УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 676/2652/21

провадження № 51-5694 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 24 вересня 2024 року,

встановив:

Вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2024 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік 6 місяців.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_5 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням із встановленням йому іспитового строку тривалістю 1 рік та 6 місяців.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 24 вересня 2024 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Як убачається із касаційного провадження, ухвалою Верховного Суду від 06 січня 2025 року касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 залишено без руху, з наданням десятиденного строку для усунення недоліків.

Згідно з інформацією, яка міститься на офіційному сайті АТ «Укрпошта», вищевказану ухвалу було вручено захиснику ОСОБА_4 16 січня 2025 року, про що він і вказує в касаційній скарзі з усуненими недоліками.

Касаційну скаргу на усунення недоліків захисник направив 24 січня 2025 року, тобто він подав її у межах установленого йому строку.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , як убачається із її прохальної частини, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого та правильності кваліфікації його дій, порушує питання про зміну рішень судів першої та апеляційної інстанцій у зв`язку із невідповідністю призначеного засудженому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість. В обґрунтування своїх вимог стверджує, що судами при призначенні засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не враховано відсутність в діях ОСОБА_5 грубих порушень Правил дорожнього руху, та те, що вказана дорожньо-транспортна пригода трапилась в умовах збігу негативних обставин та наявності вини потерпілого - пішохода ОСОБА_6 . При цьому в матеріалах справи відсутній жодний належний доказ, який доводить виключно одноосібну вину ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Також судами не враховано особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, пенсіонер, одружений, має стійкі соціальні зв'язки та позитивну характеристику. Тому просить пом'якшити засудженому покарання, призначивши його без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 та кваліфікація його дій у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, як убачається із прохальної частини касаційної скарги захисника, в ній не оспорюються.

Доводи касаційної скарги захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність судами через призначення засудженому занадто суворого виду покарання є такими, що не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з положеннями ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Судами першої та апеляційної інстанцій зазначені вимоги кримінального процесуального закону було дотримано, про що свідчить нижченаведене.

Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, призначаючи покарання ОСОБА_5 , врахував всі обставини в їх сукупності, а саме, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, особу винного, який раніше не судимий, пенсіонер, одружений, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно. Крім того, при призначенні покарання судом взята до уваги досудова доповідь представника персоналу органу пробації щодо середнього ризику вчинення ОСОБА_5 повторних кримінальних правопорушень та небезпеки для суспільства. Обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, судом не встановлені.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про призначення ОСОБА_5 основного покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, а також додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України. При цьому судами враховано суспільну небезпечність вчиненого злочину у сфері безпеки руху та те, що ОСОБА_5 грубо порушив Правила дорожнього руху, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди та наслідків - спричинення малолітньому потерпілому ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень. Водночас судами взято до уваги заперечення ОСОБА_5 своє вини у вчиненні даного кримінального правопорушення, відсутність каяття та пом`якшуючих покарання обставин.

При цьому суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про правильність застосування щодо засудженого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, враховуючи наступне.

Так, санкція ч. 2 ст. 286 КК України надає можливість суду як призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати такого покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування, і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд, залежно від конкретних обставин кримінального провадження.

Як убачається з копій судових рішень, ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, тобто, керуючи транспортним засобом, грубо порушив правила безпеки дорожнього руху, що призвело до заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, яке відповідно до положень ст. 12 КК України є тяжким кримінальним правопорушенням. При цьому, хоча по відношенню до наслідків вина засудженого є необережною, проте об`єктом посягання є здоров`я іншої людини, а наслідком вчиненого - спричинення потерпілому, зокрема, тяжких тілесних ушкоджень.

Отже, зазначені обставини мають значення під час вибору заходу примусу та для забезпечення його мети, а сукупність цих обставин свідчить про те, що обране засудженому покарання з позбавленням права керувати транспортними засобами сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень проти безпеки руху та експлуатації транспорту як самим засудженим, так і іншими особами.

Враховуючи вищенаведене, на переконання колегії суддів, призначене засудженому покарання із застосуванням додаткового покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що призначене ОСОБА_5 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, із застосуванням додаткового покарання, не можна вважати явно несправедливим.

Інші доводи касаційної скарги захисника не містять вказівки на порушення судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді провадження в частині призначення засудженому покарання норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.

Таким чином, на переконання колегії суддів, призначене засудженому покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу, є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 і попередження нових кримінальних правопорушень, справедливим, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Отже, обґрунтування касаційної скарги захисника не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 24 вересня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3