Справа № 461/2521/25
Провадження № 1-кс/461/1996/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2025 року м. Львів

Слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

представника скаржника адвоката ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

розглянувши скаргу захисника ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , про незаконне тримання під вартою, подану у порядку ст. 206 КПК України, -

ВСТАНОВИВ:

Захисник ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , звернувся до слідчого судді Галицького районного суду м. Львова зі скаргою про незаконне тримання під вартою, у порядку ст. 206 КПК України.

В обґрунтування скарги зазначає, що ухвалою від 11.03.2025 слідчий суддя Личаківського районного суду м. Львова задовольнив клопотання прокурора та продовжив підозрюваному ОСОБА_5 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою з утриманням у Державній установі «Львівська установа виконання покарань № 19» строком 60 діб, але у межах строку досудового розслідування.

Також слідчий суддя Личаківського районного суду м. Львова ухвалою від 20.11.2024 задовольнив клопотання прокурора та продовжив строк досудового розслідування до 6 місяців, тобто до 25.03.2025. При цьому, 10.03.2025 прокурор повідомив сторону захисту про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування, а вже 25.03.2025 ОСОБА_5 та його захиснику вручив обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000018 від 28.08.2024. Отже, 25.03.2025 досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні завершене у силу положень ч. 4 ст. 110; п. 3 ч. 2 ст. 283 КПК України, а отже і строк тримання під вартою ОСОБА_5 , що визначений ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 11.03.2025 завершений, у зв`язку з чим ОСОБА_5 мав бути негайно звільнений з-під варти.

Окрім цього, повідомив, що 30.03.2025 захисник ОСОБА_3 звернувся зі заявою до начальника Державній установи «Львівська установа виконання покарань № 19» про негайне звільнення з-під варти ОСОБА_5 , однак у задоволенні такої йому усно відмовили.

З урахуванням вищевикладеного, просить винести ухвалу, якою зобов`язати уповноважену особу начальника Державної установи «Львівська установа виконання покарань № 19» звільнити з-під варти ОСОБА_5 , відповідно до ухвали суду від 11 березня 2025 року про продовження строку тримання під вартою та ухвали суду від 20.11.2024 року про продовження строку досудового розслідування до 25 березня 2025 року, у зв`язку із закінченням досудового розслідування 25 березня 2025 року, у зв`язку із закінченням досудового розслідування у кримінальному провадженні № 400000018 від 28.08.2024 року та спрямуванням обвинувального акту до суду.

Захисник ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , у судовому засіданні скаргу підтримав, з наведених у ній підстав.

Прокурор у судовому засіданні проти задоволення скарги заперечував.

Слідчий суддя Галицького районного суду міста Львова ухвалою від 01.04.2025, з метою виконання завдань Кримінального процесуального кодексу, та забезпечення прав ОСОБА_5 , зобов`язав Львівську державну установу виконання покарань №19 невідкладно надати на електронну адресу Галицького районного суду міста Львова () інформацію про перебування у вказаній установі ОСОБА_5 , у тому числі процесуальне рішення на підставі якого вказана особа утримується в установі, а також доручив Державній установі «Львівська установа виконання покарань (№19)» забезпечити проведення відеоконференції з Галицьким районним судом м. Львова «01» квітня 2025 року о «14» годині «30» хвилин. Однак вказана ухвала виконана не була.

Враховуючи наведене, слідчий суддя вважає за можливе розглянути скаргу за відсутності ОСОБА_5 та представника установи виконання покарань.

Дослідивши матеріали скарги, заслухавши доводи учасників справи, слідчий суддя приходить до такого висновку.

Згідно зі ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно зі ст. 3 ЗУ «Про попереднє ув`язнення», підставою для попереднього ув`язнення є вмотивоване рішення суду про обрання як запобіжного заходу тримання під вартою або про застосування тимчасового чи екстрадиційного арешту, винесене відповідно до Кримінального і Кримінального процесуального кодексів України та/або рішення компетентного органу іноземної держави у випадках, передбачених законом.

На підставі ст. 20 ЗУ «Про попереднє ув`язнення», підставою для звільнення з-під варти є закінчення строку дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або закінчення передбаченого законом строку тримання під вартою як запобіжного заходу, якщо цей строк не продовжено в установленому законом порядку.

