ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 642/3947/20 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №: 11-кп/818/566/25 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: виправдувальний вирок за ч.4 ст.358 КК України
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою прокурора на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 20.11.2024 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , українець, громадянин України, не одружений, раніше не судимий,

визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України та виправдано його на підставі п. 2 ч.1 ст. 373 КПК України за не доведеністю вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

Також вирішено питання щодо речових доказів відповідно до ст.100 КПК України.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення в тому, що він, точний час та дата в ході досудового розслідування не встановлено, переслідуючи ціль незаконного використання завідомо підробленого документа, діючи умисно, усвідомлюючи, що порушує порядок видачі особі національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами (далі - посвідчення водія) відповідної категорії, що передбачений Положенням «Про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами» затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 № 340, придбав у невстановленої в ході досудового розслідування особи посвідчення водія, серійний номер НОМЕР_1 видане 12.04.2014 Центром ДАІ 6302 на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою його незаконного використання пред`являючи його, під час керування транспортними засобами, співробітникам поліції у разі його зупинки та перевірки документів.

Так, 06.03.2020 року приблизно о 09 годині 40 хвилин ОСОБА_7 зупинив, та залишив на невстановлений в ході досудового розслідування час, власний автомобіль марки «RENAUL ТRАFІС», д.н.з. НОМЕР_2 , біля будинку № 4 по пров. Піскунівський, в м. Харкові, де був виявлений екіпажем патрульної поліції № 3107 за порушення правил дорожнього руху України, а саме порушення здійснив зупинку транспортного засобу в зоні дії знаку 3.34, чим порушив п. 8.4 В правил дорожнього руху України.

В цей час у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на використання вищевказаного підробленого посвідчення водія, реалізуючи який ОСОБА_7 , під час перевірки поліцейським Управління патрульної поліції в Харківській області документів, пред`явив останнім, тобто незаконно використав завідомо підроблений документ - посвідчення водія, серійний номер серійний номер НОМЕР_1 видане 12.04.2014 Центром ДАІ 6302 на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно довідки регіонального сервісного центру МВС в Харківській області - в автоматизованому обліку територіального сервісного центру № 6341 регіонального сервісного центра МВС в Харківській області посвідчення водія серії НОМЕР_1 видане на ім`я ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , категорії «В1,В,С1,С» ВРЕВ№ 10 м. Києва.

Вказані дії ОСОБА_7 стороною обвинувачення кваліфіковані за ч.4 ст. 358 КК України

Виправдовуючи ОСОБА_7 за вказаним обвинуваченням, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що всі наявні в справі докази, як самостійно так і всі вони в сукупності, жодним чином не вказують та не доводять того, що ОСОБА_7 було достовірно відомо про незаконне походження водійського посвідчення водія України на право керування автомобілем та підтверджують лише факт наявності в ОСОБА_7 підробленого документу і не доводять його умислу на його використання.

Судом було враховано, що обвинувачений, з огляду на відсутність необхідних знань, не міг зробити для себе однозначний висновок про невідповідність даного посвідчення. При цьому, суд прийняв до уваги той факт, що обвинувачений ОСОБА_7 добровільно надав згоду працівникам міліції на огляд керованого ним автомобіля та документів на нього, зокрема водійського посвідчення, що в свою чергу свідчить про його сприяння, а не перешкоджання встановленню істини, хоча останній мав таку можливість.

Судом не було встановлено конкретних фактичних даних, які б свідчили, що обвинувачений ОСОБА_7 був завідомо обізнаний й усвідомлював підробку посвідчення водія і того, в чому саме полягала обізнаність обвинуваченого у недостовірності цих відомостей, в який саме момент і в який спосіб ОСОБА_7 стало про це відомо.

З урахуванням чого, суд першої інстанції дійшов висновку, що жоден з досліджених у суді доказів, на яких ґрунтується обвинувачення, не підтверджує, що ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом, використав завідомо підроблений документ, усвідомлюючи його неправдивий характер.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок стосовно ОСОБА_7 скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, неповнотою судового розгляду, а також неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме - не застосування закону, який підлягає застосуванню не призначення покарання ОСОБА_7 за ч.4 ст.358 КК України.

Крім того, просить повторно дослідити докази на підтвердження вини ОСОБА_7 , а саме: протокол огляду місця події від 06.03.2020; висновок експерта №10/7/114СЕ-20 від 03.04.2020; постанову Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.10.2018 по справі №646/6347/18; протокол огляду предметів від 27.03.2020, а саме диск з відеозаписами з нагрудних камер співробітників патрульної поліції; допитати свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , та ухвалити новий вирок, яким обвинуваченого ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України та призначити йому покарання у виді 1 року обмеження волі та звільнити його на підставі ч.5 ст.74 КК України від покарання, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п.2 ч.1 ст.49 КК України.

Вважає, що суд дійшов безпідставного висновку про недоведеність стороною обвинуваченні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, оскільки в даному кримінальному провадженні судом чітко встановлено, що ОСОБА_7 сам пред`явив завідомо підроблене посвідчення водія для перевірки працівникам патрульної поліції, тобто, використав його, що повністю відповідає складу злочину, передбаченого ч.4 ст.358 КК України. А твердження обвинуваченого з приводу того, що він не знав, що документ є підробленим і не мав умислу йо використання його, прокурор вважає такими, що суперечать фактичним обставинам справи.

Як вказує прокурор, існує вичерпний порядок отримання особою посвідчення водія, який був відомий виправданому, враховуючи, що ним навість не вперше отримувалось посвідчення водія. Цей порядок передбачає обов`язкове проходження медичного огляду та складання теоретичного і практичного іспитів. Посвідчення отримується, шляхом звернення до центрів ДМС, сервісного центу МВС, шляхом подання відповідної заяви і доданих до неї документів, у встановленому порядку, який затверджено постановою КМУ 08.05.1993 №340.

На переконання прокурора, судом проігноровано той факт, що обвинуваченого було постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.10.2018 року визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та позбавлено права керування транспортними засобами на рік, а тому, отримання посвідчення водія в такому випадку і за таких обставин, або його повернення, після обов`язкового проходження позачергового медичного огляду та складання теоретичного і практично іспитів.

