Справа № 740/5863/24 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/383/25
Категорія - ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного 03 липня 2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000888 за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_7 та обвинуваченої ОСОБА_9 на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 30 січня 2025 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Хибалівка Куликівського району Чернігівської області, громадянки України, з вищою освітою, одруженої, фізичної особи-підприємця, раніше не судимої, місце проживання в АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 30 січня 2025 року ОСОБА_9 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено їй покарання у виді 03 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 02 (два) роки.

Початок строку відбування основного покарання ОСОБА_9 ухвалено обчислювати з моменту її затримання на виконання даного вироку суду.

Стягнуто із ОСОБА_9 на користь держави 9087 (дев`ять тисяч вісімдесят сім) грн 36 коп витрат на залучення експертів.

Скасовано арешт щодо автомобіля марки «MERCEDES-BENZ B180», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,-накладений згідно з ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду міста Чернігова від 05 липня 2024 року.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Не погоджуючись із рішенням суду в частині призначеного покарання, потерпілий ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок змінити та звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням без позбавлення права керування транспортними засобами. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що матеріальна і моральна шкода йому відшкодована в повному обсязі, підтримує свою заяву від 10.07.2024 року про звільнення обвинуваченої від покарання з випробуванням, в судовому засіданні висловлював протилежну думку, так як перебував в пригніченому психічному стані.

Обвинуваченою ОСОБА_9 також була подана апеляційна скарга та доповнення до неї, в яких вона просить змінити вирок суду першої інстанції, призначивши їй покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, без позбавлення права керувати транспортними засобами. Вважає, що призначене судом покарання за своїм розміром явно несправедливе через суворість. На її думку, суд не взяв до уваги, що міра запобіжного заходу їй не обиралась, вона не була обмежена у керуванні транспортними засобами, що свідчить про низьку суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення та ймовірність вчинення нею повторних злочинів. Зазначає, що згідно даних досудової доповіді встановлені низькі ризики вчинення нею повторного кримінального правопорушення, а також ймовірність небезпеки для суспільства, в тому числі окремих осіб, що свідчить про можливість виправлення її без ізоляції від суспільства. Звертає увагу, що за своє життя вперше притягується до кримінальної відповідальності, до адміністративної відповідальності не притягувалась, має постійне місце проживання, за яким скарг на неї не надходило, міцні соціальні зв`язки, одружена, джерелом існування її сім`ї є її підприємницька діяльніcть, у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння на момент вчинення кримінального правопорушення не перебувала, на обліку лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, надала благодійну допомогу 2-й зенітній кулеметній роті військової частини НОМЕР_2 для виконання бойових завдань.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_10 02 липня 2024 року, керуючи автомобілем «MERCEDES-BENZ B180», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухалась в м.Ніжині Чернігівської області по вул.Шевченка у напрямку від площі ім.Франка до вул.Прилуцька. Рухаючись у вищевказаному напрямку 02 липня 2024 року в 14 год 49 хв, ОСОБА_10 проявила неуважність і неправильно оцінила дорожню обстановку, яка склалась, під?їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного інформаційно-вказівними дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 «пішохідний перехід» дод.1 Правил дорожнього руху, горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.1 «зебра» дод.2 Правил дорожнього руху, та розташованого біля буд.97В по вул.Шевченка у м.Ніжині, при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішохода, якого об?єктивно спроможна була виявити, не вжила заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка перетинала проїзну частину дороги у межах нерегульованого пішохідного переходу з права на ліво відносно напрямку руху автомобіля.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження у вигляді: внутрішньо-черепної травми, закритої тупої травми грудної клітки, переломами 1-го, 2-го, 3-го, 4-го, 5-го ребер з права по передньо-пахвовій лінії, не прямих переломів 6-го, 7-го, 8-го, 9-го, 10-го ребер з права по пригрудинній лінії, прямого перелому 1-го ребра з ліва по середньо-лопатковій лінії, прямих переломів 2-го, 3-го, 4-го, 5-го, 6-го ребер з ліва по середньо-лопатковій лінії та по задньо-пахвовій лінії, а також не прямих переломів даних ребер по середньо-пахвовій лінії, не прямих переломів 4-го, 5-го, 6-го, 7-го ребер зліва по пригрудинній лінії; масивних численних розривів тканини легень по обох поверхнях; розриву серцевої сумки; розриву серця по передній, задній поверхнях; у плевральній порожнині наявна вільна кров об?ємом близько 1л; закритого перелому нижньої щелепи з обох сторін; перелому хребта у двох місцях, у шийному відділі - 5-6 хребець, у грудному відділі - 5-6 хребець; закритого перелому правого гомілково-ступневого суглобу, закритого перелому лівого променево-зап?ясткового суглобів з повним переломом обох кісток передпліччя; масивного зливного синця лівої половини обличчя, розриву лівого вуха, забійної рани волосистої частини голови, забійної рани шиї, садна правого плеча, садна правого і лівого колінних суглобів, з забійною раною з ліва, садна передньої поверхні живота;-які в комплексі мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя та знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв?язку з настанням смерті ОСОБА_11 ..