Начальник установи попереднього ув`язнення зобов`язаний негайно звільнити з-під варти підозрюваного, обвинуваченого, стосовно якого на день закінчення строку дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або закінчення строку тримання під вартою, встановленого КПК України, не надійшла ухвала слідчого судді, суду про продовження такого строку.

Зокрема, згідно зі статтею 29 Конституції України, кожному затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви затримання і він має право у будь-який час оскаржити в суді своє затримання.

Водночас, у пункті 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім, зокрема, таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення, або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту «с» пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.

Порядок реалізації вказаних в Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прав затриманих детально регламентується та забезпечується нормами кримінального процесуального законодавства.

У частинах першій, другій статті 12 КПК України визначено, що під час кримінального провадження ніхто не може бути затриманим або обмеженим у здійсненні права на вільне пересування в інший спосіб через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення інакше як на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом.

Кожен, кого затримано через підозру або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення або інакше позбавлено свободи, повинен бути в найкоротший строк доставлений до слідчого судді для вирішення питання про законність та обґрунтованість його затримання, іншого позбавлення свободи та подальшого тримання. Затримана особа негайно звільняється, якщо протягом сімдесяти двох годин з моменту затримання їй не вручено вмотивованого судового рішення про тримання під вартою.

За статтею 131 КПК України, з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи забезпечення цього провадження, до яких, зокрема, належить затримання особи, яке є тимчасовим запобіжним заходом і яке застосовується з підстав та в порядку, передбаченому цим Кодексом (стаття 176 КПК України).

Метою застосування запобіжного заходу згідно зі статтею 177 КПК України є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

У статті 211 КПК України передбачено, що строк затримання особи без ухвали слідчого судді, суду не може перевищувати сімдесяти двох годин з моменту затримання, який визначається згідно з вимогами статті 209 цього Кодексу. Затримана без ухвали слідчого судді, суду особа не пізніше шістдесяти годин з моменту затримання повинна бути звільнена або доставлена до суду для розгляду клопотання про обрання стосовно неї запобіжного заходу.

Розгляд клопотання про застосування запобіжного заходу здійснюється за участю прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, його захисника, крім випадків, передбачених частиною шостою статті 193 КПК України.

Слідчий суддя, суд, до якого прибув або доставлений підозрюваний, обвинувачений для участі у розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу, зобов`язаний роз`яснити його права, зокрема знати підстави його затримання та окремо давати пояснення щодо будь-яких обставин його затримання.

За клопотанням сторін або за власною ініціативою слідчий суддя, суд має право заслухати будь-якого свідка чи дослідити будь-які матеріали, що мають значення для вирішення питання про застосування запобіжного заходу.

До повноважень слідчого судді відповідно до пункту 18 частини першої статті 3 КПК України належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

У той же час одним зі завдань кримінального провадження згідно зі статтею 2 КПК України є те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Загальні засади кримінального провадження, визначені статтею 7 КПК України, вимагають, щоб зміст і форма кримінального провадження відповідали, зокрема: верховенству права, законності, повазі до людської гідності, забезпеченню права на свободу та особисту недоторканність, доступу до правосуддя, змагальності сторін та свободі в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, безпосередності дослідження показань, речей і документів, диспозитивності та розумності строків. Зміст кожної із цих засад розкривається в наступних статтях КПК України.

Відповідно до статті 9 КПК України, принцип законності передбачає, зокрема, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Згідно зі статтею 21 КПК України, кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом (стаття 26 КПК України).

Право на розгляд справи повноважним судом до юрисдикції якого віднесено справу процесуальним законом, передбачено статтею 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». У статті 17 цього Закону передбачено, що судоустрій будується за принципами територіальності, а єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, обов`язковістю для всіх судів правил судочинства, визначених КПК України та єдністю судової практики.

Отже, чинний КПК України чітко регламентує підстави та порядок затримання особи без ухвали на затримання, а також гарантії такої особи, зокрема, бути звільненою, якщо протягом 24 годин їй не вручено повідомлення про підозру, не пізніше шістдесяти годин з моменту затримання бути звільненою або доставленою до суду для вирішення питання про законність та обґрунтованість затримання, розгляду клопотання про обрання стосовно неї запобіжного заходу і давати під час розгляду такого клопотання пояснення щодо будь-яких обставин її затримання, вимагати перевірки обґрунтованості затримання.

