КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/2659/2025 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем - ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника

в режимі відеоконференції - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 21 листопада 2024 року про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21 листопада 2024 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, продовжено строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто до 19.01.25р.

Обвинувачений, не погодившись з ухвалою суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити запобіжний захід з тримання під вартою.

На обґрунтування своїх вимог зазначає про те, що 23.01.2024 року він був заарештований за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 та вже більше 9 місяців, починаючи з 24.01.2024 року, йому обирається запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, незважаючи на те, що сторона обвинувачення кожного разу, обґрунтовуючи ризики, будує їх лише на своїх думках, домислах, ймовірностях, а то й взагалі на аргументах, які суперечать наявним фактичним обставинам.

Щодо переховування від суду, апелянт зазначає, про те, що про такий намір мають свідчити конкретні дані, такі як: відсутність постійного місця проживання, наявність у нього закордонного паспорту, зв`язки з громадянами РФ та інших країн тощо. Звертає увагу на те, що він постійно проживає у м. Києві з 2004 року, також має невиліковну хворобу та закріплений за лікарнею №5, де його забезпечують ліками від хвороби. Утримуючись під вартою, ОСОБА_7 залишається без можливості працювати та забезпечувати себе необхідними ліками.

Зазначений прокурором ризик щодо спроби знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, на переконання апелянта, є недоведеним, оскільки у нього було примусово вилучено носій інформації (мобільний телефон), по якому вже було проведено, завершено і задокументовано усі слідчі дії. Також, в період досудового розслідування вже були вилучені усі необхідні докази та задокументовані, тому обвинувачений не має фізичної можливості їх знищити.

Щодо ризику впливати на свідків, апелянт зазначає про те, що у справі немає будь-яких свідків, тож він не може фізично зустрітися зі свідками і впливати на них.

Щодо перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, ОСОБА_7 зазначає про те, що зазначений ризик стороною обвинувачення не доведений. До того ж обмеження, що будуть на нього накладені, унеможливлюють цей ризик.

Щодо ймовірності вчинення ним іншого кримінального правопорушення, оскільки на переконання сторони обвинувачення, ОСОБА_7 не має сталого джерела доходів, необхідного для забезпечення своєї життєдіяльності, зазначає про те, що до арешту він працював та отримував заробітну плату за кожен день. Разом з тим, за 9 місяців перебування в СІЗО, стан його здоров`я серйозно погіршився та підтримувати його в умовах Медсанчастини неможливо.

Звертає увагу на те, що в контексті ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ЄСПЛ неодноразово зазначав, що серйозність обвинувачення або суворість санкції інкримінованого злочину не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Отже, на думку обвинуваченого, застосування до нього найбільш суворого запобіжного заходу є недоведеним, а під час слідчо-розшукових дій не було виявлено жодних доказів його намірів заважати слідству та правосуддю.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, думку прокурора, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Встановлено, що органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України.

Переглядаючи ухвалу суду першої інстанції про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, пославшись на існування ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч.1 ст.177 КПК України.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильних висновків, оскільки конкретні обставини кримінального провадження, ступінь суспільної небезпеки інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, який відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, та тяжкість покарання, яке загрожує останньому у разі визнання його винуватим, з урахуванням існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України свідчить про неможливість застосування щодо ОСОБА_7 іншого більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, оскільки він не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час розгляду даного кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що стороною обвинувачення не доведено і не надано жодних доказів на підтвердження наявності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у клопотанні прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою доведено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою і судом першої інстанції встановлена об`єктивна наявність ризиків, визначених п.п. 1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме його переховування від суду, вчинення нового кримінального правопорушення.

Враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину та тяжкість покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років або довічне позбавлення волі з конфіскацією майна, що загрожує останньому у разі визнання його винуватості, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність ризику переховування ОСОБА_7 від суду з метою уникнення можливого покарання і такий ризик є реальним та дійсним. Разом з тим, обвинувачений суспільно-корисною працею не займається, міцних соціальних зв`язків не має, джерела його доходів суду не відомі.

Також, колегія суддів вважає доведеним ризик вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 іншого кримінального правопорушення або намір продовжити кримінальне правопорушення у якому обвинувачується, оскільки як вірно зазначив суд першої інстанції, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кількох епізодів кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України.

Що стосується посилань обвинуваченого на те, що при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом не враховано стан здоров`я обвинуваченого, а також те, що він має постійне місце проживання, то вказані обставини не можуть слугувати безумовною підставою для зміни обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою.

Посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі щодо стану здоров`я також не можуть свідчити про зменшення встановлених судом ризиків чи можливість запобігання їм шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

За викладеним, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала винесена з додержанням вимог кримінального процесуального закону і підстав для її скасування та обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 422-1 КПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення. Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 21 листопада 2024 року про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

_____________ _______________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4