ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа: № 613/61/25 Головуючий І інстанції: ОСОБА_1
Провадження: № 11-сс/818/279/25 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: обрання запобіжного заходу
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , без участі прокурора, з участю підозрюваного ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Харкові справу за апеляційними скаргами захисників підозрюваного ОСОБА_6 на ухвалу Богодухівського районного суду Харківської області від 31 01 2025 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Вказаною ухвалою клопотання слідчого задоволено та застосовано щодо підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» на 60 днів до 31 03 2025 року з визначенням застави у розмірі 302 800 грн., з покладенням у разі її внесення певних обов`язків.

Зобов`язано орган досудового розслідування негайно повідомити близьких родичів підозрюваного про тримання під вартою останнього.

Вимоги апеляційної скарги, з узагальненими доводами особи, яка її подала.

На вищевказану ухвалу слідчого судді захисник підозрюваного ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, яка містить прохання про скасування оскаржуваної ухвали та про постановлення нової про обрання щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді домашнього арешту за місцем його проживання, або будь-який інший не пов`язаний з триманням під вартою запобіжний захід.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилається на те, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України є лише припущенням органу досудового розслідування, оскільки їх існування не доведено жодним доказом.

Вказує, що слідчим суддею безпідставно не враховано обставини, зазначені у ст. 178 КПК України, зокрема: працевлаштування підозрюваного, який працює неофіційно, до кримінальної відповідальності притягується вперше, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується в цілому позитивно, одружений, на утриманні має двох малолітніх дітей, дружина підозрюваного не працює у зв`язку з доглядом за малолітнім сином та перебуває в стані вагітності.

Вказану ухвалу слідчого судді було оскаржено також захисником підозрюваного ОСОБА_6 адвокатом ОСОБА_7 , який в свою чергу просить про скасування ухвали Богодухівського районного суду Харківської області від 31 01 2025 року та про обрання щодо підозрюваного запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою чи зменшення розміру застави.

Вказує, що слідчим суддею окрім вказівки про те, що ним вивчалася можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів, жодним чином не розглядалася така можливість та не було наведено аргументів, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах про неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Вважає, що до підозрюваного цілком можливим було б застосуванням домашнього арешту або особистого зобов`язання.

В іншому апеляційні доводи захисника ОСОБА_7 є аналогічними апеляційним доводам захисника ОСОБА_8 .

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні апеляційного суду підозрюваний ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 просили про задоволення апеляційних скарг та про обрання щодо підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Прокурор у кримінальному провадженні про дату та час розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином. Жодних заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи, від останнього не надходило. На особистій участі не наполягав.

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405, ч.2 ст. 422 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проведення апеляційного перегляду ухвали слідчого судді за відсутності прокурора, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю доповідача, доводи підозрюваного та його захисника, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисників підозрюваного задоволенню не підлягають, виходячи із наступного.

Відповідно до положень ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь - яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до положень статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що слідчим відділенням №1 СВ Богодухівського РВП ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 000000 від 01 01 2025 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 152, ч. 1 ст. 155, ч. 1 ст. 156 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 30 серпня 2023 року у ОСОБА_6 під час спільної поїздки з малолітньою ОСОБА_9 в автомобілі виник злочинний умисел, направлений на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло малолітньої ОСОБА_9 , у зв`язку з чим він в ході розмови з`ясував, що вона в нічний час перебуватиме за місцем свого мешкання сама, та вони домовились про зустріч. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 30 серпня 2023 року приблизно о 22-00 годині приїхав за місцем проживання малолітньої ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 , де, діючи умисно, протиправно, з метою задоволення власної статевої пристрасті, усвідомлюючи значення і суспільно - небезпечний характер своїх дій, здатних викликати її фізичне і моральне розбещення, достовірно знаючи, що вона є особою, яка не досягла чотирнадцятирічного віку, ігноруючи моральні підвалини та принципи суспільної моралі у сфері статевих відносин, суб`єктивно усвідомлюючи протиправність своїх дій і бажаючи діяти саме таким чином, розуміючи, що вона є малолітньою і достовірно знаючи, що їй лише тринадцять років, посягаючи на її статеву недоторканність запропонував малолітній ОСОБА_9 вступити з ним в статевий зв`язок, на що остання погодилася, після чого, скористався відсутністю дорослих членів сім`ї, які могли б завадити вчиненню ним вищевказаних злочинних дій щодо малолітньої ОСОБА_9 , перебуваючи у одній з кімнат будинку за вищевказаною адресою, де проживає потерпіла за її добровільної згоди, вступив у природні статеві зносини з малолітньою потерпілою, а саме безпосередньо проникав своїми геніталіями вагінально у тіло малолітньої ОСОБА_9 , задовольнивши таким чином свою статеву пристрасть.

