14.01.25
Провадження № 1-кп/635/402/2025
У ХВ А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2025 року с. Покотилівка Харківської області

Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

за участі секретаря судового засідання: ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5 в режимі ВЗК

розглянувши у судовому засіданні в залі Харківського районного суду Харківської області кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 статті 121 КК України,

в с т а н о в и в:

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області призначене проведення підготовчого засідання за зазначеним кримінальним провадженням, внесеним до ЄДРДР за №0000955 від 29.09.2024 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.

У зв`язку із неявкою у судове засідання потерпілого розгляд кримінального провадження був відкладений.

Під час підготовчого судового засідання прокурор звернувся із клопотанням про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 .

В обґрунтування необхідності продовження строку дії запобіжного заходу, прокурор зазначив, що ухвалою слідчого судді від 01.10.2024 ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор», строк дії ухвали суду закінчується 27.11.2024. Судовий розгляд обвинувального акту триває та, за таких обставин, на даний час виникла необхідність в продовженні дії запобіжного заходу відносно обвинуваченого.

Суд нагадує, що для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідна одночасна наявність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення особою, щодо якої розглядається можливість тримання під вартою, існування хоча б одного із ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПУ України, а також неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж арешт.

В ракурсі цих вимог, суд розглянув клопотання та дійшов висновку.

Прокурор зазначив, що під час досудового розслідування встановлено, що солдат ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи на посаді дизеліста-електрика радіолокаційної станції (79К6) радіолокаційного вузла військової частини НОМЕР_1 , відповідно до вимог ст.ст.9, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України.

Однак 28.09.2024, приблизно о 20:00 (більш точного часу під час досудового розслідування не встановлено), ОСОБА_4 , перебуваючи в колі інших осіб, серед яких також був потерпілий ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , знаходився у житловому будинку своєї племінниці ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 , де він та інші присутні спільно вживали спиртні напої.

В цей же час ОСОБА_4 та ОСОБА_6 перебували вдвох у кімнаті кухні житлового будинку за вказаною адресою, де спілкувались між собою на побутові теми.

Під час спілкування з ОСОБА_6 у ОСОБА_4 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відношень до ОСОБА_6 виник раптовий, злочинний, протиправний умисел, направлений на спричинення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень невизначеного ступеня тяжкості.

Далі, ОСОБА_4 , користуючись тим, що останні з ОСОБА_6 перебувають наодинці та за його діями ніхто не спостерігає, реалізуючи свій раптово виниклий злочинний, протиправний умисел, направлений на спричинення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень невизначеного ступеня тяжкості, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, тримаючи в правій руці кухонний ніж, наніс один прямий удар вказаним ножем ОСОБА_6 в область животу, нижче грудної клітини, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді проникаючої колото-різаної рани черевної порожнини з пошкодженням великого чепця.

Від отриманого удару ОСОБА_6 вибіг на подвір`я домоволодіння за вказаною адресою та почав кричати від болю, при цьому повідомивши про поранення ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , яка є його матір`ю та ОСОБА_9 , яка є його рідною тіткою, котрі на той час перебували поряд з місцем вчинення злочину.

У подальшому, ОСОБА_8 викликала на місце лікарів з «Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», які госпіталізували ОСОБА_6 до КНП «Мереф`янська ЦРЛ», де його було негайно прооперовано, а ОСОБА_4 з місця вчинення злочину зник та переховувався на відкритій ділянці місцевості, у лісосмузі поблизу річки Уди (с. Жихор) Основ`янського району м. Харкова до моменту його затримання працівниками поліції 29.09.2024.

Відповідно до висновку експерта №12-14/122-НВ/24 від 30.09.2024, у ОСОБА_6 мало місце колото-різане поранення передньої черевної стінки, проникаюче у черевну порожнинну з ушкодженням великого чепця(сальника), внутрішньочеревною кровотечею, яке виникло від травматичної дії знаряддя, що мало колюче-ріжучі властивості, можливо в період часу вказаному у даній постанові, 28.09.2024року.

За ступенем тяжкості ушкодження живота, проникаюче у черевну порожнину відноситься до ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень за ознаками небезпечних для життя (п.п. 2.1.2.; 2.1.3.к), «Правил» судово-медичного встановлення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень. Наказ №6 МОЗ України від 17.01.1995р). Між спричиненими тілесними ушкодженнями та наслідками, що настали у ОСОБА_6 мається причинний зв`язок.