Вважає висновок суду щодо необізнаності ОСОБА_7 про обставини видачі завідомо підробленого документу, суперечливим ,зважаючи на те, що він сам підтвердив під час судового розгляду, що не звертався до уповноважених органів, визначених Законом задля повернення посвідчення водія, а скористався послугами невідомого чоловіка, який йому запропонував допомогу у видачі посвідчення за певну винагороду.

Крім того, як зазначає прокурор, на посвідченні водія стоїть дата видачі 12.04.2014 року, хоча посвідчення отримувалось у 2019 році, що також є явною ознакою підробки, і те, що ОСОБА_7 не помітив цього, свідчить не на його користь.

Враховуючи вищевикладене, вважає, що судом, при наявності вагомих доказів, безпідставно прийнято рішення про виправдування обвинуваченого та не визнання його винуватим у вчиненні злочину , передбаченого ч.4 ст.358 КК України, внаслідок чого допущено невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, неповнотою судового розгляду, а також неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме - не застосування закону, який підлягає застосуванню не призначення покарання ОСОБА_7 за ч.4 ст.358 КК України, що, на думку прокурора, є підставами для скасування цього рішення суду.

Враховуючи вищевикладене, прокурор просить скасувати вирок суду першої інстанції, та задовольнити його вимоги в повному обсязі.

Позиції учасників апеляційного провадження.

У судовому засіданні прокурор підтримав апеляційній вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити.

В ході апеляційного розгляду прокурор відмовився від клопотання про допит свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , котрі допитані судом першої інстанції, явку яких, з об`єктивних причин не може забезпечити в судове засідання, оскільки вони на даний час не є працівниками поліції і обмежився клопотанням про дослідження доказів, які є в матеріалах справи.

Обвинувачений та його захисник заперечували проти задоволення апеляційних вимог прокурора, вважаючи рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим.

Захисник обвинуваченого надав свої заперечення на апеляційну скаргу прокурора та вважав апеляційну скаргу необґрунтованою, а обвинувачення, яке пред`явлено ОСОБА_7 не доведеним «поза розумним сумнівом». Вважає, що доказів, які б підтверджували факт обізнаності обвинуваченого про те, що посвідчення водія підроблене і доведеності прямого умислу в його діях, прокурором не надано, а надані прокурором докази підтверджують лише факт використання підробленого посвідчення водія. Покази ОСОБА_7 спростовані під час судового розгляду не були. Факт обізнаності обвинуваченого щодо порядку отримання посвідчення водія, на переконання захисника не доведено, оскілки підстав вважати його посвідчення недійсним у нього не було, що підтверджує висновок експерта, в якому зазначено про відповідність посвідчення способам друку та спеціальним елементам захисту бланкам аналогічних документів, які знаходяться в офіційному обігу України і ознак, які вказують на зміну первинного змісту не виявлено. Також , допитані під час судового розгляду працівники поліції, УПП, які розглядали адміністративний матеріал стосовно ОСОБА_7 06.03.2020, на запитання сторони захисту, зазначили, що їм невідомий порядок видачі особі національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами, а також нормативно-правовий акт, який це регулює. Вказане, на думку захисника, вкотре підтверджує, факт необізнаності обвинуваченого щодо порядку отримання, беручи до уваги, що він, як рядова особа, не має вищої юридичної освіти та не є обізнаним, оскільки, навіть співробітники поліції не обізнані із вказаним порядком. При перегляді відеозапису з нагрудних камер поліцейських, також не підтверджено факт того, що ОСОБА_7 розповідав про те, що був обізнаний про те, що посвідчення водія є підробленим.

На переконання захисника, не зрозуміло з якою метою, в такому випадку, ОСОБА_7 пред`являв посвідчення, якщо був обізнаний про те, що воно було підроблене, якщо вже в листопаді 2019 року закінчився термін заборони керування транспортними засобами в один рік, встановлений постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.10.2018, і він міг повернути собі вже справжнє посвідчення водія та користуватись без побоювань бути викритим співробітниками патрульної поліції

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, думку обвинуваченого та його захисника, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням норм процесуального кодексу. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні та достатні мотиви, на підставі яких його ухвалено.

При перегляді оскаржуваного судового рішення суд, дотримуючись засад кримінального провадження, зобов`язаний ретельно перевірити всі доводи, викладені в апеляційних скаргах, з`ясувати, чи повно, всебічно та об`єктивно здійснено судове провадження, чи здобуто докази обвинувачення у передбаченому КПК України порядку, чи оцінено їх судом першої інстанції із додержанням правил ст.94 КПК України, чи правильно застосовано закон про кримінальну відповідальність.

З матеріалів кримінального провадження і вироку суду першої інстанції вбачається, що зазначених вимог кримінального процесуального закону під час судового розгляду і постановлення виправдувального вироку щодо ОСОБА_7 , судом першої інстанції дотримано не було, викладені у вироку висновки про недоведеність прокурором належними та допустимими доказами, що в діянні обвинуваченого відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, не відповідають встановленим фактичним обставинам справи і зібраним доказам в їх сукупності, у зв`язку з чим вирок підлягає скасуванню.

Підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, відповідно до ч.1 ст.409 КПК України, є неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до вимог ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок першої інстанції і ухвалює свій вирок, у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції.

Скасування виправдувального вироку та ухвалення нового, обвинувального вироку з підстави невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження передбачає забезпечення судом апеляційної інстанції безпосереднього дослідження доказів, які стосуються основного (загального) предмету доказування у кримінальному провадженні, обставин, які підлягають доказуванню при вирішенні справи по суті обвинувачення та передбачені, зокрема, ст.91 КПК України, з відповідною їх оцінкою. Обсяг такого дослідження доказів залежить від кола тих обставин, які суд апеляційної інстанції оцінює іншим чином, ніж це зробив суд першої інстанції, тобто під час апеляційного розгляду має забезпечуватись повнота безпосереднього дослідження доказів лише щодо тих обставин, які встановлюються апеляційним судом іншим чином.

Повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду такий факт установлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено в суді першої інстанції (постанова ВСУ від 21 січня 2016 року у справі №5-249кс15, постанова ККС ВС від 10 червня 2020 року у справі №759/11179/18).