Крім того, з 01 жовтня 2023 року по 26 жовтня 2024 року ОСОБА_6 на території Богодухівського району Харківської області, одинадцять разів вчинив дії сексуального характеру відносно неповнолітньої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , пов`язані із вагінальним та оральним проникненням в тіло неповнолітньої ОСОБА_9 , яка не досягла шістнадцятирічного віку, з використанням власних геніталій.

Крім того встановлено, що у період з 5 по 6 березня 2024 року у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, направлений на розбещення малолітньої ОСОБА_9 , тобто на вчинення розпусних дій щодо останньої.

ОСОБА_6 , реалізуючи свій злочинний умисел, під час листування з неповнолітньою ОСОБА_9 достовірно знаючи про її вік, діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи значення і суспільно-небезпечний характер своїх дій, направлених на порушення фізичного, психічного, соціального розвитку та формування антиморальних поглядів неповнолітньої потерпілої, розуміючи, що вона є особою, яка не досягла шістнадцятирічно віку, в мобільному додатку «Вайбер», о 23-27 годині попрохав у неповнолітньої потерпілої надіслати йому оголені, інтимні частини її тіла, а саме піхви та молочних залоз, тобто, вчиняв розпусні дії стосовно неповнолітньої ОСОБА_9 , посягаючи тим самим на на її статеву недоторканість, нормальний моральний, психологічний, соціальний розвиток та формування моральних поглядів.

28 01 2025 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 152, ч. 1 ст. 155, ч. 1 ст. 156 КК України.

29 01 2025 року слідчий звернувся до Богодухівського районного суду Харківської області з клопотанням, про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_6 посилаючись на обґрунтованість повідомленої останньому підозри, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 152, ч. 1 ст. 155, ч. 1 ст. 156 КК України та наявність ризиків, передбачених п.п. 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, запобігти яким, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів вважав неможливим.

Задовольняючи клопотання слідчого та обираючи підозрюваному запобіжний захід у виді тримання під вартою, слідчий суддя вважав обґрунтованою підозру, повідомлену ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, яка підтверджена зібраними під час досудового розслідування доказами, наданими до суду та доведеними наявність ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Колегія суддів, з урахуванням стадії досудового розслідування, погоджується з такими висновками слідчого судді, зокрема щодо обґрунтованості підозри ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та існування ризиків передбачених п.п. 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Так, ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Враховуючи вищенаведені відомості у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, якими слідчий обґрунтовує в суді першої інстанції необхідність застосування такого запобіжного заходу, як тримання підозрюваного під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги вказані ризики, які існували на час обрання цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи підозрюваного та обставин кримінального провадження.

Відповідно до вимог ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, а відповідно до вимог п. 4 ч.2 ст. 183 КПК України тримання під вартою застосовується до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Виходячи з відомостей щодо особи підозрюваного, зокрема враховуючи повідомлену ОСОБА_6 підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 152, ч. 1 ст. 155, ч. 1 ст. 156 КК України, які є у тому числі особливо тяжкими злочинами сексуального характеру щодо малолітньої та неповнолітньої особи і за які передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 15 років не виключена можливість переховування підозрюваного від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення відповідальності за вчинене.

Також не виключена можливість незаконного впливу ОСОБА_6 на потерпілу та свідків у кримінальному провадженні з метою надання ними свідчень на спростування вини, враховуючи той факт, що підозрюваному відомі всі свідки події та потерпіла, оскільки усі вони є односельчанами.

Крім того, враховуючи характер інкримінованих підозрюваному кримінальних правопорушень, кількість епізодів злочинної діяльності, існує імовірність вчинення ОСОБА_6 іншого кримінального правопорушення.

У зв`язку з викладеним застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою є цілком обґрунтованим та відповідає вимогам, визначеним ст.ст. 177, 178 КПК України, оскільки більш м`який запобіжний захід не здатний запобігти ризикам, передбаченим п.п.1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України та забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин цього кримінального провадження та характеру дій, які інкримінуються ОСОБА_6 , а саме того, що він підозрюється у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, у тому числі особливо тяжких, сексуального характеру щодо малолітньої та неповнолітньої особи, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Крім цього, у рішенні ЄСПЛ у справі «Феррарі-Браво проти Італії» №9627/81 від 14 березня 1984 року суд зазначив, що «питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому має й тримання під вартою»; у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23 жовтня 1994 року «факти, які є причиною виникнення підозрі не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування вирок) чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу) кримінального розслідування».