У відповідності до зазначених обставин ОСОБА_4 було повідомлено про підозру у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Обгрунтовність підозри доказами була перевірена слідчим суддею під час розгляду питання про обрання запобіжного заходу. На момент розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою, сторони обвинувачення та захисту не надали додаткового жодного доказу, який би став підставою для сумніву в обґрунтованості підозри.

На думку прокурора потреба в продовженні дії запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_4 обумовлена наявністю в ході досудового розслідування ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які на даний час не зменшились:

п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України - переховуватися від суду, що підтверджується, тим що обвинувачений являється військовослужбовцем військової служби, місцезнаходження військової частини в якій він проходить військову службу в будь-який час може змінити місце дислокації в іншу область враховуючи проведення бойових дій на території України, що створить умови для його переховування від органу досудового розслідування та суду в інших областях України, враховуючи, що суворість покарання за кримінальне правопорушення, наслідки та ризик втечі для обвинуваченого у цьому випадку можуть бути визнаними як менш небезпечними ніж покарання і процедура виконання покарання. Крім того, вказані обставини створять складності явки або запізнення обвинуваченого до суду.

Суд вважає, що у даній справі існування цього ризику існує і доведене, оскільки забезпечити участь у справі та виконання можливого покарання у вигляді позбавлення волі неможливо, інакші як взявши підозрюваного під варту.

п. 2 ч.1 ст. 177 КПК України - знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, підтверджується тим, що обвинувачений перебуваючи не в умовах ізоляції може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин у кримінальному провадженні.

Суд вважає, що можливість знищення доказів не конкретизована, а тому суд вважає існування цього ризику уявним.

п.3 ч.1 ст.177 КПК України - незаконно впливати, потерпілого, свідка у цьому ж кримінальному провадженні, що підтверджується тим, що обвинувачений, розуміючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, наслідки та ризик втечі для нього, може самостійно або заручившись підтримкою інших осіб, у т.ч. своїх співслужбовців здійснити вплив на потерпілого, свідків як благаючи або умовляючи їх, так і маючи безперешкодний доступ до вогнепальної зброї за допомогою якої може погрожувати свідкам, понятим, експертам щоб вони відмовились від своїх показань, які вони надали на досудовому розслідуванні та в подальшому будуть надавати при судовому розгляді з метою уникнути покарання за вчинений злочин.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілим, свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК). За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Суд вважає, що можливість впливу на потерпілого існує, а тому є підстави побоюватися цього.

п. 4 ч.1 ст. 177 КПК України - перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що підтверджується тим, що обвинувачений, перебуваючи на волі, з метою ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинений злочин, може умисно вчинити самокалічення або симулювати хворобу, підробивши для цього відповідні документи або іншим обманом, щоб не перебувати в умовах ізоляції до завершення судового слідства. Зокрема, достовірність перевірки підстав неявки до органу досудового розслідування або суду вимагатимуть від сторони обвинувачення певного часу, що в свою чергу призведе до необґрунтованого затягування строків досудового розслідування та створить можливості для обвинуваченого незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні. В той же час останній, перебуваючи на волі не буде позбавлений можливості використання мобільних телефонів, здійснювати вплив на інших учасників кримінального провадження.

Щодо існування зазначеного ризику, суд зазначає, що більшість із перелічених дій, обвинувачений може здійснити перебуваючи у слідчому ізоляторі, а тому позбавлення його волі для запобіганню зазначеним вчинкам, є надмірним.

п.5 ч.1 ст.177 КПК України - вчинити інше кримінальне правопорушення підтверджується тим, що обвинувачений, перебуваючи на волі, як військовослужбовець військової служби, може вчинити інший військовий злочин, а саме непокорі, тобто відкритій відмові виконати наказ начальника вчиненого в умовах воєнного стану, або злочин, передбачений ч.5 ст. 407 або ч.4 ст. 408 КК України, тим самим переховуватись та ухилятись від кримінальної відповідальності за фактом вчинення тяжкого злочину.

