Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

27 березня 2025 року м. Рівне

Справа № 571/568/20

Провадження № 11-кп/4815/397/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ? ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 на ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 11 березня 2025 року про продовження щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000706 від 13.12.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 11 березня 2025 року задоволено клопотання прокурора Сарненської окружної прокуратури ОСОБА_5 та продовжено обвинуваченій ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів до 09 травня 2025 року.

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 вважає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та такою, що прийнята з порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вказує, що прокурором жодним чином не підтверджено ризики, наведені в клопотанні, які стали підставою продовження обвинуваченій запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Зазначає, що сторона обвинувачення має обов`язок доводити належними та допустимими доказами наявність обґрунтованої підозри та ризиків, при чому такі обставини мають бути щоразу новими. Також вказує, що тяжкість вчиненого злочину в жодному випадку не може слугувати визначальною та єдиною підставою для тривалого тримання особи під вартою. Наголошує, що у обвинуваченої ОСОБА_6 наявні стійкі соціальні зв`язки, вона має люблячу сім`ю, підтримує зв`язок з рідною сестрою, бабусею, прагне виховувати свої дітей. Зазначає, що в разі зміни запобіжного заходу на будь-який інший запобіжний захід, не пов`язаний з позбавлення волі, сестра обвинуваченої виявила намір та бажання матеріально забезпечувати ОСОБА_6 , до поки вона не знайде собі роботу, а також оплачувати вартість проїзду на судові засідання та в зворотному напрямку.

Просить скасувати ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 11 березня 2025 року та постановити нову ухвалу, якою обрати щодо обвинуваченої ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю за адресою: АДРЕСА_1 або інший альтернативний запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі.

Під час апеляційного розгляду захисник вказала, що у зв`язку з укладенням обвинуваченою договору оренди житлового приміщення від 18 березня 2025 року, просить обрати ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_2 .

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченої та її захисника на підтримання поданої апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечив проти її задоволення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга захисника підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Цією ж нормою на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ, що узгоджується з вимогами ч.5 ст.9 КПК України.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

При розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою суд досліджує подані йому матеріали на предмет законності й обґрунтованості застосування даного запобіжного заходу, з`ясовує конкретні причини тривалого строку судового розгляду і тримання особи під вартою, чи не допущено безпідставного тривалого судового розгляду, інші обставини, що вплинули на невиправдано тривале тримання особи під вартою, чи не з`явилися до моменту розгляду подання причини, що дозволяють скасувати тримання під вартою та обрати інший передбачений законом запобіжний захід, тощо.

Стаття 5 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожному право на свободу та особисту недоторканність.

Цих вимог закону судом першої інстанції дотримано не в повному обсязі, оскільки ані в клопотанні прокурора, ані в ухвалі суду не вмотивовано, на підставі яких наявних у справі фактичних даних можна стверджувати, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченої.

З матеріалів провадження вбачається, що в провадженні Рівненського районного суду Рівненської області перебуває кримінальне провадження за №0000706 від 13.12.2019 року відносно ОСОБА_6 , обвинуваченої за ч.1 ст.115 КК України.

Апеляційним судом встановлено, що обвинувачена перебуває під вартою з грудня 2019 року, при цьому строк дії запобіжного заходу неодноразово продовжувався.

Обґрунтовуючи рішення про продовження даного запобіжного заходу суд першої інстанції в ухвалі зазначив, що прокурором було доведено обґрунтованість підозри у вчиненні останньою інкримінованого їй злочину та продовження існування ризиків, визначених ст.177 КПК України, які на даний час не зменшилися та продовжують об`єктивно існувати, зокрема ризик переховування від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення, тому застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти встановленим ризикам.

Вимогами ст.ст.176,178,183 КПК України визначено, що тримання під вартою є виключним запобіжним заходом і застосовується лише, якщо жоден із інших більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Однак, під час апеляційного перегляду ухвали місцевого суду встановлено, що продовживши обвинуваченій найбільш суворий запобіжний захід судом не взято до уваги особу ОСОБА_6 , яка протягом багатьох років перебування в слідчому ізоляторі характеризується позитивно, має рідню, яка цікавиться її життям, передає передачі, а також не враховано тривалість тримання останньої під вартою, яка є надмірною та суперечить поняттю розумних строків, визначених кримінальним процесуальним законодавством, а також положенням п.3 ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

При цьому, слід звернути увагу на позиції Європейського Суду з прав людини, які згідно ч.2 ст.8, ч.5 ст.9 КПК України є частиною національного законодавства щодо підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою як протягом досудового слідства, так і судового розгляду, яке ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання в право особи на свободу (справа Руденко проти України).

