Справа № 442/4462/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/737/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Рибник Дрогобицького району Львівської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 6 червня 2024 року про обвинувачення останнього у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України, та призначено йому покарання: за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 289 КК України у виді 5 років 1 місяць позбавлення волі;

Згідно зі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу залишено «особисте зобов`язання».

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 відраховувати з моменту звернення вироку до виконання.

Вирішено питання з арештом майна, речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно з вироком, Указом Президента України №734/2023 від 06.11.2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 3429-IX від 08.11.2023 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», частково змінено статтю 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX, Указом від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-IX, Указом від 7 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-IX, Указом від 6 лютого 2023 року № 58/2023, затвердженим Законом України від 7 лютого 2023 року № 2915-IX, Указом від 1 травня 2023 року № 254/2023, затвердженим Законом України від 2 травня 2023 року № 3057-IX, Указом від 26 липня 2023 року № 451/2023, затвердженим Законом України від 27 липня 2023 року № 3275-IX), та Указом від 6 листопада 2023 року № 734/2023, затвердженим Законом України від 8 листопада 2023 року № 3429-IX), 06.02.2024 № 3564-IX "Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб.

Так, 10.04.2024 о 23 год. 30 хв. ОСОБА_7 , знаходячись на АДРЕСА_1 , проходячи повз подвір`я будинку АДРЕСА_2 , вирішив умисно, таємно викрасти велосипед марки McKENZІE TRAVEL 300X.

Реалізуючи свій протиправний намір ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх злочинних дій та передбачаючи їх шкідливі наслідки і свідомо бажаючи їх настання, переслідуючи корисливий мотив, з метою особистого збагачення за рахунок чужого майна, діючи умисно, в умовах воєнного стану, скориставшись тим, що за його діями не спостерігають інші особи, проник на огороджене подвір`я будинку АДРЕСА_1 , де підійшовши до будинку, шляхом вільного доступу, таємно, викрав велосипед марки McKENZІE TRAVEL 300X, вартістю 4890 гривень, який належить ОСОБА_9 , що стояв під вікном даного будинку, тим самим заподіявши потерпілій ОСОБА_9 майнову шкоду на вказану суму.

Крім цього, встановлено, що 11.04.2024 приблизно о 02 год. 20 хв., ОСОБА_7 , знаходячись на вулиці Надгірна села Рибник Дрогобицького району Львівської області, проходячи повз подвір`я будинку 22, вирішив умисно, повторно, незаконно заволодіти транспортним засобом - автомобілем марки ВАЗ-21099, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Реалізуючи свій протиправний намір ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх злочинних дій та передбачаючи їх шкідливі наслідки і свідомо бажаючи їх настання, діючи умисно, підійшов до припаркованого на ґрунтовій дорозі перед подвір`ям будинку № 22 по вулиці Надгірна села Рибник, автомобіля марки ВАЗ-21099, реєстраційний номер НОМЕР_1 , скориставшись незачиненим замком водійських дверей, проник у салон автомобіля марки ВАЗ 21099, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1996 року випуску, білого кольору, кузов № НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_10 . Після чого, ОСОБА_7 , на виконання свого злочинного умислу, за допомогою ключів, які знаходились в замку запаленні, здійснив запуск двигуна та привів автомобіль в руху, в результаті чого повторно, незаконно заволодів автомобілем ВАЗ 21099, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 49 535,79 грн., поїхавши в напрямку подвір`я будинку № 33б по вулиці Надгірна с. Рибник, де не впорався з керуванням та зіткнувся з огорожею.

Не погоджуючись із цим вироком, адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 6 червня 2024 року змінити, застосувати до ОСОБА_7 вимоги ст. 69 КК України пом`якшити ОСОБА_7 покарання за вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 6 червня 2024 року та визначити таке в 5 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, визначивши іспитовий строк 3 роки. У решті вирок місцевого суду залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник покликається на те, що оскаржений вирок є надто суворим, ним повністю не враховано особу ОСОБА_7 , його стан здоров`я та ставлення до скоєного. Зокрема, вказує, що ОСОБА_7 у судовому засіданні підтвердив обставини вчинених ним злочинів, судове засідання проходило у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, тобто без дослідження фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються. У судовому засіданні ОСОБА_7 дав пояснення суду про те, що він страждає на психічне захворювання «Органічний розлад особистості» і є інвалідом ІІ групи з дитинства. На початку квітня 2024 року перебував на стаціонарному лікуванні у психіатричній лікарні, де вживав призначені йому ліки. Скоєння злочинів ОСОБА_7 пояснив загостренням психічної хвороби, оскільки перестав вживати ліки, призначені йому лікуючим лікарем. Внаслідок недотримання прийому ліків поведінка ОСОБА_7 набула некерованого характеру.