Враховуючи, що обвинувачений має статус військовослужбовця, суд вважає, що здійснення самовільного залишення частини, як самостійного складу кримінального правопорушення можливе у зв`язку із ухиленням від судового розгляду, а тому суд вважає, що такий ризик існує на даній стадії судового розгляду.

Неможливість застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого у вигляді особистого зобов`язання пов`язана з тим, що особисте зобов`язання є найбільш м`яким запобіжним заходом та відповідно до п.2 ст.179 КПК України - однією з ознак виконання особистого зобов`язання є те що обвинувачений зобов`язується не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду, та його застосування не достатнє для забезпечення виконання обвинуваченим його обов`язків у цьому кримінальному провадженні, оскільки у вказаному випадку обвинувачений може чинити тиск на потерпілого та свідків, з якими особисто знаймо та знає їх місце перебування та мешкання.

Водночас, військовослужбовці Збройних сил України, як і сам обвинувачений озброєні штатною та груповою зброєю і боєприпасами, що сприяє безперешкодному доступу до них з боку обвинуваченого, який на теперішній час обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину та може використати зброю з метою перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином або скоїти новий злочин із застосуванням зброї.

Неможливість застосування запобіжного заходу до обвинуваченого у вигляді застави, відповідно до ч.4 ст.183 КПК України пов`язана з тим, що він обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, м`якість застосування якого створить в очах суспільства та інших військовослужбовців уяву безкарність та свавілля.

Неможливість застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого у вигляді особистої поруки пов`язана з тим, що до сторони обвинувачення та суду не було звернення із письмовим зобов`язанням про те, що особа поручається за виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, відповідно до ст. 194 КПК України, і зобов`язується за необхідністю доставити його до суду на першу вимогу. Разом з тим, обвинувачений являється військовослужбовцем і повинен проходити військову службу за місцем дислокації військової частини, що фактично унеможливить поручителем з числа цивільних осіб забезпечити належне виконання покладених на нього обов`язків відповідно до ст. 194 КПК України. Водночас, поручителі з числа командування військовослужбовця не зверталися із письмовим зобов`язанням щодо поручительства та виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, відповідно до ст. 194 КПК України.

Неможливість застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого у вигляді домашнього арешту пов`язана з тим, що органом досудового розслідування встановлено, що обвинувачений проживає у іншій області, а тому обрання відносно нього вказаного запобіжного заходу створить передумови вчинення тиску на потерпілого, свідків, понятих, експертів у вказаному кримінальному провадженні та неявки до органу досудового розслідування. Крім цього підстав для застосування щодо обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу аніж тримання під вартою, зокрема домашнього арешту, немає, оскільки обвинувачений, обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого злочину.

Зазначені ризики та неможливість застосування більш м`яких запобіжних заходів підтверджується наявними матеріалами кримінального провадження.

За таких обставин застосування більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти вищевказаним ризикам, також суворість покарання за кримінальне правопорушення та особистість обвинуваченого свідчить про те, що наслідки та ризик втечі для обвинуваченого у цьому випадку можуть бути визнані ним менш небезпечними ніж кримінальне переслідування та процедура виконання покарання.

З огляду на те, що стороною обвинувачення доведено та підтверджено існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, що обвинувачений має можливість переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, понятих у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується, тому що суворість покарання за кримінальне правопорушення, наслідки та ризик втечі для обвинуваченого у цьому випадку можуть бути признаними як менш небезпечними ніж покарання і процедура виконання покарання, а також беручи до уваги вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим у кримінальних правопорушеннях, у вчиненні яких він обвинувачується, його вік, стан здоров`я, майновий стан, наявність чисельних судимостей та інші обставини, приймаючи до уваги особливу суспільну небезпеку протиправних дій, для запобігання вказаним ризикам об`єктивно необхідним є продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, як до раніше судимої особи, яка обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину.

Крім цього, слід звернути увагу, що тяжкість вчинення вказаного злочину викликає саме ту реакцію суспільства і наслідки, що, застосування до обвинуваченого менш суворих запобіжних заходів, не пов`язаних з ізоляцією від суспільства, не буде достатнім для запобігання вищевказаним ризикам та не в змозі в повній мірі забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого і унеможливити настання ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України.