Відповідно до вимог ч.1 ст.94 КПК України, суд оцінює кожний доказ з точки зору, зокрема, допустимості і не може посилатися на недопустимий доказ при ухваленні судового рішення, відповідно до вимог, викладених в ч.2 ст.86 КПК України.

З метою перевірки доводів апеляційних скарг колегією суддів відповідно до ч.3 ст.404 КПК України повторно досліджено обставини, встановлені під час кримінального провадження та безпосередньо досліджено процесуальні документи та докази, надані сторонами кримінального провадження, які є наявними в матеріалах справи.

Розглянувши справу у межах висунутого обвинувачення, оцінивши кожний досліджений та перевірений у судовому засіданні доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд, вважає доведеною вину обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України.

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Апеляційним розглядом встановлено, що ОСОБА_7 , в невстановлений досудовим розслідуванням точний час та дату, переслідуючи ціль незаконного використання завідомо підробленого документа, діючи умисно, усвідомлюючи, що порушує порядок видачі особі національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами (далі - посвідчення водія) відповідної категорії, що передбачений Положенням «Про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами» затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 № 340, придбав у невстановленої в ході досудового розслідування особи посвідчення водія, серійний номер НОМЕР_1 видане 12.04.2014 Центром ДАІ 6302 на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою його незаконного використання, пред`являючи його, під час керування транспортними засобами, співробітникам поліції у разі його зупинки та перевірки документів.

Так, 06.03.2020 року приблизно о 09 годині 40 хвилин ОСОБА_7 зупинив, та залишив на невстановлений в ході досудового розслідування час, власний автомобіль марки «RENAUL ТRАFІС», д.н.з. НОМЕР_2 , біля будинку № 4 по пров. Піскунівський, в м. Харкові, де був виявлений екіпажом патрульної поліції № 3107 за порушення правил дорожнього руху України, а саме порушення, щодо здійснення зупинки транспортного засобу в зоні дії знаку 3.34, чим порушив п. 8.4 В правил дорожнього руху України.

В цей час у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на використання вищевказаного підробленого посвідчення водія, реалізуючи який ОСОБА_7 , під час перевірки поліцейським Управління патрульної поліції в Харківській області документів, пред`явив останнім, тобто незаконно використав завідомо підроблений документ - посвідчення водія, серійний номер серійний номер НОМЕР_1 видане 12.04.2014 Центром ДАІ 6302 на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно довідки регіонального сервісного центру МВС в Харківській області - в автоматизованому обліку територіального сервісного центру № 6341 регіонального сервісного центра МВС в Харківській області посвідчення водія серії НОМЕР_1 видане на ім`я ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , категорії «В1,В,С1,С» ВРЕВ№ 10 м. Києва.

Таким чином, апеляційний суд кваліфікує дії ОСОБА_7 за ч.4 ст.358 КК України, як використання завідомо підробленого документа.

Під час апеляційного перегляду оскаржуваного вироку обвинувачений ОСОБА_7 винним себе у пред`явленому обвинуваченні не визнав та пояснив, що не був обізнаний про порядок отримання посвідчення в установленому законом порядку і не знав, що для поновлення посвідчення потрібно здавати екзамен та проходити медичний огляд. На питання суду відповів, що при зверненні до свого знайомого на ім`я ОСОБА_12 , він не просив у нього ніяких квитанцій, на підтвердження відповідної сплати за екзамен, медичний огляд або за бланк посвідчення, які видає МРЕО при сплаті коштів. Зазначив, що підписав якісь листи, розписався і все, а потім чоловік, на ім`я ОСОБА_12 , йому віддав документ. Сказав, що можливо, давав якісь гроші.

На питання, чи звертався потім в МРЕО з метою усунути протиріччя щодо невідповідності посвідчення дійсності, оскільки посвідчення, яке йому видали 2014 року, яке він отримав у 2020 році, при цьому, містить категорію «В», «С», враховуючи, що попереднє посвідчення обвинуваченого було відповідної категорії «В», обвинувачений вказав, що не пам`ятає його, просто знає, що воно нового зразку і він просто його віддав, разом з паспортом працівникам поліції.

На питання, за що він вважав платить гроші чоловіку, на ім`я ОСОБА_12 , обвинувачений пояснив, що платив за якісь процедури, «бумажки», пеню та ще щось, та він не знає, що і як.

На питання, за які послуги сплатив, що надав чоловік на ім`я ОСОБА_12 , обвинувачений зазначив, що за повернення цих прав через рік.

Також на запитання стосовно того, чи розумів він, що це не потрібно в черзі стояти та якісь дії виконувати, зазначив, що так звані «бігунки», спрощують це все.

На питання, за що він платив гроші, обвинувачений відповів, що за права, які йому повернули, його це не дуже цікавило, оскільки штраф ним сплачено, пройшло 4 місяці, правопорушень він не скоював і не переймався за це, а вже потім, коли він був на роботі і його запинили, він віддав їм права.

Також зазначив, що на даний час отримав права в МРЕО, здавши іспити, медичний огляд не проходив. Йому повернули права старого зразка

На питання суду, чому після отримання ним від «бігунка» нових прав, а не старих, він не поцікавився, чому саме так, обвинувачений зазначив, що той йому відповів, що зараз видають нового зразка, старі списують.

На запитання суду, чому не звернувся за отриманням нових, після того, як його на рік позбавили прав, обвинувачений пояснив, що звернувся в листопаді 2019 року, коли минув рік після постанови суду від 09.10.2018 року, а події відбулися в березні 2020 року.

Крім того, у судовому засіданні апеляційного суду у порядку, визначеному ст. 358 КПК України, було досліджено письмові доказами, на підставі яких колегія суддів встановила наступні фактичні обставини.

З відомостей, що маються на а.с.62-65, вбачається, що під час першого судового розгляду Ленінським районним судом м. Харкова суддею ОСОБА_13 було допитано свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_11 .

З рапорту чергового Холодногірського ВР ГУНП в Харківській області ОСОБА_15 на а.с. 67-68 на ім`я начальника Холодногірського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_16 вбачається, що 06.03.2020 року, о 09 год. 42 хв. зафіксоване повідомлення служби «02» про те, що 06.03.2020 року, о 09 год. 42 хв. за адресою: АДРЕСА_3 , під час патрулювання екіпажу 3107, рядовими поліції ОСОБА_17 та ОСОБА_11 було помічено за адресою: АДРЕСА_3 автомобіль RENAULT НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який стояв з порушенням ПДР, а саме під знаком 3.34. На вимогу водій надав посвідчення водія НОМЕР_1 з ознаками підробки, виготовлене не друкованим шляхом, при перевірці за базам МВС України, серія та номер б`ється на іншу особу. ОСОБА_18 затримано, з проханням направити СОГ.