Аналіз положень чинного КПК України та практики його застосування свідчить про те, що формами реалізації права затриманого на перевірку обґрунтованості затримання на практиці можуть бути: 1) звернення до слідчого судді із клопотанням (заявою) про визнання затримання необґрунтованим та звільнення підозрюваного (стаття 206 КПК України) або 2) звернення зі скаргою на незаконне затримання під час підготовчого провадження у суді (частина друга статті 303 КПК України).

Відповідно до статті 206 КПК України, кожен слідчий суддя суду, у межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.

Якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи.

Слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа, не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи.

Якщо до доставлення такої особи до слідчого судді прокурор, слідчий звернеться з клопотанням про застосування запобіжного заходу, слідчий суддя зобов`язаний забезпечити проведення у найкоротший строк розгляду цього клопотання.

Незалежно від наявності клопотання слідчого, прокурора, слідчий суддя зобов`язаний звільнити особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких трималася ця особа, не доведе: 1) існування передбачених законом підстав для затримання особи без ухвали слідчого судді, суду; 2) неперевищення граничного строку тримання під вартою; 3) відсутність зволікання у доставленні особи до суду.

Отже, положення статті 206 КПК України викладено досить чітко. Ці норми передбачають активну ініціативну правозастосовну діяльність слідчих суддів, спрямовану на захист прав особи, безпідставно позбавленої свободи або такої, що зазнала насильства під час затримання або тримання під вартою. Крім того, передбачені особливі критерії, установлені законом для визначення юрисдикції суду (правила підсудності), а саме те, що суд повноважний розглядати такі справи лише в тих випадках, коли в межах територіальної юрисдикції цього суду знаходиться особа:

1) яка тримається під вартою (частина перша статті 206 КПК України);

2) позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили (частина друга статті 206 КПК України);

3) не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку (частина друга статті 206 КПК України).

Відповідно до норм вищезазначеної статті слідчий суддя наділений повноваженнями:

- постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи частина перша статті 206 КПК України;

- постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи частина друга статті 206 КПК України;

- звільнити позбавлену свободи особу частина третя статті 206 КПК України;

Згідно з висновком, який викладено в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 27 травня 2019 року у справі № 766/22242/17, на відміну від порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, який передбачено статтями 303308 КПК України, стаття 206 КПК України встановлює загальні обов`язки судді щодо захисту прав людини, які в частині перевірки підстав позбавлення особи свободи реалізуються виключно у передбачений цією статтею спосіб.

Таким чином, наведені вище положення статті 206 КПК України мають на меті забезпечення процесуального механізму звільнення слідчим суддею будь-якої особи, яка позбавлена свободи за відсутності судового рішення, та застосовуються саме в таких випадках. При цьому, вказаний механізм не включає процедур оскарження рішень, дій чи бездіяльності працівників правоохоронних органів, пов`язаних із затриманням особи в порядку, передбаченому статтею 208 КПК України, post factum, оскільки відповідні заперечення особа може висловити під час вирішення питання про застосування запобіжного заходу та/або під час підготовчого судового засідання й судового розгляду кримінального провадження по суті.

Під час розгляду клопотання, слідчим суддею враховуються висновки Європейського Суду з прав людини, викладені у справі «Чанєв проти України. Так, Європейський Суд з прав людини зазначив наступне: «24. Суд повторює, що слово «законний» і словосполучення «відповідно до процедури, встановленої законом» у пункті 1 статті 5 Конвенції за своєю суттю відсилають до національного законодавства та встановлюють зобов`язання забезпечувати дотримання його матеріально-правових і процесуальних норм. І хоча саме національні органи, і у першу чергу суди, повинні тлумачити і застосовувати національне законодавство, Суд може перевірити, чи було дотримано національного закону у розумінні цих положень Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ассанідзе проти Грузії» (Assanidze v. Georgia) [ВП], заява № 71503/01, п. 171, ECHR 2004-II).

25. Однак «законність» тримання під вартою за національним законом є важливим, але не завжди вирішальним чинником. Окрім цього, Суд повинен переконатись, що тримання під вартою упродовж періоду, який розглядається, відповідало меті пункту 1 статті 5 Конвенції, яка полягає у недопущенні позбавлення особи свободи у свавільний спосіб. Більше того, Суд також має з`ясувати, чи відповідає Конвенції національне законодавство і, зокрема, його загальні принципи, які сформульовані в законодавстві чи випливають з нього (див. рішення від 24 жовтня 1979 року у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), п. 45, Series A № 33).

