судді Касаційного кримінального суду Верховного Суду ОСОБА_1 у провадженні № 51-4860 км24, справа №585/5019/18, за касаційною скаргою захисника ОСОБА_2 в інтересах засудженого ОСОБА_3 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 15 грудня 2022 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року щодо останнього.
Постановою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 березня 2025 року вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 15 грудня 2022 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 18 вересня 2024 року щодо ОСОБА_3 залишено без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_2 - без задоволення.
При ухваленні постанови я заперечував проти прийняття такого рішення, голосував проти та викладаю окрему думку з огляду на таке.
Не погодившись із оскаржуваними судовими рішеннями, захисник ОСОБА_2 в інтересах засудженого ОСОБА_3 , звернувся з касаційною скаргою у якій, крім іншого, посилався на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та суворість покарання, яке призначено його підзахисному без застосування положень ст. 75 КК України.
Обґрунтовуючи своє рішення про неможливість виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів без реального відбування покарання з ізоляцією від суспільства, касаційний суд зазначив, що місцевим судом враховано, що вчинене кримінальне правопорушення відповідно до положень ст. 12 КК України віднесено до категорії тяжких. Обставин, які пом`якшують покарання, судом не встановлено. У вироку місцевого суду окремо наголошено на тому, що обвинувачений збитки не відшкодував, вину не визнав, щирого каяття чи активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення не виказав.
Окрім цього, судом першої інстанції взято до уваги, що ОСОБА_3 , керуючи технічно справним транспортним засобом, порушив декілька вимог Правил дорожнього руху України. Також судом враховано наслідки, які настали від вчиненого кримінального правопорушення, а саме спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.
При цьому суд, зваживши на зазначені обставини в їх сукупності, дійшов висновку про можливість призначення засудженому основного покарання у мінімальному розмірі санкції, яке потрібно відбувати реально, та додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Однак, я не погоджуюсь з такими твердженнями касаційного суду та вважаю, що доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_2 про можливість звільнення засудженого ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України заслуговують на увагу.
Дотримання загальних засад призначення покарання на підставі статей 50, 65 КК України є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
При обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, відповідно до якої якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини справи.
З огляду на конкретні обставини кримінального провадження, а саме дані про особу засудженого, який раніше не судимий, страждає на ряд тяжких хронічних захворювань, виключно позитивно характеризується за місцем проживання, під наглядом у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має похилий вік (72 роки), відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також наявність порушень в діях водія мотоцикла ОСОБА_4 п. 12.3 Правил дорожнього руху України, які також знаходяться в причинному зв`язку з виникненням цієї дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками, про що зазначено у висновку експерта № 19/119/9-1/4216 від 29.11.2018, який проводив судову автотехнічну експертизу (т. 1 а. п. 145-149), вважаю, що касаційна скарга захисника ОСОБА_2 , на підставі п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК України, підлягала частковому задоволенню в частині зміни оскаржуваних судових рішень, шляхом звільнення ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням, відповідно до положень ст. 75 КК України.
Суддя ОСОБА_1