Вказані відомості зареєстровані в ЄО за №4599 від 06.03.2020 р.

На а.с. 69 мається рапорт поліцейського взводу 1 роти 3 батальйону 4 УПП в Харківській області ОСОБА_19 на ім`я начальника Холодногірського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_16 , в якому він доповідає що 06.03.2020 року, під час патрулювання в складі екіпажу 3107, рядовими поліції ОСОБА_17 та ОСОБА_11 , близько 09 год. 42 хв. було помічено за адресою: АДРЕСА_3 автомобіль RENAULT НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_4 , який стояв з порушенням ПДР, а саме під знаком 3.34. Підійшовши до водія, на їх вимогу, водієм надано для перевірки документи, а саме - посвідчення водія НОМЕР_1 з ознаками підробки, а саме: бланк виготовлено не друкованим способом, при перевірці за базами МВС України, б`ється на іншу особу ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .. На ОСОБА_18 винесено постанову ДП 18 №467399 за ч.1 ст.126 КУпАП та забезпечено охорону місця події та викликано СОГ Холодногірського ВП.

З протоколу огляду місця події від 06.03.2020 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 виявлено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 працівниками патрульної поліції. При перевірці документів ОСОБА_7 за базою даних «Армор», було виявлено, що водійське посвідчення серії НОМЕР_1 належить ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , видане 12.04.2014. А тому, у виявленому посвідченні виявлено ознаки підробки, у зв`язку з чим його було вилучено. (а.с.70-72, 73)

З протоколу огляду предметів від 07.03.2020 року встановлено, що слідчим СВ Холодногірського ВП ОСОБА_21 було оглянуто посвідчення водія, серійний номер НОМЕР_1 , бланк серії НОМЕР_4 , видане Центром ДАІ 6302 на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с.74-75), яке було визнано речовим доказом (а.с.76-77)

Згідно висновку експерта від 03.04.2020 року № 10/7/114СЕ-20 та додатка до нього (а.с.81-85) вбачається, що посвідчення водія, серійний номер НОМЕР_1 , бланк серії НОМЕР_1 , видане 12.04.2014 центром ДАІ на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідає за способами друку та спеціальними елементами захисту бланкам аналогічних документів, які знаходяться в офіційному обігу країни виробника - України. У наданому на дослідження посвідчення водія ознак, що вказують на зміни первинного змісту не виявлено. Однак, як вказано експертом, відсутність ознак змін первинного змісту ще не свідчить про те, що первинний зміст зазначеного документа зміни не вносились, що пояснюється специфікою виготовлення наданого на експертизу бланку посвідчення водія на пластиковій основі та способу нанесення на нього індивідуальної інформації.

Згідно інформації Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області віл 19.03.2020, вбачається, що згідно автоматизованого обліку територіального сервісного центру №6341 регіонального сервісного центру МВС в Харківській області, посвідчення водія серії НОМЕР_1 видане на ім`я ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , категорії «В1.В,С1,С» ВРЕР №10 м. Києва. Також вказано, що громадянин ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 15.05.2004 року отримав посвідчення водія серії НОМЕР_5 категорії «В» ВРЕР №1 м. Харкова та повідомлено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позбавлено права керування усіма видами транспортних засобів за ч.1 ст.130 КУпАП Червонозаводським районним судом м. Харкова з 22.10.2018 до 22.10.2019 року. Посвідчення серії НОМЕР_5 знаходиться у ТСЦ №6341 м. Харкова на зберіганні.

Згідно протоколу огляду предметів від 07.03.2020 року (а.с.90-94), слідчим СВ Холодногірського ВП ОСОБА_21 було оглянуто оптичний диск з відеозаписами з нагрудних камер екіпажу патрульної поліції 3107 від 06.03.2020 року, на якому зафіксовано ділянку місцевості поряд із проїжджою частиною, на якій стоїть автомобіль «RENAULT», сірого кольору НОМЕР_2 , а також зафіксовано, як особа, яка проводить відеозйомку, тримає в лівій руці посвідчення водія серії НОМЕР_1 виданого на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с.90-94).

Вказаний оптичний диск DVD на 4.7 GB марки «RIDATA always right…» S/N : DR5F60-PW50 визнаний речовим доказом (а.с.95-96)

Також досліджені посадові інструкції патрульних поліції ОСОБА_14 та ОСОБА_11 та графік роботи останніх (а.с.97-109).

З постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення № ДП18 №467399 від 06.03.2020 року вбачається, що 06.03.2020 року о 09 годині 30 хвилин в АДРЕСА_3 , поліцейський взводу 1 роти 3 батальйону 4 УПП в Х/о ДПП рядовий поліції ОСОБА_11 склав постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255 грн. та 425 грн. відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який, керуючи автомобілем марки «RENAUL ТRАFІС», д.н.з. НОМЕР_2 , 06.03.2020 року о 09 год. 20 хв., здійснив стоянку в зоні дії знаку 3.34 - «Зупинку заборонено», чим порушив п. 8.4 В правил дорожнього руху України т скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП.

З постанови Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.10.2018 року вбачається, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 10 200 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік (а.с.72).

