Вирок

Іменем України

24.03.2025 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захистика обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові кримінальне провадження №0000061 від 07.02.2023 року про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Шпиколоси Сокальського району Львівської області, розлученого, із середньою спеціальною освітою, раніше не судимого, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , учасника бойових дій, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , т.м. НОМЕР_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Солдат ОСОБА_4 під час проходження військової служби за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 , перебуваючи на посаді навідника 2 десантно-штурмового відділення 2 десантно-штурмового взводу 4 десантно-штурмової роти 2 десантно-штурмового батальйону, у порушення вимог ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 129, 130, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, не маючи наміру назавжди ухилитись від проходження військової служби, в умовах воєнного стану, не отримавши дозволу відповідного командира, 01.12.2022 року не з`явився вчасно на службу без поважних причин до військової частини НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , та перебував поза межами розташування території військової частини НОМЕР_1 до 19.09.2023 року, за виключенням періодів з 06.06.2023 року до 18.08.2023 року, 26.09.2023 року, 29.09.2023 року, з 26.10.2023 року до 30.10.2023 року та з 01.11.2023 року до 03.11.2023 року, коли він звертався за медичною допомогою до медичних установ.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинив нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем (крім строкової служби), вчинене в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, визнав повністю, надав детальні показання про мотиви та обставини вчинення злочину. Вказав, що з 2014 року як доброволець був призваний на військову службу та брав безпосередню участь в АТО, у зв`язку з чим у 2015 році отримав статус учасника бойових дій. До участі у воєнних діях під час широкомасштабної війни був залучений по мобілізації, у 2022 році брав безпосередню участь в бойових діях при захисті суверенітету і територіальної цілісності України. Також у 2022 році йому надавалася відпустка, з якої він у визначений час завершення 01.12.2022 року не повернувся, водночас продовжував перебувати вдома у місці спільного проживання з дружиною, з якою на той час шлюб не було розірвано, за адресою: АДРЕСА_4 . На військову службу не повертався, бо хотів обстежитися, оскільки переніс контузії і його турбували безсоння та тривожність. В кінцевому підсумку 19.09.2023 року добровільно звернувся у Військову службу правопорядку і надав свої пояснення. До цього і в подальшому неодноразово у період з 06.06.2023 року до 18.08.2023 року, 26.09.2023 року, 29.09.2023 року, з 26.10.2023 року до 30.10.2023 року та з 01.11.2023 року до 03.11.2023 року звертався у різні лікувальні установи з приводу симптоматики, яка його турбувала. За скеруванням на лікування до військової частини не звертався, командування про свої плани і дії не повідомляв. Планував повернутися до служби після одужання, попри те, що військово-лікарською комісією був визнаний придатним до подальшого проходження військової служби, до звернення в органи ВСП лікувався самостійно вдома. Про вчинене шкодує, розуміє, що зробив неправильно, усвідомлює порушення ним обов`язків військовослужбовця, у скоєному кається, просить суворо не карати.

Суд з`ясував, що обставини справи ніким із учасників судового провадження не оспорюються і кожен з них правильно розуміє зміст цих обставин. Суд також впевнився у добровільності їх позиції та роз`яснив їм процесуальні наслідки зазначених дій, передбачені 4.2 ст.394 КПК України. З урахуванням думки всіх учасників процесу та на підставі ч.3 ст.349 КПК України судом було визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються, і судовий розгляд було обмежень допитом обвинуваченого та дослідженням документів, що стосуються його особи.