26. Суд раніше вже розглядав низку недоліків щодо досудового тримання підозрюваних під вартою в Україні, які наведено у вищезазначеному рішенні у справі «Харченко проти України» (Kharchenko v. Ukraine), п. 98). Одним з таких проблемних питань була практика тримання осіб під вартою без жодного судового рішення протягом періоду після закінчення розслідування та до початку судового розгляду. Така практика, яка відповідно до практики Суду становить порушення пункту 1 статті 5 Конвенції, була визнана такою, що має системний характер та походить з прогалин у законодавстві (там само).

27. Обставини цієї справи відрізняються від попередніх справ проти України тим, що кримінальне провадження щодо заявника здійснювалось відповідно до нового Кримінального процесуального кодексу України, який набрав чинності 19 листопада 2012 року. Суд зазначає, що новий КПК було розроблено, серед іншого, для усунення недоліків законодавства, що лежать в основі системних порушень статті 5 Конвенції (див. пункт 19). Тому, незважаючи на чіткість своєї практики щодо незаконності тривалого тримання під вартою без жодного судового рішення, Суд змушений більш детально розглянути цю скаргу.

28. Суд зазначає, що за новим КПК вибір запобіжних заходів, що обираються у кримінальному провадженні, довірено двом різним судовим інстанціям: слідчому судді під час досудового розслідування та судді, який розглядає справу, під час судового розгляду (див. статті 176 та 197 КПК; пункт 18). Тому розподіл компетенцій між вищезазначеними особами чітко позначений моментом, коли розслідування закінчено, обвинувальний акт затверджено і кримінальну справу передано на розгляд суду. Уряд підтвердив цю позицію у своїх зауваженнях (див. пункт 23). Незважаючи на це, після передачі справи на розгляд суду слідчий суддя може перевіряти підстави позбавлення обвинуваченого свободи (див., статтю 206 КПК, пункт 18)».

Під час розгляду цієї скарги слідчий суддя встановив, що 11 березня 2025 року слідчий суддя Личаківського районного суду м. Львова (справа № 463/8484/24 провадження № 1-кс/463/2324/25) задовольнив клопотання прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Львівської обласної прокуратури ОСОБА_4 про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_5 , у кримінальному провадженні за № 0000018 від 28.08.2024, та продовжив підозрюваному ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою з утриманням у Державній установі «Львівська установа виконання покарань № 19», застосований ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 26.09.2024 та продовжений ухвалами слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 20.11.2024 та 14.01.2025, строком на 60 діб, але у межах строку досудового розслідування.

Окрім цього, залишив без змін визначений підозрюваному ОСОБА_6 розмір застави - 300 (триста) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 908400,0 гривень.

У випадку звільнення з-під варти, поклав на ОСОБА_5 такі обов`язки:

- прибувати до слідчого, прокурора або суду за першим викликом;

- не відлучатися за межі м. Львова без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- утримуватися від спілкування з іншими підозрюваними ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , а також свідками у даному кримінальному провадженні, судовими експертами та спеціалістами, залучених до досудового розслідування;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Заперечуючи у судовому засіданні проти звільнення ОСОБА_5 з-під варти, прокурор стверджував про відсутність порушень вимог законодавства, оскільки 10 березня 2025 року сторонам кримінального провадження було надіслано письмове повідомлення про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів. Слідчий суддя Личаківського районного суду м. Львова ухвалою від 20.11.2024, продовжив строк досудового розслідування у кримінальному провадженні за № 0000018 від 28.08.2024 до шести місяців, тобто до 25.03.2025. 27 березня 2025 року обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні скерований до Залізничного районного суду міста Львова. Період ознайомлення з матеріалами кримінального провадження не включається у строк досудового розслідування. Після завершення кримінального провадження строк досудового розслідування залишився невикористаним, а відтак, на думку прокурора, дія ухвали слідчого судді від 11 березня 2025 року про тримання ОСОБА_5 під вартою продовжує діяти до 07 квітня 2025 року.

Однак, слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що позиція прокурора не ґрунтується на приписах закону.

Так, у пункті 5 ст. 3 КПК України чітко визначено, що досудове розслідування - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, клопотання про закриття кримінального провадження. Отже, закон пов`язує закінчення досудового розслідування з постановленням процесуального рішення - постанови про закриття кримінального провадження, або вчиненням комплексу процесуальних дій, пов`язаних з направленням до суду обвинувального акту чи відповідного клопотання. У Параграфі 1 Глави 24 КПК розкриваються відповідні форми закінчення досудового розслідування.