Обвинувачений, перебуваючи на волі або при обранні судом стосовно нього більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного з позбавленням волі не буде позбавлений можливості чинити тиск на свідків, які вже надали органу досудового розслідування викриваючи показання та брали участь у проведенні слідчих дій, з метою змусити їх відмовитись від цих показань в суді. Запобігання настання вказаним ризикам без обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, є неможливим.

У разі обрання судом стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного з позбавленням волі, останній зможе реалізувати дії, зазначені у п.п. 1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, це може призвести до втрати доказів для доведення вини в суді, що призведе до уникнення особою кримінальної відповідальності за скоєння тяжкого злочину проти встановленого порядку несення військової служби (військові кримінальні правопорушення). В свою чергу, це створить в очах військовослужбовців уяву безкарність та свавілля, а в очах суспільства уяву неспроможність правоохоронних органів захистити пересічних громадян.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №511-550/0/4-13 від 04 квітня 2013 року «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», слідчому судді, суду слід враховувати, що рішення про застосування одного із видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи, має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Також, слід зазначити, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Так, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, необхідно взяти до уваги, те що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину може вдатися до відповідних дій.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Разом з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно зі сформованою практикою Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, з метою забезпечення повного, всебічного, неупередженого судового розгляду та виявленню як тих обставин, що виправдовують так і тих, що викривають обвинуваченого у разі визначення суми розміру застави є необхідність у покладенні на обвинуваченого обов`язків згідно із ч.5 ст.194 КПК України, а саме: прибувати до слідчого, прокурора, чи суду за першою вимогою; не відлучатись з постійного місця проходження військової служби, без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та місця роботи; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; утримуватись від спілкування зі свідками, понятими, експертами.

В судовому засіданні обвинувачений та його захисник наголошували на тому, що запобіжний захід у виді тримання під вартою може бути змінений на більш м`який, а саме на особисте зобов`язання. Суд розглянувши цю можливість зазначає, що окрім міркувань щодо існування можливих ризиків, наведених вище, не можна залишати поза увагою високі стандарти охорони законних прав та інтересів потерпілого у справі. Кримінальне правопорушення, яке є предметом судового розгляду спрямоване проти життя та здоров`я особи та без сумніву спричинило їм шкоду. Суд вважає думку потерпілого щодо можливого примирення, залагодження шкоди та зміни запобіжного заходу суттєвою для суду. На даній стадії судового провадження ставлення потерпілого не висловлене, а тому з метою гарантування високих стандартів захисту потерпілого, суд вважає за необхідне відхилити клопотання обвинуваченого про зміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід.

Прокурор просив суд при визначенні розміру застави врахувати обставини вчинення обвинуваченим умисного тяжкого кримінального правопорушення проти особи похилого віку, який обвинувачений, будучі військовослужбовцем, вчинив проти цивільної особи в умовах сьогодення, тобто дії воєнного стану, що є неприпустимим. Щодо цього прохання, суд зазначає, що на час розгляду клопотання не наведено жодної підстави для зміни розміру застави, встановленої слідчім суддею при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Отже, при розгляді клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, судом встановлені існування обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення обвинуваченим, існування ризиків у кількості, навіть більше ніж одного, та неможливість застосування запобіжного заходу більш м`якого ніж тримання під вартою, що переконує у необхідності продовження строку тримання під вартою.

Керуючись вимогами ст. ст. 36, 40, 117, 131, 132, 176 178, 181, 184, 194, КПК України,-

п о с т а н о в и в:

Клопотання прокурора про продовження застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 КК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів - до 10 березня 2025 року включно.

Встановити розмір застави, який може бути внесений як альтернативний запобіжний захід триманню під вартою, у розмірі 60560 ( шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) грн.

Строк дії ухвали визначити шістдесят днів, тобто до 10 березня 2025 року включно.

В судове засідання викликати сторони кримінального провадження.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, прокурору, захиснику.

Ухвала може бути оскаржена в частині про продовження застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а ОСОБА_4 в той саме строк, але з моменту вручення йому копії ухвали суду.

Суддя: ОСОБА_1

Харківський районний суд Харківської області

Повний текст ухвали проголосити 14 січня 2025 року