В контексті п.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України»), після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду, в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризиків, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 р. зазначено, що «розумність строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватися в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи, причини, про які йдеться у рішенні національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення, продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості перевалює над принципом поваги до свободи особистості».

Аналізуючи викладене, а також враховуючи положення ч.4 ст.194 КПК України, апеляційний суд визнає, що хоч матеріали клопотання і містять дані, які вказують на обґрунтованість обвинувачення та наявність ризиків, передбачених п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, однак прокурором не доведено недостатності застосування більш м`якого запобіжного заходу, у зв`язку з чим продовження відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням викладеного, є невиправданим.

Наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведені та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу.

Колегія суддів вважає, що подане прокурором до суду клопотання про продовження строків тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_6 не відповідають вимогам чинного законодавства, містять формальний виклад обставин, мотивовані лише тяжкістю злочину та наявністю ризиків, які були враховані при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченої.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення пункту 3 статті 5 Конвенції у справах проти України у зв`язку з тим, що навіть тоді, коли йшлося про тривалі строки тримання під вартою, національні суди посилалися на однакові підстави, якщо вони були, упродовж усього періоду тримання заявника під вартою (рішення у справі «Харченко проти України»).

Так, в контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, зазначено, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватись в світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бакчиєв проти Молдови»).

Вважаючи за доцільне продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою суд першої інстанції погодився з доводами, викладеними в клопотанні прокурора, посилаючись на раніше встановлені під час обрання та продовження обвинуваченій запобіжного заходу ризики, проте суд не навів обставин, які б переконливо виправдовували подальше тримання останньої під вартою, оскільки їх актуальність на момент продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурором не підтверджена.

Колегія суддів наголошує на тому, що застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 перебуває за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення їх належної поведінки на цей період, оскільки до обвинуваченої даний запобіжний захід був застосований ще у грудні 2019 року, тобто на день розгляду апеляційної скарги обвинувачена перебуває під вартою понад п`ять років. У зв`язку з чим, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є неспіврозмірним меті заходу, тому під час вирішення питання продовження строків тримання під вартою не було забезпечено виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур Глави 18 КПК України, внаслідок чого судове рішення не відповідає вимогам законності, обґрунтованості та вмотивованості.

У даному кримінальному провадженні, зваживши всі обставини у їх сукупності, в тому числі і відомості щодо особистості обвинуваченої, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга захисника підлягає до задоволення.

Враховуючи вказані обставини і те, що в ухвалах суду про продовження ОСОБА_6 строку тримання під вартою протягом понад п`ять років містяться посилання фактично на ті самі обставини, які слугували підставами для застосування запобіжного заходу у 2019 році, тобто без належного доведення підстав продовження відносно неї виняткового запобіжного заходу та без урахування зменшення ризиків з плином часу, колегія суддів приходить до висновку, що таку тривалість тримання особи під вартою не можна вважати виправданою.

Отже, оскільки стороною обвинувачення не було надано будь-яких доказів на підтвердження доцільності продовження тримання обвинуваченої під вартою, ухвала місцевого суду підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали.

Керуючись ст.ст.405, 407, 409, 422-1 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 11 березня 2025 року про продовження щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000706 від 13.12.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Сарненської окружної прокуратури ОСОБА_5 задовольнити частково.

Застосувати до обвинуваченої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Олександрівка, Рокитнівського району Рівненської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , українки, громадянки України, із базовою загальною середньою освітою, не заміжньої, в силу вимог ст.89 КК України раніше не судимої, запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_2 з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

- прибувати за кожною вимогою до прокурора та суду;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому вона проживає, без дозволу прокурора або суду;

- повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання.

Строк дії ухвали встановити до 09 травня 2025 року.

Звільнити обвинувачену ОСОБА_6 з-під варти негайно.

Виконання даної ухвали покласти на Рівненське районне управління поліції ГУНП в Рівненській області.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2