БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/177/25
Провадження № 1-кп/730/34/2025
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" лютого 2025 р. м.Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Борзнянського районного суду Чернігівської області в м. Борзні кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000017 від 03.02.2025 року, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в селищі Недригайлів Роменського району Сумської області, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, РНОКПП НОМЕР_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Під час несення служби 02.02.2025 близько 15 год. 44 хв. ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які є представниками влади та службовими особами та відповідно до посадових інструкцій, перебуваючи на службі, в ході патрулювання території за адресою с. Велика Загорівка, вул. Сидоренківська, з метою перевірки був зупинений транспортний засіб ВАЗ 21091 д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 , який керував транспортним засобом з явними ознаками алкогольного сп`яніння. В ході складання адміністративних матеріалів за ст. 130 КУпАП на ОСОБА_4 , у процесі спілкування з працівниками поліції щодо з`ясування обставин для оформлення відповідних документів, з метою уникнення відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення, розуміючи що його дії підпадають під кримінальну відповідальність, будучи достовірно обізнаним про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 є працівниками правоохоронного органу, ОСОБА_4 запропонував, тобто висловив намір, надати працівникам поліції ВП № 3 (м. Борзна) Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області неправомірну вигоду у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень за не складання у відношенні нього протоколу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП. Таким чином, 02.02.2025 року близько 15 год. 44 хв. ОСОБА_4 запропонував неправомірну вигоду працівникам поліції ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , які є представниками влади та службовими особами, за не вчинення ними в його інтересах дій з використанням наданих поліцейським влади та службового становища.

Вказаних висновків суд дійшов з урахуванням пояснень обвинуваченого, який, будучи допитаним в судовому засіданні, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, надав показання, підтвердив обставини його вчинення, викладені в установочній частині вироку, зокрема, в частині часу, місця та способу.

Так, обвинувачений указав, що дійсно 02.02.2025 він рухався на своєму автомобілі, він їхав з кладовища, де поховали солдата. Після поховання випив дві чарки горілки. Приблизно о 16.00 годині його зупинили працівники поліції. Він розумів, що від нього є запах алкоголю та що він перебуває у стані сп`яніння, а тому вирішив домовитися з працівниками поліції, щоб на нього не складали протокол, оскільки він розумів, що тоді втратить права, а йому автівка необхідна по роботі та для інших справ. Останні йому роз`яснили, що це незаконно, однак він все одно наполягав на тому, щоб вони отримали від нього 5000 гривень за не складання щодо нього протоколу. Після цього було викликано СОГ та були оформлені відповідні документи. Його дії були зафіксовані на технічний засіб. Йому соромно, що таке вчинив, просить вибачення, переконує, що вчинив «глупість», більше такого робити не буде. Вважає, що таке зробив виключно через те, що перебував у стані алкогольного сп`яніння, гадав, що працівники поліції на вказане погодяться. Про себе пояснив, що проживає один, його син, якому 20 років, зараз служить в ЗСУ. Обвинувачений працює, але не офіційно, має мінливі, періодичні заробітки. Просить суд не позбавляти волі, а дати шанс та призначити покарання у виді штрафу, який обов`язково сплатить. Враховуючи тяжкий матеріальний, стан просить розстрочити виконання покарання, оскільки ще треба допомагати синові.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення просив суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення цього кримінального правопорушення, оскільки повністю погоджується з встановленими обставинами.

Показання обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

У цьому випадку, повне визнання вини, не заперечення обвинуваченим фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин діяння, в якому він обвинувачується, правових наслідків розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення останнім цих обставин є передумовами для здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Відповідно, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, за обставин, встановлених судом.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 369 КК України, оскільки він вчинив пропозицію надання неправомірної вигоди службовій особі за не вчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує таку вигоду, дії з використанням наданої їй влади та службового становища.

У даному провадженні суд провів розгляд виключно в межах пред`явленого обвинувачення прокурором.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення чи його зміни суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено, а також це б порушувало права обвинуваченого.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин, регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК України, щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. її час, місце, спосіб учинення та активне сприяння розкриттю злочину.

Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне, визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанови ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к; від 09.10.2018 року у справі № 756/4830/17-к).

Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених ним дій та осуд своєї поведінки.

Активне сприяння у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК України, яке виразилось у тому, що обвинувачений повно та всебічно розповів про обставини, які мали місце у той час, про подальшу долю викраденого майна, та тим самим активно та відкрито сприяв суду у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК України, тобто розкриттю злочину.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому, є вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

При цьому, хоча прокурор в обвинувальному акті та в судовому засіданні й не зазначив про таку обтяжуючу покарання обставину, суд уважає, що остання повністю знайшла своє підтвердження у судовому засіданні.

Так, сам обвинувачений не заперечував вказаного у судовому засіданні. Також, щодо обвинуваченого було складено матеріали про адміністративне правопорушення про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП (справа № 730/137/25). На думку суду, вказане поза сумнівом свідчить, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 369 КК, обвинувачений вчинив у стані алкогольного сп`яніння.

Оскільки встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, то рішення суду з цього приводу є самостійним і не може ставитись у залежність від наведених в обвинувальному акті обставин, в зв`язку з чим дискреційне визнання судом обтяжуючої покарання обставини з огляду на положення п. 13 ч. 1 ст. 3, ст. 337 КПК України не є виходом за межі висунутого в обвинувальному акті обвинувачення, що узгоджується з положеннями п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» та правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 12 листопада 2019 року в справі № 556/588/18.

Також, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має місце проживання, спосіб життя (див. дані установочної частині цього рішення), відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Призначаючи покарання, суд враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обираючи вид покарання, суд приймає до уваги характер вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, те, що він щиро розкаявся у вчиненому, характеризується нейтрально, тяжких наслідків не настало.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у виді штрафу, у межах санкції статті, передбаченої ч. 1 ст. 369 КК України.

На думку суду, покарання у виді штрафу, у даному випадку, є доречним та забезпечить виправлення засудженого.

Обмірковуючи суму штрафу суд виходить з того, що обвинувачений офіційно не працює, проживає один, його син перебуває у складі ЗСУ, а тому застосування великого штрафу не буде відповідати інтересам обвинуваченого.

Також, суд враховує й позицію сторони обвинувачення, яка просить призначити обвинуваченому покарання у виді штрафу, у мінімальних межах санкції статті, передбаченої ч. 1 ст. 369 КК України.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного й особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

У даному випадку, покарання у виді штрафу перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, в той час як покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з урахуванням того, що оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого (див. постанову ВС від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18), що, власне, і має місце в цій ситуації.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Також, у відповідності до ч. 4 ст. 53 КК України, з урахуванням майнового стану особи суд може призначити штраф із розстрочкою виплати певними частинами строком до одного року.

Враховуючи складне матеріальне становище обвинуваченого, суд вважає за необхідне розстрочити виплату штрафу терміном на 6 місяців.

Підстав для вирішення питань, пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченого, немає з огляду на відсутність таких клопотань у учасників процесу та у світлі того, що, відповідно до ст.ст. 22, 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений, потерпілі у кримінальному провадженні відсутні.

Питання про речові докази слід вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати в кримінальному провадженні відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 373, 374, 375, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 1000 (одна тисяча) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить суму 17000,00 (сімнадцять тисяч) гривень.

Розстрочити виплату штрафу на 6 (шість) місяців, по 2833,33 грн. щомісячно з повідомленням про здійснену оплату щоразу відповідного органу пробації.

Речовий доказ карта мікро СД із відеозаписом з камер поліцейських, який зберігається в матеріалах кримінального провадження, після набрання вироком законної сили залишити у справі.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід обвинуваченому - не обирати.

На вирок може бути подано апеляційну скаргу до Чернігівського апеляційного суду через Борзнянський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Сторони мають право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження протягом строку апеляційного оскарження мають право заявити клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1