Отже, суд вважає доведеним факт вчинення військовослужбовцем ОСОБА_4 нез`явлення вчасно на службу без поважних причин військовослужбовцем (крім строкової служби), вчинене в умовах воєнного стану, тобто кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно із ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання мас перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

З огляду на викладене при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує тяжкість вчиненого ним злочину, який з урахуванням положень ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, мотив вчинення суспільно небезпечного діяння, а саме тимчасово не з`являтися на службу до вирішення особистих питань на противагу виконанню військового обов`язку, відсутність обтяжуючих покарання обставин, наявність пом`якшуючих обставин, якими суд визнає щире каяття обвинуваченого та активне сприяння ним у розкритті злочину, особу ОСОБА_4 , який раніше не судимий, вперше притягається до кримінальної відповідальності, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має на утриманні малолітню дитину, згідно позитивної службової характеристики добре виконує службові обов`язки та добросовісно ставиться до виконання поставлених задач, брав безпосередню участь в бойових діях по захисту України. Також суд приймає до уваги те, що згідно довідки ВЛК при військовій частині НОМЕР_3 від 25.10.2023 року №1154 солдат ОСОБА_4 20.06.2022 року переніс акубаротравму, закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, що проявилося хронічною приглухуватістю, цефалічним синдромом без порушення функції центральної нервової системи і вказані травми безпосередньо пов`язані з проходженням військової служби. Також не може залишатися поза увагою суду те, що згідно висновку судово-психіатричного експерта №132 від 05.02.2024 року, складеного на результатами проведення Львівською філією судових експертиз ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України» амбулаторної судової психіатричної експертизи, ОСОБА_4 на даний час виявляє ознаки органічного астенічного розладу і може сприймати обставини по справі та давати в ній покази; на момент вчинення правопорушення 01.12.2022 року ОСОБА_4 також виявляв ознаки органічного астенічного розладу і міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Тому, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, характеру і ступеня його суспільної небезпеки, надання обвинуваченим переваги своїм особистим справам перед виконаним обов`язків військовослужбовця, неповідомлення ним командування про свої дії поза межами військової частини і причини неповернення в розташування такої військової частини, обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі. Водночас дані, які виключно позитивно характеризують обвинуваченого ОСОБА_4 , в сукупності із встановленими пом`якшуючими відповідальність обставинами, дають підстави суду визначити таке покарання в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.5 ст. 407 KK України.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України (в редакції КК України, яка діяла на час вчинення кримінального правопорушення, тобто до внесення змін Законом України № 1839-ІХ від 13.12.2022 року, і яка підлягає застосуванню за правилами ч.2 ст.4 КК України щодо дії матеріального закону про кримінальну відповідальність в часі), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У даному випадку, на переконання суду, до ОСОБА_4 можуть бути застосовані положення ст.75 КК України, оскільки встановлені в ході судового розгляду обставини, зокрема, вчинення кримінального правопорушення до посилення відповідальності за військові злочини, усвідомлення обвинуваченим своєї провини, щире каяття останнього, добровільне з`явлення до військової частини, готовність відповідати за скоєне, безпосередня участь обвинуваченого в бойових діях по захисту суверенітету і територіальної цілісності України, у зв`язку з чим останній отримав контузію, позитивні дані службової характеристики обвинуваченого щодо його добросовісного виконання поставлених задач, перебування на утриманні обвинуваченого малолітньої дитини, думка прокурора про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання згідно ст.75 КК України, є достатніми для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання з випробуванням іспитовим строком на підставі ст.75 КК України. Разом з тим, на ОСОБА_4 слід покласти обов`язки, визначені ст. 76 КК України, які відповідатимуть завданням контролю за поведінкою засудженого з метою встановлення факту його виправлення.

Запобіжний захід ОСОБА_4 не обирався.

Цивільний позов в кримінальному провадженні не заявлявся.

Судові витрати та речові докази у справі відсутні.

Підстав для застосування правових приписів ст. 174 КПК України немає.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 349, 368-371, 373, 374 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з

питань пробації.

Згідно з ч.4 ст.76 КК України нагляд за засудженим військовослужбовцем ОСОБА_4 покласти на командира військової частини за місцем служби. У разі звільнення засудженого з військової служби на уповноважений орган з питань пробації за місцем проживання засудженого.

Вирок може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Франківський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1