Відповідно до частини 1 статті 219 КПК України, строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження. Тобто, кінцевим моментом строку досудового розслідування є його закінчення, як це передбачено у ст. 219 КПК України, та не має точок дотику зі завершенням досудового розслідування.

Згідно з частиною 5 статті 294 КПК України, строк досудового розслідування, що закінчився, поновленню не підлягає.

Слідчий суддя звертає увагу, що закінчення досудового розслідування є процесуальною подією, яка настає автоматично у зв`язку зі вчиненням прокурором однієї з передбачених ч. 2 ст. 283 КПК України дій, а саме: закриття кримінального провадження; звернення до суду з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності; звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Відомості про закінчення досудового розслідування вносяться прокурором до Єдиного реєстру досудових розслідувань(ч.3 ст.283 КПК України).

Як неодноразово зазначав Верховний Суд, кінцевим моментом строку досудового розслідування є його закінчення, яке, як етап кримінального провадження, законодавець пов`язує у часі зі зверненням з обвинувальним актом до суду (його фактичним направленням).

Досудове розслідування у даному кримінальному провадженні № 0000018 від 28.08.2024 року, за підозрою ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.199, ч.2 ст.15 ч.2 ст.199, ч.2 ст.15 ч.3 ст.199, ч.3 ст.199 КК України закінчилося скеруванням 27 березня 2025 року обвинувального акту до Залізничного районного суду міста Львова, про що свідчить відповідна відмітка суду на супровідному листі прокурора.

На момент розгляду цієї скарги, ОСОБА_5 фактично утримується у ДУ «Львівська установа виконання покарань № 19» без відповідного судового рішення, оскільки ухвалою слідчого судді від 11 березня 2025 року визначений строк тримання під вартою з 11 березня 2025 року на 60 діб, але у межах строку досудового розслідування.

Слідчий суддя звертає увагу, що прокурор, який направив обвинувальний акт до суду був обізнаний, що строки досудового розслідування закінчилися, що було підтверджене ним і у цьому судовому засіданні. Однак, останній, достеменно знаючи про умови тримання під вартою ОСОБА_5 , не оскаржив рішення в апеляційному порядку, не звернувся з відповідним клопотанням до слідчого судді або суду про продовження такого строку. Жодних даних, що прокурор ОСОБА_4 такі питання ініціював, - матеріали справи не містять, хоча він безпосередньо приймав участь у судовому засіданні 11 березня 2025 року та направляв обвинувальний акт до суду, підписавши його особисто вже 27 березня 2025 року.

Тлумачення прокурора про «невикористані дні досудового розслідування» та продовження на їх кількість строку тримання під вартою не передбачені жодною нормою КПК України та грубо порушують права ОСОБА_5 , які закріплені у статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Також, прокурор не врахував норми ст. 203 КПК України, якими передбачені вимоги негайного припинення дії запобіжних заходів, а саме, що ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження або винесення ухвали про скасування запобіжного заходу в порядку, передбаченому цим Кодексом. Оскільки граничний строк дії ухвали про тримання під вартою був обумовлений не календарною датою, а межами досудового розслідування, яке закінчилося, клопотання сторони захисту підлягає до задоволення.

Щодо зауважень прокурора про відсутність повноважень слідчого судді у зв`язку зі закінченням досудового розслідування та передачею обвинувального акту до суду, слід зазначити, що норми ст. 206 КПК України є спеціальними нормами, які визначають повноваження слідчого судді Галицького районного суду міста Львова, у межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою у ДУ «Львівська установа виконання покарань № 19» за адресою: місто Львів, вулиця Городоцька, 20.

Таким чином, слідчий суддя вважає, що утримання ОСОБА_5 під вартою, починаючи з 27 березня 2025 року, без дотримання процедури, установленої законом, та відповідної правової підстави - є істотним порушенням його прав, принципів верховенства права та цінностей, що захищаються Європейською конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Керуючись ст. 376 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

Скаргу захисника ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , про незаконне тримання під вартою, подану у порядку ст. 206 КПК України - задовольнити.

Звільнити з-під варти ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який утримується в Державній установі "Львівська установа виконання покарань (№19)" на підставі ухвали слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 11.03.2025 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, по справі № 463/8484/24 (провадження 1-кс/463/2324/25).

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено та підписано 04 квітня 2025 року.

Слідчий суддя ОСОБА_14