Як зазначено в протоколі допиту ОСОБА_7 , як підозрюваного від 31.07.2020 року, останній пояснив, що постановою від 09.10.2018 року на нього накладено штраф та позбавлено права керування транспортними засобами на 1 рік. Штраф він сплатив. Наприкінці жовтня 2019 року, він направився в МРЕО на вул. Шевченка, 26 в м. Харкові, з метою дізнатись, яким чином він може отримати їх назад, оскільки уже минув один рік. Знаходячись там, він зустрів давнього знайомого на ім`я ОСОБА_12 , прізвища якого він не пам`ятає, з яким займалися спортом. У бесіді з ним, він поцікавився ціллю візиту ОСОБА_7 до МРЕО та вислухавши ситуацію, зробив пропозицію надати поміч, яка полягала у тому, що він сам оформлює документи, сплачує платежі. З урахуванням вартості платежів та вдячності на його адресу, він назвав суму у 2000 грн.. на що ОСОБА_7 погодився, почекав 15-20 хвилин, після чого той йому виніс бланки, які потрібно було підписати, що він зробив і віддав йому бланки та гроші. Після чого, він попросив ОСОБА_7 почекати 2-3 години і прийти на те ж саме місце. ОСОБА_7 підійшов через 2-3 години до входу, після чого, цей чоловік віддав йому водійське посвідчення на ім`я ОСОБА_7 , уже нового зразку, на що, ОСОБА_7 уваги не зверну та не приділив уваги , а лише перевірив правильність написання прізвища та імені, а також дати народження. Про те, що існує порядок, який передбачає повторне складання іспиту, він не знав, в рішенні суду про це вказано не було, юридичної освіти він не має. Також зазначив, що телефону його він не зберіг, за відсутністю потреби, так як знав, що раніше він проживав на ОСОБА_22 і не мав уявлення, що дане водійське посвідчення є підробкою, у зв`язку з чим, 06.03.2020 за першою вимогою працівників поліції, надав їм його для огляду (а.с.125-127).

З ухвали Київського районного суду м. Полтави від 05.06.2023 року вбачається, що розгляд даної справи проводився в даному суді на підставі ч.1 ст.314 КПК України (а.с.144), після чого 20.02.2024 року справа була прийнято до провадження Ленінського районного суду м. Харкова на підставі ухвали Верховного Суду від 21.12.2023 року (а.с.3 том 2).

Також апеляційним судом досліджено та надано оцінку показам свідків ОСОБА_23 та ОСОБА_11 , наданих ними під час минулого судового розгляду, на допиті яких, під час апеляційного розгляду сторони не наполягали, які підтвердили факт добровільного надання обвинуваченим їх водійського посвідчення на вимогу працівників поліції та факт виявлення у цьому посвідченні ознак підробки, оскільки посвідчення водія було зареєстровано на іншу особу.

Оцінивши сукупність зібраних та наданих стороною обвинувачення доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, а також кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що всі докази, які були здобуто по справі, були отримані у встановленому законом порядку, а тому є належними та допустимими і у своїй сукупності доводять вину ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України, поза розумним сумнівом.

Так, ч. 4 ст. 358 КК передбачено відповідальність за використання завідомо підробленого документа.

Використання підробленого документа є самостійним складом злочину, який не охоплюється поняттями підроблення, складання, видачі та збуту і передбачений окремою кримінально-правовою нормою із самостійною санкцією. При цьому, відсутність факту вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 або ч. 2 ст. 358 або ст. 190 КК, на доведення факту вчинення використання підробленого документа не впливає.

На законодавчому рівні документ визначено як матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі (ст. 1 Закону України «Про інформацію» від 2 жовтня 1992 р. № 2657-ХІІ із подальшими змінами).

При цьому, поняття офіційного документу містить примітка до ст.358 КК України, де зазначено, що під офіційним документом у цій статті та статтях 357 і 366 цього Кодексу слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи - докази у правозастосовчій діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.

Предметом злочину є: 1) посвідчення або інший офіційний документ, який видається чи посвідчується підприємством, установою, організацією, громадянином- підприємцем, приватним нотаріусом, аудитором чи іншою особою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права або звільняє від обов`язків; 2) печатка, штамп чи бланк підприємства, установи чи організації незалежно від форми власності; 3) інші офіційні печатка, штамп чи бланк.

Під посвідченням слід розуміти документ, який посвідчує особистість володільця, його право та (або) правовий статус (посвідчення: особи, інваліда війни, пенсійне та ін.), виданий (виготовлений) з метою використання.

Офіційні документи можуть бути за формою: письмові, електронні, друковані; за способом фіксації - будь-який матеріальний носій (паперовий, електронний, виконаний на магнітній, кіно-, відео-, фотоплівці, оптичному диску); за походженням - складаються, видаються чи посвідчуються в установленому законом порядку повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційноправової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити; за змістом - містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи - докази у правозастосовній діяльності.

З об`єктивної сторони використання полягає у наданні підробленого документа підприємствам, установам або організаціям незалежно від форми власності (документ передається уповноваженим особам) або пред`явленні їх (для ознайомлення з його змістом, але сам підроблений документ залишається у володінні винного, наприклад, пред`являється підроблене посвідчення контролеру при користуванні громадським транспортом; надання фальшивого посвідчення учасника ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС для одержання пільг). Під ознаки цієї статті підпадає також використання справжнього, але чужого документа (наприклад, пред`явлення з метою безкоштовного проїзду міліцейського посвідчення, що належить іншій особі).

Злочин вважається закінченим з моменту пред`явлення (надання) підробленого документа незалежно від того, чи вдалося винному досягти поставленої мети і характеризується наявністю прямого умислу.

Використання завідомо підробленого документа є закінченим з моменту, коли документ пред`явлено або надано особою, незалежно від того, чи вдалося їй досягти поставленої мети.

Відповідальність за частиною 4 статті 358 закону України про кримінальну відповідальність настає за використання не будь-якого підробленого документа, а лише того, який має ознаки офіційного, виходячи з примітки до ст. 358 КК України, яка існує не сама по собі, а є конструктивним елементом зазначеної кримінально-правової норми та розкриває одну з ознак диспозицій частин 1, 2, 4 статті 358 КК України.

Аналізуючи пояснення обвинуваченого та досліджені судом докази, як окремо, так і в їх сукупності, колегія суддів вважає, що в даному випадку, висновки суду першої інстанції щодо відсутності у обвинуваченого обізнаності та усвідомлення ним, що надане ним посвідчення водія, має ознаки підробки, є хибними, з огляду на наступне.

Як вбачається з інформаційної довідки Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області від 19.03.2020, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 15.05.2004 року отримав посвідчення водія серії НОМЕР_5 категорії «В» ВРЕР №1 м. Харкова та його позбавлено права керування усіма видами транспортних засобів за ч.1 ст.130 КУпАП на підставі постанови Червонозаводського районного суду м. Харкова з 22.10.2018 до 22.10.2019 року, а його посвідчення серії НОМЕР_5 знаходиться у ТСЦ №6341 м. Харкова на зберіганні.

