Справа № 583/208/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2025 р. Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Охтирка кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000088 від 21.06.2024 року по обвинуваченню ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченогоч.4 ст.27, ч.3 ст.369 КК України,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_3

його захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_4

його захисника ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ:

17.01.2025 до суду надійшов обвинувальний акт стосовно обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.27, ч.3 ст.369 КК України.

У підготовчому судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_3 ОСОБА_6 заявила клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, у зв`язку з тим, що обвинувачення є неконкретним та абстрактним, складене без зазначення всіх елементів події кримінального правопорушення, конкретних дій, які начебто вчинені обвинуваченим ОСОБА_3 та без конкретних кваліфікуючих ознак вчиненого злочину, що перешкоджає стороні захисту чітко визначити стратегію захисту та підготуватися до захисту в суді.

Оцінюючи доводи сторони захисту в контексті можливості повернення обвинувального акта прокурору, суд виходить із наступного.

Обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК України (ч. 3 ст. 110 КПК України).

Судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а тому значення обвинувального акта як процесуального рішення сторони обвинувачення полягає у тому, що він формалізує правову позицію обвинувачення, ініціює судовий розгляд і тим самим відкриває особі доступ до правосуддя. Тож саме сформульованим обвинуваченням визначаються межі судового розгляду (ч. 1 ст. 337 КПК України).

У підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України (п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України). Тобто, виключною підставою для повернення обвинувального акта прокурору є його невідповідність вимогам закону, а саме наявність таких порушень вимог процесуального закону, які перешкоджають призначенню справи до судового розгляду.

Оскільки п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України визначає можливість повернення обвинувального акта як право, а не обов`язок суду, то підставою для такого повернення не може слугувати будь-яка його невідповідність вимогам КПК України, а лише та, яка дійсно перешкоджає призначенню судового розгляду, і в кожному конкретному випадку суд має перевірити чи дійсно створює перешкоди для судового розгляду певна невідповідність та недоліки обвинувального акта вимогам КПК. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року (справа № 520/8135/15-к, провадження № 51-203 км 17).

За змістом вищевказаної норми для ухвалення рішення про повернення обвинувального акта суд має встановити невідповідність відомостей, що фактично наявні у обвинувальному акті тим відомостям, які він має містити, згідно з вимогами КПК України. Таким чином, з урахуванням задач підготовчого провадження, суд здійснює перевірку обвинувального акта на наявність невідповідності кримінальному процесуальному закону, яка б перешкоджала призначенню судового розгляду.

Як вбачається зі змісту обвинувального акту в даному кримінальному провадженні при викладені фактичних обставин справи та формулюванні обвинувачення стосовно ОСОБА_3 прокурором зазначені ті обставини вчинення кримінальному правопорушення (злочину), які він уважав встановленими на стадії досудового розслідування.

При цьому, посилання на неконкретність та нечіткість сформульованого ОСОБА_3 обвинувачення, включаючи невикладення прокурором опису всіх елементів складу злочину, передбаченого ч.3 ст.369 КК України, а також інші формальні недоліки поданого до суду обвинувального акту, не приймаються судом до уваги, оскільки з викладеного в обвинувальному акті формулювання обвинувачення можливо зрозуміти, в чому саме обвинувачується ОСОБА_3 . Також суд уважає, що при складанні обвинувального акту прокурор має повноваження викласти в його тексті ті фактичні обставини кримінального правопорушення, які він уважає встановленими, та на підставі цього на свій розсуд здійснити кваліфікацію кримінального правопорушення із посиланням на положення закону України про кримінальну відповідальність, та, з урахуванням норм ст.291 КПК України, ці процесуальні дії прокурора не можуть бути підставою для висновку суду про невідповідність обвинувального акту вимогам КПК України.

Аналізуючи зміст ч.2 ст.291 КПК України, слід зазначити, що закон передбачає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: фактичних обставин кримінального правопорушення, правової кваліфікації та формулювання обвинувачення, що є дотриманим слідчим та прокурором у даній справі при складанні обвинувального акту.

Із огляду на це, визнати обґрунтованими наведені захисником мотиви заявленого нею клопотання суд не вбачає підстав, оскільки встановлення відповідності зазначених в обвинувальному акті відомостей фактичних обставинам справи, не належить до повноважень суду під час підготовчого судового засідання та, в розумінні вимог ст.291 КПК України, не є підставою для повернення обвинувального акта прокурору для усунення недоліків.

У даному кримінальному провадженні викладене прокурором формулювання обвинувачення наперед не має значення для суду, оскільки вказані обставини в обвинувальному акті, мають бути доведені прокурором під час судового розгляду цієї справи, а прокурор має право змінювати обвинувачення під час судового розгляду, що передбачено положеннями ч.2 ст. 337 КПК України, які надають процесуальну можливість прокурору під час судового розгляду змінити обвинувачення, формулювати додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання раніше сформульованого державного обвинувачення.