Як зазначає апелянт, своїми діями ОСОБА_7 не заподіяв суспільної небезпеки, оскільки велосипед він фактично взяв у своєї знайомої, яка заяву в поліцію не писала, а викрадення автомобіля відбулось у той момент, коли він розвернув автомобіль свого знайомого і спустив його з гірки. Ключ запалювання він повернув тільки для того, щоб не заклинив ключ замка. При цьому ключі від автомобіля перебували всередині самого автомобіля він лише спустив автомобіль з гірки.

Звертає увагу, що потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 надіслали на адресу суду письмові заяви, в яких вони просять слухати справу у їхній відсутності, щодо міри покарання покладаються на думку суду, претензій до обвинуваченого не мають, шкоду їм відшкодовано повністю.

Вказує, що потерпілі з`явились в суд 6 червня 2024 року на 10:00 год., щоб клопотати перед судом про те, що вони відмовляються від обвинувачення, з огляду на що просять не позбавляти волі ОСОБА_7 , однак через відсутність світла у суді слухання справи було відкладене на 14:00 год. того ж дня. Потерпілі не надали пояснень, оскільки були відсутні у цей час.

На переконання сторони захисту, те, що ОСОБА_7 повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, повністю відшкодував шкоду, є інвалідом ІІ групи з дитинства, є підставою для призначення йому більш м`якого покарання, ніж передбачено законом. Крім цього, ОСОБА_7 має позитивну характеристику за місцем проживання, потерпілі не мають до нього жодних матеріальних чи моральних претензій, відмовляються від підтримання обвинувачення щодо нього (заяви від 13 червня 2024 року).

Захисник при обранні виду і розміру покарання ОСОБА_7 просить врахувати, що він знаходиться на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом «Органічний розлад особистості», є інвалідом ІІ групи, згідно з висновком судово-психіатричного експерта №598 від 15 квітня 2024 року ОСОБА_7 тяжким психічним розладом не страждає, виявляє органічний розлад особи і поведінки внаслідок органічного ушкодження головного мозку.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, покликавшись на їх безпідставність.

Потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , будучи належним чином повідомленими про час та місце проведення судового засідання, у таке не з`явились, про поважність причин своєї неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення апеляційного розгляду не подали.

За таких обставин, з огляду на вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, колегія суддів апеляційного суду вважає за можливе провести апеляційний розгляд у відсутності потерпілих.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до матеріалів судового провадження, фактичні обставини кримінальних правопорушень під час судового розгляду ніким не оспорювалися і дослідження доказів щодо цих обставин судом визнано недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Зазначені обставини кримінальних правопорушень ніким з учасників судового розгляду не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції, з урахуванням положень ч. 2 ст. 394 КПК України, щодо фактичних обставин кримінальних правопорушень перевірці апеляційним судом не підлягають.

За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичних обставин кримінальних правопорушень, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України, а саме як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у сховище, вчинене в умовах воєнного стану; незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.

Вирішуючи питання про правильність застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і особі обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів зазначає таке.

За змістом статей 409, 414 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції зокрема може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, тобто такого покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Положення ст. 65 КК України визначають загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

Із вироку слідує, що суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які згідно зі ст. 12 КК України є тяжкими злочинами, характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених злочинів, обставини їх вчинення; особу винного, який раніше не судимий, має посередню характеристику за місцем проживання, на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, знаходиться на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом «Органічний розлад особистості», є особою з інвалідністю ІІ групи з дитинства, згідно з висновком судово-психіатричного експерта №598 від 15 квітня 2024 року ОСОБА_7 тяжким психічним розладом не страждає, виявляє органічний розлад особи і поведінки внаслідок органічного ушкодження головного мозку і може усвідомлювати свої дії та керувати ними, застосування ПЗМХ не потребує; відсутність претензій потерпілих; щире каяття та активне сприяння розкриттю злочинів, як обставини, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що його обтяжують.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що з метою виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень обвинуваченому слід призначити покарання, із застосуванням ст. 70 КК України, у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально, без конфіскації майна.

Втім, як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив матеріали провадження та надав оцінку особі обвинуваченого.

Згідно ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, за це кримінальне правопорушення.

Частина 1 цієї норми надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Таке формулювання призводить до висновку, що застосування статті 69 КК України можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України, й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 17 вересня 2019 року у справі №744/884/17 зазначав, що обставини, що пом`якшують покарання, чи сукупність цих обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою, у вчиненні злочину, її поведінкою під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватця.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду в повному обсязі визнав свою винуватість у вчинених злочинах, виражав щирий жаль з цього приводу та осуд своєї поведінки, цілком усвідомив протиправність вчинених ним діянь, зобов`язався в подальшому дотримуватися бездоганної поведінки.

Як зазначено в роз`ясненнях, що містяться у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», у кожному випадку застосування ст. 69 КК, суд зобов`язаний зазначити у мотивувальній частині вироку не тільки те, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують тяжкість вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а й врахувати мету й мотиви, якими керувалася особа при вчиненні злочину, її роль та поведінку, як під час, так і після вчинення злочинних дій тощо.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_7 після фактичного затримання повернув потерпілій ОСОБА_9 викрадений велосипед, що свідчить про відсутність будь-яких матеріальних збитків та наслідків від вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України. Наведене також підтверджується і позицією потерпілої ОСОБА_9 , яка звернулася до суду з заявою про те, що жодних претензій до ОСОБА_7 не має.