Вказане також підтверджується самою постановою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.10.2018 року, згідно якої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 10 200 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

Дані відомості також не заперечуються самим обвинуваченим, який пояснив, що після накладення на нього адміністративного стягнення, він сплатив штраф та наприкінці листопада 2019 року начебто прийшов до сервісного центру, в МРЕО на вул. Шевченка, 26 у м. Харкові, з метою повернути своє посвідчення, зазначивши при цьому, що не має юридичної освіти, а тому, не був обізнаний про порядок отримання водійського посвідчення.

Вказані свідчення обвинуваченого ОСОБА_7 при апеляційному розгляді справи, які не узгоджуються із наявними в справі доказами, колегія суддів розцінює критично і сприймає їх, як намагання обвинуваченого уникнути кримінальної відповідальності.

При цьому, колегія суддів враховує, що будь-яка свідома особа, маючи базовий рівень освіти, у випадку відсутності інформації, якою вона не володіє, має можливість отримати консультацію в установі, до якої вона звернулась, зокрема, у інформатора, в інформаційно-довідковому відділі Сервісного центру, де громадянам надаються безкоштовні консультації та допомога працівника сервісного центру, в межах своєї компетенції, виходячи з наявного у особи запиту.

Крім того, інформація, зокрема, щодо підстав отримання посвідчення водія після позбавлення особи права керування за ч.1 ст.130 КУпАП, міститься на офіційному сайті Головного сервісного центру МВС, на якій зазначено, що особам, позбавленим права на керування транспортними засобами за ст. 130 або/та ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, посвідчення водія повертається після обов`язкового проходження позачергового медичного огляду та складання в сервісному центрі МВС теоретичного і практичного іспитів. У разі наявності в посвідченні водія двох або більше категорій на право керування транспортного засобу теоретичний, практичний іспити складаються за вищою категорією в посвідченні водія.

Маючи базовий рівень освіти, будучи соціально адаптованою особою, яка користується інтернетом, маючи у постійному доступі мобільний телефон, який надає можливість отримати будь-яку інформацію в мережі інтернет, обвинувачений міг і повинен був дізнатись про визначену законом процедуру такого отримання. При цьому посилання обвинуваченого та його захисника на відсутність володіння обвинуваченим юридичних знань в цій сфері, жодним чином не впливає на можливість особи отримати таку інформацію будь-яким чином, зокрема, з мережі інтернет, на офіційному сайті сервісного центру або звернутись до інформаційного відділу сервісного центру, чого він, прийшовши до МРЕО, не зробив, а відразу ж, за його словами, скористався допомогою особи, на ім`я ОСОБА_12 .

Посилання захисника на той факт, що свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , будучи співробітниками патрульної поліції, під час надання ними пояснень в суді першої інстанції, самі не знали про процедуру отримання, не вказує на те, що пересічний громадянин також не може цього знати апріорі, оскільки кожен, як зазначалось вище, може у сучасному світі отримати будь-яку інформацію у будь-який спосіб, а незнання працівниками поліції вказаної процедури, лише свідчить про їх низький кваліфікаційний рівень, що не може доводити факт необізнаності обвинуваченого у цих питаннях.

До того ж, не знання Закону, не звільняє від юридичної відповідальності. Правова основа презумпції знання законодавства обов`язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Цей обов`язок закріплений в частині 1 статті 68 Конституції України. Обов`язок додержання законів передбачає і обов`язок їх знання. Тому закони повинен знати кожний. З цього положення і випливає загальновідома формула: незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, яка і міститься в частині 2 статті 68 Конституції України.

Презумпція знання законодавства поширюється тільки на закони та інші нормативно-правові акти, які доведені до відома населення у порядку встановленому законом. Згідно з частиною 3 статті 57 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права та обов`язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом є нечинними. І відповідно не можуть застосовуватись. Тому основна умова вступу нормативно-правового акту в силу, і відповідно обов`язку його знати є його офіційне оприлюднення, яке здійснюється шляхом опублікування у офіційних друкованих виданнях.

Опублікування нормативно-правового акту є юридичною підставою презумпції знання законодавства. Суть даної презумпції полягає в тому, що ніхто не може посилатись на незнання закону, якщо він був опублікований у встановленому законом порядку. Якщо нормативно-правовий акт не опубліковано, то відпадає юридична підстава презумпції знання законодавства. Таким чином існує прямий зв`язок між презумпцією знання законодавства та його офіційним опублікуванням.

При цьому, навіть якщо буде неможливо знати кожний чинний закон з кожного питання, навіть при наявності у особи значних юридичних знань, це ціна, заплачена за гарантію, що навмисне незнання не стане підставою для виправдання.

Слід зауважити, що законодавство належним чином публікується і поширюється, наприклад, закон може бути надрукований в урядовій газеті, оприлюднений через Інтернет, або надрукований в форматі, доступному для продажу населенню за доступними цінами, з законодавством іноді можна ознайомитися у визначених місцях.

В даному випадку слід врахувати, що інформація щодо порядку отримання посвідчення водія особами, після позбавлення їх права керування за ч.1 ст.130 КУпАП, міститься на офіційному сайті Головного сервісного центру МВС, а також вказану інформацію можливо було отримати в Сервісному центрі, у інформатора, в інформаційно-довідковому відділі Сервісного центру.

Начебто скориставшись допомогою невстановленої особи, на ім`я ОСОБА_12 , в отриманні посвідчення водія, за умови якщо він дійсно скористався такою допомогою, обвинувачений не міг не розуміти, що таким чином він уникає визначеної законом процедури повернення посвідчення водія після позбавлення особи права керування, а саме - складання теоретичного та практичного іспиту та проходження позачергового медичного огляду.

Процедура отримання особою посвідчення водія встановлена Постановою Кабінету міністрів України від 09.05.1993 року №340, яка затверджує Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами.

Умови допуску до керування транспортними засобами, визначенні у п.12 вказаної постанови, де зазначається, що водії транспортних засобів підлягають обов`язковому періодичному медичному огляду в установлені строки. Факт проходження медичного огляду підтверджується дійсною на дату подання до територіального сервісного центру МВС медичною довідкою встановленого зразка. За наявності в довідці інформації про обмеження, за яких дозволяється керувати транспортними засобами, відомості про ці обмеження зазначаються в графі 12 посвідчення водія у формі кодів згідно з додатком 1.