Також захисником ОСОБА_6 надане письмове клопотання про скасування арешту з майна, а саме: житлового будинку, загальною площею 135,1 м2, житлова площа 57,4 м2 за адресою: АДРЕСА_1 ; квартири, загальною площею 55,9 м2, житлова площа 40,9 м2, за адресою: АДРЕСА_2 ; мотоциклу марки Forte FT125-2 червоного кольору, днз НОМЕР_1 , номер кузова та VIN-код: НОМЕР_2 , 2023 року випуску; причепу марки Korida-tech 050122 сірого кольору, днз НОМЕР_3 , номер кузова та VIN-код: НОМЕР_4 , 2023 року випуску; - мопеду марки Yamaha JOG чорного кольору, днз НОМЕР_5 , номер кузова та VIN-код: НОМЕР_6 , 2023 року випуску; вантажного автомобіля ЗИЛ 4331 синього кольору, днз НОМЕР_7 , номер кузова та VIN-код: НОМЕР_8 , 1991 року випуску; вантажного автомобіля ЗИЛ 5301 сірого кольору, днз НОМЕР_9 , номер кузова: НОМЕР_10 та VIN-код: НОМЕР_11 , 1999 року випуску; - автобусу марки Рута20 жовтого кольору, днз НОМЕР_12 , номер кузова: НОМЕР_13 та VIN-код: НОМЕР_14 , 2008 року випуску, яке мотивує тим, що вищевказане майно набуте ОСОБА_3 під час шлюбу із ОСОБА_8 , а тому є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, тому вважає, що арешт на вказане майно накладено не обґрунтовано, а тому підлягає скасуванню.

Вирішуючи питання про скасування арешту суд виходить з наступного.

Стаття 170 КПК України встановлює, що арештом майна є тимчасове позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно, зокрема, може бути об`єктом конфіскації як виду покарання, а також за рахунок нього може бути відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

При цьому, відповідно до змісту ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку накладення арешту з метою забезпечення конфіскації майна, арешт накладається на майно підозрюваного за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна.

Так, згідно з положеннями ст. 368 ЦК України, спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте ними за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 60 СК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Одночасно із цим, ч. 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. При чому спільна сумісна власність подружжя належить подружжю незалежно від того, на чиє ім`я видано та оформлено документи.

Стаття 61 СК України передбачає, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Так, судом встановлено, що 26.01.2013 року зроблено актовий запис про шлюб № 10 , який свідчить про реєстрацію шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 . При цьому, з наданих адвокатом пояснень встановлено, що наразі ОСОБА_3 та ОСОБА_8 перебувають у шлюбі, розірвання шлюбу або виділення часток майна подружжя не відбувалось, шлюбний договір не укладався. Отже, враховуючи, що доказів зворотного надано не було, суд констатує, що з 26.01.2013 року ОСОБА_3 перебуває у шлюбі із ОСОБА_8 , а тому за загальним правилом, встановленим ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України майно, набуте ними належить їм на праві спільної сумісної власності.

З наданих захисником правовстановлюючих документів, встановлено, що реєстрація права власності на рухоме та нерухоме майно, на яке накладено арешт, здійснена після 26.01.2013 року, тобто після реєстрації шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 .

При цьому, суддя відзначає, що адвокатом не надано жодних доказів, які б свідчили, що вказане нерухоме та рухоме майно є виключно особистою приватною власністю дружини ОСОБА_3 . Таким чином, вищенаведене майно вважається спільною сумісною власністю подружжя, хоча і зареєстроване за ОСОБА_3 .

Хоча арешту з метою забезпечення конфіскації як виду покарання може підлягати лише частка у спільному майні особи, щодо якої може бути застосоване таке покарання (підозрюваний/обвинувачений), під час вирішення питання про арешт майна, слідчий суддя не має права вирішувати питання про визначення часток у спільному майні та виділенні їх в натурі. Вказане спростовує доводи адвоката про необґрунтованість накладення арешту на все майно ОСОБА_3 , на яке розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя, оскільки у випадку коли частки подружжя у праві спільної сумісної власності не визначені, слідчий суддя у кримінальному провадженні позбавлений можливості визначати їх поза межами цивільного провадження.

Отже, суд доходить висновку про помилковість твердження адвоката щодо відсутності правових підстав для накладення арешту на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_3 з метою можливої конфіскації, оскільки, як вже було встановлено, вказане майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності та в разі визнання ОСОБА_3 винним у вчиненні інкримінованого йому злочину, суд, з огляду на положення КК України, може прийняти рішення про звернення стягнення на належну підозрюваному частку у такому майні.

У підготовчому судовому засіданні прокурор вважає за можливе призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту у відкритому судовому засіданні з викликом учасників судового провадження.

Вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши обвинувальний акт та додані до нього документи, суд приходить до висновку про можливість призначення судового розгляду з таких підстав.

Угод про визнання винуватості чи про примирення у порядку ст.ст.468-475 КПК України до суду не надійшло. Підстав для закриття кримінального провадження не вбачається. Обвинувальний акт складено у відповідності до вимог ст. 291 КПК України. Підстав для направлення обвинувального акту для визначення підсудності не встановлено, дане кримінальне провадження підсудне Охтирському міськрайонному суду Сумської області.

Таким чином, необхідно призначити судовий розгляд на підставі зазначеного обвинувального акту у відкритому судовому засіданні одноособово суддею.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 314-317 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_3 ОСОБА_6 про повернення обвинувального акту прокурору та клопотання про скасування арешту з майна залишити без задоволення.

Призначити до судового розгляду кримінальне провадження за № 0000088 від 21.06.2024 року по обвинуваченню ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченогоч.4 ст.27, ч.3 ст.369 КК України у відкритому судовому засіданні на 17.03.2025 року на 15 год 00 хв в залі судових засідань Охтирського міськрайонного суду Сумської області за адресою вул. Ярославського, 2, м. Охтирка Сумської області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Охтирського

міськрайонного суду: ОСОБА_1