Автомобіль, яким незаконно заволодів ОСОБА_7 , повернутий власнику ОСОБА_10 , котрий, згідно із поданою заявою, претензій до ОСОБА_7 не має.

Таким чином, завдана кримінально-караними діями ОСОБА_7 майнова шкода повністю відшкодована.

Враховуючи дані, які характеризують особу обвинуваченого, його посткримінальну поведінку, осуд ОСОБА_7 своїх злочинних діянь, колегія суддів вважає, що щире каяття та активне сприяння розкриттю злочинів, як обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, одночасно й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, що, у свою чергу, є підставою для застосування ст. 69 КК України при призначенні покарання за цей злочин.

Водночас, згідно з ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім визначених законом випадків, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Надаючи оцінку тій обставині, чи може ОСОБА_7 виправитись без реального відбуття покарання, колегія суддів бере до уваги те, що ОСОБА_7 вперше притягується до кримінальної відповідальності, неодружений, призовною комісією при ІНФОРМАЦІЯ_2 визнаний непридатним до військової служби зі зняттям з військового обліку за гр. І ст. 71 «а» згідно з наказом МО України №207 від 1999 року, на обліку у лікаря-нарколога не перебуває, знаходиться на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом «Органічний розлад особистості», є особою з інвалідністю ІІ групи з дитинства, згідно з висновком судово-психіатричного експерта №598 від 15 квітня 2024 року ОСОБА_7 тяжким психічним розладом не страждає, виявляє органічний розлад особи і поведінки внаслідок органічного ушкодження головного мозку і може усвідомлювати свої дії та керувати ними, застосування ПЗМХ не потребує, відповідно до виписного епікризу лікаря КНП ЛОР «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» Центр психічного здоров`я «Кульпарків» №8558/2024 ОСОБА_7 поставлено діагноз «F06.8 Інші уточнені психічні розлади внаслідок ушкодження та дисфункції головного мозку», у процесі проведеного лікування стан ОСОБА_7 покращився, виписаний зі стаціонарного лікування додому в супроводі батька, потребує динамічного спостереження у лікаря-психіатра за місцем проживання та прийому підтримуючого лікування.

На переконання апеляційного суду, обставини вчинення злочинів, дані, що характеризують особу ОСОБА_7 , стан його здоров`я та ставлення до вчиненого свідчать про те, що виправлення обвинуваченого можливе без реального відбуття покарання.

За наведеного, колегія суддів апеляційного суду, враховуючи тяжкість вчинених злочинів, характер та обставини їх вчинення, рівень їх суспільної небезпеки, які не пов`язані із застосуванням насильства, не призвели до настання реальних негативних непоправних наслідків, дані про особу обвинуваченого, позицію потерпілих, обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь суспільної небезпеки - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, відсутність обставин, що обтяжують покарання, приходить до висновку, що виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів можливе шляхом призначення йому покарання: за ч. 4 ст. 185 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді 3 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 289 КК України у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, з застосуванням принципу поглинення більш суворого покарання менш суворим, з остаточним призначенням ОСОБА_7 покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

Одночасно, апеляційний суд переконаний в тому, що реальне відбуття покарання ОСОБА_7 є недоцільним, оскільки його виправлення та перевиховання можливе без тримання в кримінально-виконавчій установі, за умови контролю з боку органу пробації, тому ОСОБА_7 слід звільнити від відбування покарання з випробуванням, поклавши на нього обов`язки, визначені п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України

На думку колегії суддів, саме таке покарання відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання та не є надто суворим чи м`яким.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що звільнення від відбування покарання з випробуванням передбачає покладення на особу, звільнену від відбування такого покарання, певних обов`язків, виконання яких свідчить про виправлення засудженого. У протилежному випадку, суд, з урахуванням ч. 2 ст. 78 КК України, направляє засудженого для відбування призначеного покарання. Тобто звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання є його шансом на виправлення без поміщення до кримінально-виконавчої установи закритого типу. Поміж тим, покладення на останнього обов`язків, визначених ст. 76 КК України, є тим засобом, що дозволить перевірити ОСОБА_7 на його здатність виправитись без ізоляції від суспільства.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_7 покарання змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі обвинуваченого внаслідок суворості.

За таких обставин, апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції - зміні в частині призначення покарання.

Інших порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції повно та всебічно розглянути провадження і постановити законне та обґрунтоване рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 408, 409, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 6 червня 2024 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим: за ч. 4 ст. 185 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, на 3 (три) роки позбавлення волі; за ч. 2 ст. 289 КК України на 5 (п`ять) років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

Згідно зі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4