Порядок видачі посвідчень водія та позбавлення права на керування транспортними засобами визначено у п.п.16-20 вказаної постанови.

Так, у п.16 постанови зазначено, що посвідчення водія видається особі, яка пройшла медичний огляд у порядку, установленому МОЗ, а також підготовку або перепідготовку відповідно до встановлених планів і програм та склала теоретичний, практичний іспити у територіальному сервісному центрі МВС.

Як зазначено у п.17, особи складають іспити, необхідні для одержання посвідчення водія, в територіальних сервісних центрах МВС незалежно від зареєстрованого місця проживання чи перебування. Для одержання посвідчення водія на право керування транспортними засобами відповідної категорії особа складає практичний іспит у будь-якому територіальному сервісному центрі МВС незалежно від того, в якому територіальному сервісному центрі МВС нею було складено теоретичний іспит, за умови наявності відомостей у Єдиному державному реєстрі МВС про успішне складення особою такого теоретичного іспиту, результати якого дійсні протягом одного року.

Теоретичний, практичний іспити приймаються уповноваженими працівниками територіальних сервісних центрів МВС, на яких згідно з посадовими обов`язками покладено функції з прийняття іспитів для отримання права керування транспортними засобами.

При цьому, як зазначено у п.18 вказаної постанови, посвідчення водія на право керування транспортними засобами категорій А1, А, В1, В, С1, С, D1 і D видаються особам, які склали в територіальному сервісному центрі МВС теоретичний, практичний іспити, категорії ВЕ, С1Е, СЕ, D1E і DE - практичний, а на право керування трамваєм або тролейбусом - теоретичний іспити.

Під час теоретичного іспиту перевіряється знання Правил дорожнього руху та інших предметів, передбачених програмою підготовки. Під час практичного іспиту перевіряються навички керування транспортними засобами відповідної категорії.

Приймання практичного іспиту проводиться у два етапи (за винятком транспортних засобів категорій A1, A, B1, B):

Як визначено п.20 вказаної постанови, позбавлення водіїв права на керування транспортними засобами здійснюється відповідно до законодавства. Рішення суду про позбавлення права на керування транспортними засобами, яке набрало законної сили, протягом трьох робочих днів із моменту його отримання/винесення надсилається посадовою особою Національної поліції до територіального сервісного центру МВС за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, зазначеної в цьому рішенні. Доступ до судових рішень за умов технічної реалізації може забезпечуватися шляхом електронної інформаційної взаємодії між Єдиним державним реєстром судових рішень і Єдиним державним реєстром МВС.

Повернення посвідчень водія особам, позбавленим права на керування транспортними засобами (крім осіб, позбавлених права на керування транспортними засобами за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення), здійснюється після складення теоретичного і практичного іспитів. У разі коли в посвідченні водія зазначено дві або більше категорій на право керування транспортними засобами теоретичний, практичний іспити складаються за вищою із категорій, зазначених у посвідченні водія, що повертається.

Особам, позбавленим права на керування транспортними засобами за керування такими засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, посвідчення водія повертається після обов`язкового проходження позачергового медичного огляду та складення теоретичного і практичного іспитів з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту.

Вилучені посвідчення водія зберігаються у територіальному сервісному центрі МВС за місцем проживання осіб, зазначеним у судовому рішенні про позбавлення права на керування транспортними засобами.

Якщо посвідчення водія, яке вилучено в особи, позбавленої права на керування транспортними засобами, на момент її звернення знищено або втрачено, такій особі видається нове посвідчення водія (зокрема в електронній формі без виготовлення його на бланку) після складення теоретичного і практичного іспитів з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту.

В даному випадку, обвинувачений ОСОБА_7 був усвідомлений, що його позбавлено права керування транспортними засобами за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а саме за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, який складав за результатом огляду за допомогою приладу DRAGER - 1,79% проміле.

При цьому, ОСОБА_7 медичний огляд в установленому законом порядку не проходив та не складав теоретичний та практичний екзамени, тобто, не поновив в установленому законом порядку своє право керування транспортним засобом та не отримав в установленому законом порядку посвідчення водія.

До того ж, особа, на ім`я ОСОБА_12 , допомогою якого скористався обвинувачений, якщо він дійсно скористався такими послугами, при зустрічі з ним, в розмові, не зазначала, що являється повноважною та компетентною особою Сервісного центру, якій законом надано таке право, у зв`язку з професійною чи службовою діяльністю, складати, видавати чи посвідчувати такого роду документи, враховуючи, що обвинувачений його знав як знайомого, з яким займався спортом, тобто, відомостей, які б свідчили що особа, на ім`я ОСОБА_12 є саме працівником сервісного центру, у ОСОБА_7 не було, що свідчить про те, що він усвідомлював, що таким чином звертається до некомпетентної особи, яка не має права в передбаченому законом порядку, видавати такі посвідчення і отримане ним у такий спосіб водійське посвідчення є завідомо підробленим, оскільки в установленому законом порядку, для поновлення свого права керування транспортними засобами, ОСОБА_7 не звертався.

Об`єднаною палатою Верховного Суду в постанові від 05.09.2022 у справі № 310/3772/20 надано правовий висновок щодо відсутності складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1, 4 ст. 358 КК України з огляду на визначення поняття «офіційний документ» в розумінні примітки до ст. 358 КК України.

Отже, виконуючи приписи ч. 4 ст. 442 КПК України, Об`єднана палата надала такі висновки щодо застосування норм права.

Офіційним документом може бути лише той документ, який відповідає всім характеристикам (ознакам), передбаченим приміткою до ст. 358 КК. Одна з обов`язкових характеристик офіційного документу стосується особи, що може складати, видавати чи посвідчувати певний документ із указаною у примітці до ст. 358 КК України інформацією. Такою особою може бути, зокрема, громадянин, в тому числі самозайнята особа, - однак лише у разі, якщо він (вона) має право складати, видавати чи посвідчувати документ у зв`язку з його (її) професійною чи службовою діяльністю.