Смерть ОСОБА_11 настала ІНФОРМАЦІЯ_3 на місці даної пригоди внаслідок масивної крововтрати, що в свою чергу виникла внаслідок сполученої травмами із залученням декількох ділянок тіла.

У даній дорожній обстановці водій ОСОБА_10 порушила вимоги п.2.3. (б) (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов?язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну), п.18.1. (водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, що знаходиться у прямому причинному зв?язку з наслідками, які наступили у результаті даної дорожньо-транспортної пригоди.

Заслухавши доповідача, потерпілого, захисника-адвоката та обвинувачену, які підтримали подані апеляційні скарги з викладених в них підстав, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного.

Так, згідно ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції розглянув провадження щодо обвинуваченої ОСОБА_10 відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України. Учасники кримінального провадження не заперечували проти такого розгляду, їм було з достатньою повнотою роз`яснено суть та наслідки розгляду кримінального провадження у скороченому порядку, тому суд обґрунтовано визнав недоцільним дослідження інших доказів, крім показань обвинуваченого та дослідження даних про його особу, а тому, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, фактичні обставини справи в апеляційному порядку не перевіряються.

Що стосується доводів та вимог апелянтів з приводу того, що у даному випадку наявні підстави для звільнення обвинуваченої ОСОБА_10 на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

За правилами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень ст. ст.66, 67 КК України.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Разом з цим, як уже раніше неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд (постанови Верховного Суду від 11 вересня 2018 (провадження № 51- 5332км18), від 17 січня 2019 року (провадження № 51-2541км18) від 31 січня 2019 року (провадження № 51-5950км18), від 17 жовтня 2019 року (провадження №51-1532км19) та інші) дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі визначені ст. ст.409,414 КПК України, які передбачають повноваження суду апеляційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли таке покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Так, статтею 414 КПК України визначено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що при вирішенні питання виду та розміру покарання, яке слід призначити ОСОБА_10 , судом першої інстанції було враховано, що остання вперше притягується до кримінальної відповідальності, раніше до адміністративної відповідальності не притягувалась, є фізичною особою-підприємцем, має постійне місце проживання, за яким скарг не має, має посвідчення водія, у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння на момент вчинення кримінального правопорушення не перебувала, має стійкі соціальні зв`язки, одружена, не перебуває на обліку лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, а також її вік.

Щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданого збитку були визнані судом такими, що пом`якшують покарання останнього, а обтяжуючих покарання обставин встановлено не було.

Саме з врахуванням зазначеного, а також тяжкості скоєного злочину та тих обставин, що потерпілий під час судового розгляду наполягав на призначенні обвинуваченій реального покарання, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, ближче до мінімальної межі, зазначеної у санкції ч. 2 ст. 286 КК України, з зазначенням того, що таке покарання буде необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Крім того, з врахуванням допущених ОСОБА_10 порушень ПДР України на їх наслідків, судом було призначено обвинуваченій і додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк три роки.

