за станом здоров`я для проходження військової служби та не маючи правових підстав на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, ухилився від призову за мобілізацією, на особливий період та без поважних причин, не прибув 13.02.2024 року до пункту збору за адресою: АДРЕСА_2 для відправлення у складі команди до військової частини НОМЕР_1 для проходження військової служби.

Таким чином, ОСОБА_7 інкримінується ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України (а.с.50-52).

В поданій апеляційній скарзі прокурор вказує на те, що вона подається у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості кримінального правопорушення, внаслідок м`якості.

Вказує на те, що ОСОБА_7 ухилився від призову за мобілізацією на особливий період та без поважних причин не прибув 13.02.2024 року до пункту збору для відправлення у складі команди для проходження військової служби.

Однак, 28.03.2024 року набув чинності Закон України № 3342-ІХ від 23.08.2023 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань», яким внесено зміни Кримінального кодексу України, зокрема, ст.60 КК України та визначено, що покарання у виді арешту полягає в триманні засудженого військовослужбовця в умовах ізоляції на гауптвахті і встановлюється на строк від одного до шести місяців.

Обвинувачений ОСОБА_7 не є військовослужбовцем, оскільки ухилився від призову на військову службу. Він є військовозобов`язаним, що не ототожнюється з поняттям «військовослужбовець». Отже, ОСОБА_7 не є суб`єктом, якому може бути призначено покарання у виді арешту, таке покарання суперечитиме вимогам ст.60 КК України.

Вважає, що призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд дійшов невірних висновків про наявність обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та безпідставно застосував положення ч.1 ст.69 КК України.

З урахуванням ситуації, яка наразі склалася в країні - збройною агресією російської федерації та конституційним обов`язком кожного громадянина по захисту Батьківщини, вчинений ОСОБА_7 умисний нетяжкий злочин представляє значну суспільну небезпечність, тому призначення останньому покарання нижче найнижчої межі, ще й у виді арешту, яке останній відбувати не буде, створить в очах громадян та суспільства негативне враження безкарності, тим паче під час введеного на всій території України воєнного стану та мобілізації.

Наведене свідчить, що досягнення мети покарання, яка передбачена ч.2 ст.50 КК України, у даному випадку можливе лише у разі призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті.

Просить вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 27.11.2024 року відносно ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.366 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. У решті вирок залишити без зміни (а.с.57-64).

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційної скарги; думку прокурора, яка апеляційну скаргу підтримала та просили її задовольнити; обвинуваченого, який заперечив доводи апеляційної скарги прокурора; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів приходить на наступних висновків.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та правильність кваліфікації його дій за ст.336 КК України, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази, які згідно із ч.3 ст.349 КПК України не досліджувались.

Порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав себе винним у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ст.336 КК України, у вчиненому щиро розкаявся та просив суворо не карати.

Оскільки обвинувачений та інші учасники судового провадження не заперечували проти скороченого дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, суд першої інстанції обмежився тільки допитом ОСОБА_7 та дослідженням матеріалів провадження, що характеризують обвинуваченого, як особу, а тому учасники судового провадження тепер позбавлені права оспорювати їх в апеляційному порядку.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.69 КК України, ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, суд їх вважає такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Згідно з ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому воно повинно бути необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

В той же час згідно зі ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Тобто при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати не тільки дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують покарання, сукупність пом`якшуючих покарання обставин, тощо, а й особливості вчинення конкретного злочину, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.

Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

У кожному випадку застосування статті 69 КК України суд зобов`язаний у своєму рішенні зазначити, які саме обставини справи або дані про особу винного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і впливають на пом`якшення покарання.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд має виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК і тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини як ознаки привілейованих складів кримінального правопорушення, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно справедливим.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції вказаних вимог закону в цій частині було дотримано.

Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, із застосуванням положень ст.69 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст.12 КК України, відноситься до категорії нетяжких злочинів, всі обставини справи та дані про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, є особою похилого віку, до адміністративної відповідальності не притягався, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має постійне місце проживання за яким харектризується посередньо, громадський порядок не порушував, стан його здоров`я. Враховано обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Вказаним обставинам суд першої інстанції надав у сукупності належну і обґрунтовану оцінку й дійшов законного і справедливого висновку, що вони є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, та про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання за ст.336 КК України із застосуванням положень ст.69 КК України та призначення ОСОБА_7 покарання з переходом до іншого більш м`якого основного виду покарання, не зазначеного в санкції ст.336 КК Кодексу.

Апеляційний суд вважає слушними доводи прокурора в частині невірного призначення ОСОБА_7 покарання саме у виді арешту.

Відповідно до вимог ч.2 ст.4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Згідно до ч.2 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі. А згідно з ч.1 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_7 ухилився від призову за мобілізацією на особливий період та без поважних причин не прибув 13.02.2024 року до пункту збору для відправлення у складі команди для проходження військової служби.

Однак, 28.03.2024 року набув чинності Закон України № 3342-ІХ від 23.08.2023 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань», яким внесено зміни до Кримінального кодексу України, зокрема, ст.60 КК України та визначено, що покарання у виді арешту полягає в триманні засудженого військовослужбовця в умовах ізоляції на гауптвахті і встановлюється на строк від одного до шести місяців. Цим же законом у ст.ст.51, 52, 59-1 КК України введено інший основний вид покарання - пробаційний нагляд.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_7 не є військовослужбовцем, так як ухилився від призову на військову службу, він є військовозобов`язаним, що не ототожнюється з поняттям «військовослужбовець». Отже, ОСОБА_7 не є суб`єктом, якому може бути призначено покарання у виді арешту, таке покарання суперечитиме вимогам ст.60 КК України.

Апеляційний суд зазначає, що пробаційний нагляд як основний вид покарання м`якший за арешт, він не пов`язаний з обмеженням свободи особи.

За таких обставин апеляційний суд прийшов до переконання про пом`якшення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання і визначення йому покарання у виді пробаційного нагляду на строк 3 роки з покладенням відповідних обов`язків.

Колегія суддів вважає, що саме таке покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді пробаційного нагляду, відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

За правилами п.2 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначеного обвинуваченому покарання.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Ківерцівського відділу Луцької окружної прокуратури ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 27 листопада 2024 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, в частині призначеного покарання змінити.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ст.336 КК України із застосуванням ст.69 КК України у виді пробаційного нагляду на строк 3 (три) роки.

На підставі ч.2 ст.59-1 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця свого проживання та роботи;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді