Житомирський апеляційний суд
Справа №283/754/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/95/25
Категорія ч.3 ст.15 ч.4 ст.185 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №283/754/24 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Малинського районного суду Житомирської області від 13.06.2024 відносно

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 ч.4 ст.185 КК України,

в с т а н о в и в:

зазначеним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.4 ст.185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарання за даним вироком та за вироком Яготинського районного суду Київської області від 20.03.2024 №382/288/24, визначено ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.

Початок строку відбування покарання обчислено з 06 лютого 2024 року, повністю зарахувавши у строк покарання, покарання відбуте за вироком Яготинського районного суду Київської області від 20.03.2024 № 382/288/24.

Стягнуто із ОСОБА_7 на користь держави судові витрати в розмірі 6058 гривень 24 копійки.

Заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту, накладеного на підставі ухвали слідчого судді Малинського районного суду від 29.01.2024, скасовано.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, Указом Президента № 64/2022 від 24.02.2023, затвердженим Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022, в Україні введено воєнний стан, дію якого продовжено, зокрема Указом Президента № 49/2024 від 14.02.2024 до 13.05.2024.

ОСОБА_7 , маючи не зняту та не погашену у встановленому порядку судимість за ч.2 ст.186 КК України, визначену вироком Солом`янським районним судом м. Києва від 03.12.2018, на шлях виправлення не став та повторно вчинив новий умисний корисливий злочин за наступних обставин.

Так, 20.01.2024 у ОСОБА_7 , який перебував у м. Малин по вул. Лесі Українки Житомирської області в стані алкогольного сп`яніння, виник умисел на таємне викрадення чужого майна з будинку АДРЕСА_2 , належного ОСОБА_8 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, перебуваючи біля вказаного будинку в той же день та час, діючи з корисливих мотивів, повторно, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, враховуючи сприятливу для нього обстановку, а саме те, що його злочинні дії ніким не помічені та за ним ніхто не спостерігає, розбив скло вікна та таким чином через отвір, що утворився, проник в будинок. Перебуваючи всередині ОСОБА_7 з метою реалізації свого злочинного умислу підготував для викрадення належне потерпілому майно, а саме: відшукав сумку, яка не представляє для потерпілого ніякої цінності, та склав у неї пилосос торговельної марки «Philips» модель «FC9350/01» вартістю 2170 грн, автотрансформатор вартістю 473 грн 33 коп., подовжувачі електричні довжиною 5 м вартістю 165 грн 50 коп. та 3 м вартістю 118 грн 50 коп., а всього майна на загальну суму 2927 грн 33 коп., маючи намір його викрасти.

Однак, ОСОБА_7 не зміг вчинити всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця з причин, які не залежали від його волі, оскільки його злочинні дії були припинені власником будинку ОСОБА_8 , який, повернувшись до будинку, застав ОСОБА_7 під час вчинення ним злочину, та разом із племінником ОСОБА_9 затримав його до прибуття працівників поліції.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеність своєї вини та кваліфікації його дій, просить змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, як незаконний, а своїм рішенням пом`якшити призначене йому покарання. При цьому, звертає увагу, що судом не взято до уваги пом`якшуючі обставини. Наголошує, що йому слід призначити покарання із застосуванням ст.70 КК України, у виді 5-и років позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, позицію прокурора, дослідивши матеріали судового провадження, а також вирок суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У відповідності до вимог ст.2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч.1 ст.9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Згідно до ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

В свою чергу, втрата чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння є підставою для закриття кримінального провадження відповідно до п. 4-1 ч.1 ст.284 КПК України.

Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти мають зворотну дію в часі, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За частиною 1 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

При цьому, законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» №3886-IX від 18.07.2024, який набрав чинності 09.08.2024 (далі - Закон №3886-IX ) у ст.51 КУпАП, якою передбачена відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підвищена верхня межа вартості майна, викрадення якого охоплюється цим положенням, до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Статті 185, 190, 191 КК України фактично містять відсилку до ст.51 КУпАП, яка, встановлюючи верхню межу вартості викраденого майна для кваліфікації його як дрібного викрадення, тим самим визначає нижню межу цього параметра для кримінальної відповідальності за крадіжку, шахрайство, привласнення чи розтрату чужого майна.

Таким чином, кількісна зміна розміру дрібного викрадення з 0,2 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян безпосередньо вплинула на суть таких кримінально караних діянь, як крадіжка, шахрайство, привласнення та розтрата, адже в тексті кримінального закону цей розмір прямо не визначено і він указаний законодавцем у ст.51 КУпАП.

Тобто, із часу набуття 09 серпня 2024 року чинності Законом № 3886-IX кримінальна відповідальність за ст.ст.185, 190, 191 КК України може настати, лише якщо розмір викраденого перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Закон №3886-IX, яким унесені зміни до ст.51 КУпАП, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст.5 КК України для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст.51 КУпАП.

Відповідно до Податкового кодексу України та Закону №3886-IX вартість викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст.185 КК України, у 2024 році становила 3 028 грн.

Як вбачається з матеріалів провадження та оскаржуваного рішення, злочинні дії ОСОБА_7 кваліфіковані, як незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднаний з проникненням у житло, вчиненого в умовах воєнного стану, повторно, за ч.3 ст.15 ч.4 ст.185 КК України, за одним епізодом 20.01.2024, з вартістю викраденого майна -2927 грн. 33 коп.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що вартість викраденого майна на час вчинення обвинуваченим злочинних дій 20.01.2024, об`єктивно не перевищувала 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (2024 рік-3 028 грн.), тому до цього діяння слід застосовувати положення ст.5 КК України.

Однак, вище зазначене діяння вчинено обвинуваченим з проникненням у житло, а тому його дії за цим епізодом підлягають кваліфікації за ч.1 ст.162 КК України.

Так, частиною 3 ст.337 КПК встановлено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

З огляду на зміст ч.1 ст.162 КК України дії, кваліфіковані за цією нормою, на відміну від кваліфікованих за ч.4 ст.185 КК, є кримінальним проступком, а тому їх перекваліфікація покращує становище обвинуваченого ОСОБА_7 .

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.162 КК України, апеляційний суд виходить із фактичних обставин, установлених судом першої інстанції, не вдаючись до оцінки/переоцінки доказів.

Так, об`єктивна сторона ст.162 КК України полягає, серед іншого, в незаконному проникненні до житла чи іншого володіння особи, зокрема, у незаконному проникненні до приміщення, як це встановлено судом першої інстанції у провадженні №283/754/24.

Під незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи потрібно розуміти будь-яке вторгнення, здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи з порушенням у встановленому законом порядку.

При цьому, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_7 усвідомлював, що приміщення, до якого він протиправно проник, перебуває у володінні іншої особи.

На підставі наведеного, враховуючи положення ч.3 ст.337 КПК України, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне перекваліфікувати дії ОСОБА_7 за епізодом 20.01.2024 з ч.3 ст.15 ч.4 ст.185 КК України на ч.1 ст.162 КК України і призначити покарання в межах санкції цієї частини статті й відповідно до ст.409 КПК України скасувати вирок Малинського районного суду Житомирської області від 13.06.2024 в частині кваліфікації дій останнього та призначення відповідного покарання.

В свою чергу, в ході вирішення питання про призначення виду і розміру покарання за ч.1 ст.162 КК України, суд апеляційної інстанції, зважаючи на положення статей 50, 65 КК України, бере до уваги, зокрема, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його характер та фактичні обставини, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше неодноразово судимий, не одружений, не має осіб на утриманні, офіційно не працевлаштований, має зареєстроване місце проживання, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, маючи не зняту та непогашену судимість, протягом нетривалого проміжку часу - січень-лютий 2024 року неодноразово вчиняв тяжкі злочини проти власності, з врахуванням обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

На думку апеляційного суду, наведене свідчить про стійку антисоціальну поведінку обвинуваченого, як і опосередковано про суспільну небезпечність особи останнього.

З урахуванням вище зазначеного, апеляційний суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_7 слід призначити покарання в межах санкції ч.1 ст.162 КК України у виді обмеження волі.

На думку апеляційного суду, саме таке покарання за видом є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових правопорушень, що відповідає справедливості і меті покарання. Саме такий захід примусу внесе відповідні корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.

При цьому, зазначені обвинуваченим обставини, як підстави пом`якшення призначеного покарання, належно були враховані судом першої інстанції, та об`єктивно не можуть бути визнаними фактично повторними підставами для пом`якшення покарання ОСОБА_7 , принаймні, з огляду на системність злочинної діяльності останнього, як і його тривале небажання стати на шлях виправлення. Обвинуваченим не наведено переконливих обставин, які б могли б свідчити про беззаперечну явну суворість або несправедливість призначеного покарання.

В свою чергу, остаточне покарання ОСОБА_7 слід призначити у відповідності до ч.4 ст.70, ст.72 КК України з урахуванням покаранням за вироком Яготинського районного суду Київської області від 20.03.2024.

В решті вирок суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Малинського районного суду Житомирської області від 13.06.2024 відносно ОСОБА_7 в частині кваліфікації його дій та призначення покарання змінити.

Дії ОСОБА_7 з ч.3 ст.15, ч.4 ст.185 КК України перекваліфікувати на ч.1 ст.162 КК України та призначити покарання у виді 2 (два) роки обмеження волі.

На підставі ч.4 ст.70, ст.72 КК України КК України шляхом часткового складання призначеного покарання з призначеним покаранням за вироком Яготинського районного суду Київської області від 20.03.2024, ОСОБА_7 , визначити остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 3 (три) місяця.

В решті вирок залишити без змін.

На ухвалу апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим який тримається під вартою, протягом того ж часу з моменту вручення йому копії рішення.

Судді :