Доводи, на які посилаються в апеляційних скаргах захисники підозрюваного стосовно не доведення ризиків, заявлених в клопотанні слідчого спростовуються відомостями, що є наявними в кримінальному провадженні, що свідчить про постановлення судом першої інстанції обґрунтованого та вмотивованого рішення, відповідно до вимог ст. 370 КПК України.

Твердження захисників про те, що підозрюваний ОСОБА_6 раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки та неофіційне працевлаштування, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки вказані обставили не стали стримуючими факторами для підозрюваного при вчиненні протиправних діянь, а самі по собі ці обставини не спростовують та не мінімізують наявних ризиків, запобігти яким в даному випадку може лише такий винятковий запобіжний захід, як тримання під вартою.

Що стосується доводів захисника ОСОБА_7 щодо необхідності зменшення ОСОБА_6 розміру застави, визначеного йому, як альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів наголошує на тому, що позиція Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у виді застави та призначення її розміру, цілковито прослідковується в рішенні Суду у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28 вересня 2010 року.

У цій справі, ЄСПЛ, посилаючись на пункт 3 статті 5 Конвенції, підтвердив, що внесення застави може вимагатися лише за наявності законних підстав для затримання особи, а також те, що уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність подальшого тримання обвинуваченого під вартою. Більше того, якщо навіть сума застави визначається виходячи із характеристики особи обвинуваченого та його матеріального становища, за певних обставин є обґрунтованим врахування також і суми збитків, у заподіянні яких ця особа обвинувачується.

Відповідно до положень п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину визначається у межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України, при визначенні розміру застави враховуються обставини кримінального правопорушення, майновий та сімейний стан обвинуваченого, інші дані про його особу та ризики, передбачені статтею 177 цього Кодексу.

Як вбачається із мотивувальної та резолютивної частини ухвали зазначених вище вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції дотримався в повній мірі, визначив заставу в межах, передбачених вищенаведеним п. 3 ч.5 ст.182 КПК України, зокрема у розмірі 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що є максимально наближено до мінімального розміру.

На даний час саме такий розмір застави, визначений судом першої інстанції як альтернативного запобіжного заходу в межах, передбачених п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, здатний забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а тому колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про необхідність, враховуючи обставини кримінальних правопорушень, особу підозрюваного, призначення ОСОБА_6 застави саме у такому розмірі.

Аналізуючи доводи захисника ОСОБА_7 щодо необґрунтованості підозри ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України, колегія суддів виходить з того, що свідки вже надали первинні показання щодо причетності ОСОБА_6 до інкримінованих йому дій.

За таких обставин, на цьому етапі кримінального процесу, вочевидь є недостатніми суб`єктивні твердження та оціночні судження сторони захисту щодо їх незгоди зі змістом оголошеної підозри.

З огляду на викладене, колегія суддів керується практикою Європейського суду з прав людини, зокрема рішенням в справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 р., який встановив значення терміну «обґрунтована підозра» як таке, за якого існують факти чи інформація, що можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Всі інші питання - фактичні обставини кримінального провадження, питання винуватості чи не винуватості ОСОБА_6 в скоєнні кримінальних правопорушень, а також питання належності, допустимості, достовірності доказів вирішуються під час іншої стадії кримінального процесу - судовому провадженні під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції.

Щодо інших доводів апеляційних скарг, які, на думку захисників підозрюваного є підставами для скасування ухвали слідчого судді суду, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в справах «Салов проти України» від 06 вересня 2005 року (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року (заява №4909/04; пункт 58), відповідно до якої: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на значимі для цього провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції постановив рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких постановив відповідне рішення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_6 під час апеляційного розгляду не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, ухвала слідчого судді, відповідно до вимог статті 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її зміни чи скасування на цьому етапі досудового розслідування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, ст.ст. 176-206, ст.ст. 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Ухвалу Богодухівського районного суду Харківської області від 31 01 2025 року про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» до 31 03 2025 року включно, з визначенням застави, - залишити без змін.

Апеляційні скарги захисників підозрюваного, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст. 424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді

____________ _____________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4