При цьому, суд не знайшов підстав для призначення ОСОБА_10 покарання як з застосуванням ст. 69 КК України, так і для звільнення останньої від призначеного покарання з випробуванням, відповідно до ст. 75 КК України.

Разом з тим, саме під час апеляційного розгляду колегією суддів було встановлено наявність правових підстав, які, виходячи із принципу індивідуалізації покарання, в даному випадку дають можливість застосувати до обвинуваченої ОСОБА_10 положення ст. 75 КК України та призначити їй покарання не пов`язане із його реальним відбуттям.

Так, згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів приймає до уваги дані про особу обвинуваченої, яка раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, судимостей не має, що вчинений нею злочин хоча і класифікується у відповідності до ст. 12 КК України як тяжкий, проте є ненавмисним, поведінку обвинуваченої, яка після ДТП залишалася на місці пригоди.

При цьому, під час апеляційного розгляду, обвинувачена в повній мірі визнала свою вину у вчиненні інкримінованого їй злочину, щиро розкаялася, та наголошувала на тому, що відшкодувала потерпілому заявлену ним шкоду, також надала благодійну допомогу 2-й зенітній кулеметній роті військової частини НОМЕР_2 для виконання бойових завдань.

Крім того, в ході апеляційного перегляду оскаржуваного вироку, колегією суддів було заслухано думку потерпілого ОСОБА_7 щодо поданої ним апеляційної скарги та позицію щодо можливості призначення ОСОБА_10 покарання із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України.

У свою чергу, потерпілий зазначив, що в повному обсязі підтримує свої апеляційні вимоги, підтвердив відшкодування ОСОБА_10 в повному обсязі тієї шкоди, про яку він заявляв та просив призначити обвинуваченій покарання, яке не пов`язане із реальним позбавленням волі.

Також колегія суддів бере до уваги досудову доповідь органу пробації, згідно якої щодо ОСОБА_10 встановлені низькі ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства із можливістю виправлення без ізоляції від суспільства.

Колегія суддів зауважує, що Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного». Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

Саме сукупність встановлених під час апеляційного розгляду обставин, а також, позиція потерпілого, який є апелянтом та наполягав на задоволенні його апеляційної скарги, просив не позбавляти ОСОБА_10 реально волі, дають підстави для застосування до останнього положень ст. 75 КК України при призначенні покарання за ч. 2 ст. 286 КК України.

Проте, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг в частині призначення додаткового покарання. Колегія суддів вважає, що кримінальне правопорушення вчинено, хоча і з необережності, однак під час керування джерелом підвищеної небезпеки в межах населеного пункту шляхом наїзду на пішохода, що призвело до смерті людини, а тому приходить до умотивованого висновку про те, що уникнення обвинуваченою додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами негативно вплине на сприйняття іншими водіями необхідності суворо дотримуватися правил дорожнього руху.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_10 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що буде сприяти виправленню засудженого та попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень.

Зважаючи на сукупність вищевказаних обставин, що можуть свідчити про істотне зниження ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, виходячи з усіх обставин справи, вищевказаних обставин, що пом`якшують покарання, та даних про особу ОСОБА_9 колегія суддів вважає за можливе та справедливе частково задовольнити апеляційні скарги, та звільнити останню від відбування основного покарання з випробування, на підставі ст. 75 КК України, яке буде необхідним та достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченої, а також для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, а покладення на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України дозволить здійснювати контроль з боку уповноваженого органу з питань пробації за поведінкою обвинуваченого.

Тому вирок підлягає відповідній зміні в частині призначення покарання.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_7 та обвинуваченої ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 30 січня 2025 року щодо ОСОБА_12 змінити в частині призначеного покарання.

ОСОБА_12 призначити покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 02 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_13 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки, та покласти на неї обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

У решті вказаний вирок місцевого суду залишити без змін.

Згідно ч. 4 ст. 532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4