Особа, на ім`я ОСОБА_12 , послугами якої начебто скористався ОСОБА_7 , такою особою, яка має право складати, видавати офіційний документ такого зразку, не є, а тому, це доводить ту обставину, що обвинувачений усвідомлював, що звертається не до уповноваженої особи і не законним шляхом отримує водійське посвідчення.

Пред`являючи отримане незаконним шляхом посвідчення, ОСОБА_7 усвідомлював суспільно-небезпечний характер свого діяння та передбачав його суспільно небезпечні наслідки, тобто, діяв з прямим умислом, використавши завідомо підроблений документ при наданні його працівникам поліції, а тому, в його діях наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України.

Посилання захисника обвинуваченого на висновок експерта, згідно якого посвідчення водія, серійний номер НОМЕР_1 , бланк серії НОМЕР_1 , видане 12.04.2014 центром ДАІ на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідає за способами друку та спеціальними елементами захисту бланкам аналогічних документів та не має ознак підробки, не свідчить про те, що воно не є підробленим, оскільки додатково, експерт зазначив, що відсутність ознак змін первинного змісту ще не свідчить про те, що первинний зміст зазначеного документа зміни не вносились, що пояснюється специфікою виготовлення наданого на експертизу бланку посвідчення водія на пластиковій основі та способу нанесення на нього індивідуальної інформації.

Пред`явлене ОСОБА_7 працівникам поліції посвідчення водія з серійним номером НОМЕР_1 видане 12.04.2014 Центром ДАІ 6302 на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , містить недостовірні дані щодо особи, на яку воно зареєстроване, а також невідповідність дати отримання ОСОБА_7 посвідчення, враховуючи, що на посвідченні зазначена дата 12.04.2014 року, проте, виходячи з часу отримання ОСОБА_7 цього посвідчення, воно ним отримано наприкінці 2019 року у невстановленої особи, начебто на ім`я ОСОБА_12 і це посвідчення містить ознаки підробки, оскільки під час перевірки працівниками поліції було з`ясовано, що вказане посвідчення видане на ім`я ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до того ж, посвідчення має встановлену категорію «В1,В,С1,С» , право на яку, ОСОБА_7 не отримував, оскільки попереднє його посвідчення містило лише право на керування автомобілем категорії «В».

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції надано невірну оцінку показанням обвинуваченого ОСОБА_7 та наявним в справі письмовим доказам, що призвело до безпідставного виправдання ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні за ч.4 ст.358 КК України.

Положеннями статей 91, 92 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно статті 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Аналізуючи характер незаконних дій обвинуваченого, який керував транспортним засобом з використанням підробленого водійського посвідчення, при цьому, розуміючи, що отримане воно поза встановленої законом процедури його отримання, яка крім іншого, передбачає і отримання знань правил дорожнього руху, а також практичних знань щодо керування транспортним засобом, які повинні бути перевірені належним чином під час проходження іспиту, тим самим створював реальну небезпеку для життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху, колегія суддів вважає, що в даному випадку, надані органом обвинувачення докази «поза розумним сумнівом» доводять вину ОСОБА_7 у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.4 ст.358 КК України.

Колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими посилання ОСОБА_7 на те, що він був необізнаний щодо незаконного характеру походження водійського посвідчення, оскільки його доводи спростовуються належними, допустимими та достатніми доказами, отриманими у порядку встановленому кримінальним процесуальним кодексом України, які дають суду апеляційної інстанції усі підстави вважати достовірними встановленими обставинами, що були зазначені в обвинувальному акті, а також повністю доведеною винуватість ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України.

А отже, за таких обставин, відповідно до вимог до п. 3 ч. 1 ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції.

При призначенні ОСОБА_7 покарання колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься, відповідно до ст.12 КК України, до кримінальних проступків, особу обвинуваченого, який є уродженцем м. Харкова, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , не одружений, раніше не судимий, на спецобліках у лікарів не перебуває, п має на утриманні неповнолітніх дітей, обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, апеляційним судом не встановлено.

Відповідно до ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виправлення, як мета покарання це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченим законом заходами примусу. Виправлення засудженого це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору, виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті Основної частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 25.10.2003 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Враховуючи, дані про особу, а також з огляду на конкретні обставини кримінального провадження, а також враховуючи позицію сторони обвинувачення та сторони захисту, викладені в апеляційній скарзі та запереченні захисника, колегія суддів приходить до висновку про необхідність визначення ОСОБА_7 покарання, в межах санкцій ч.4 ст. 358 КК України, а саме у виді 1 (одного) року обмеження волі.

Крім того апеляційний суд враховує положення ст.49 КК України, згідно з якими особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки:

1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі;

2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Як встановлено апеляційним судом, кримінальне правопорушення ОСОБА_7 було вчинене 06.03.2020 року, у зв`язку з чим на теперішній час закінчились строки давності, передбачені ст.49 КК України, а тому, станом на час апеляційного розгляду та день ухвалення апеляційним судом вироку закінчився трирічний строк притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності, передбачений п.2 ч.1 ст.49 КК України.

Згідно з матеріалами справи, ОСОБА_7 не ухилявся від органу досудового розслідування та суду, а також відсутні відомості про вчинення ним іншого злочину, тому строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за злочин не зупинявся та не переривався.

Також колегією суддів встановлено, що ОСОБА_7 не звертався з клопотанням про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України.

Згідно з ч.8 ст.284 КПК України звільнення особи від кримінальної відповідальності можливо тільки за її згодою та на підставі відповідного клопотання.

За відсутності відповідного клопотання, а також згоди обвинуваченого на застосування щодо нього положень ст.49 КК України, суд вправі звільнити особу лише від покарання на підставі ч.5 ст.74 КК України.

Встановивши вищезазначені обставини, колегія суддів вважає за необхідне звільнити ОСОБА_7 на підставі п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Відтак, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню із постановленням нового вироку.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, п.3 ч.1 ст.407, ч.2 ст.409, 418, п.2 ч.1 ст. 420, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора, - задовольнити

Виправдувальний вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 20.11.2024 року по справі щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачувався за ч.4 ст.358 КК України та виправданий судом на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України, тобто у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, - скасувати та ухвалити новий вирок.

Визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України та призначити йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

Звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі п.2 ч.1 ст. 49 та ч.5 ст.74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в частині постановленого вироку, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді :

___________ _____________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4