УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2025 року

м. Київ

справа № 522/13062/23

провадження № 51-841 cк 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2025 року стосовно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,

встановив:

За вироком Приморського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2023 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років; ОСОБА_4 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч.4 ст. 70 КК зараховано не відбуту частину покарання за вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 09 червня 2023 року та остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Відповідно до ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановлений іспитовий строк 3 роки.

Вирішено питання щодо цивільного позову, долі речових доказів та процесуальних витрат.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2025 року вирок Приморського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2023 року скасовано в частині визнання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, за епізодом від 21 червня 2023 року.

Кримінальне провадження стосовно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 185 КК за епізодом від 21 червня 2023 року, на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК закрито у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Цією ж ухвалою вирок Приморського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2023 року змінено в частині цивільного позову. В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Відповідно до обставин, встановлених судом, ОСОБА_5 разом із ОСОБА_4 в період дії воєнного стану, 21 червня 2023 року, приблизно о 15:20, перебуваючи за адресою:вул. Фонтанська дорога, 47-Б, м. Одеса, за попередньою змовою між собою, умисно, з корисливих мотивів проникли до сховища зберігання кабелів діючих ліній зв`язку, де за допомогою садових ножиць відрізали фрагмент кабелю марки ТПП 100х2х0,4 довжиною 4 м, фрагмент кабелю марки ТПП 10х2х0,4 довжиною 23 м, фрагмент кабелю марки ТПП 30х2х0,4 довжиною 11 м.

Після вказаних дій, покинули місце вчинення кримінального правопорушення, завдавши матеріальний збиток АТ «Укртелеком» на загальну суму 1 988 гривень 45 копійок (без урахування ПДВ).

Крім того, ОСОБА_5 , 19 травня 2023 року, приблизно о 19:49, перебуваючи за адресою: вул. Сегедська, 23 в м. Одеса, реалізуючи умисел на таємне викрадення чужого майна, проник до телекомунікаційного колодязю, звідки демонтував кабель марки ТПП еп 200х2х0,4 довжиною 0,035 км, чим завдав матеріальний збиток АТ «Укртелеком» в розмірі 11 855 гривень 20 копійок (без урахування ПДВ).

Не погодившись з рішенням суду апеляційної інстанції, прокурор звернулася до суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На думку прокурора, апеляційний суд, перевіряючи законність вироку місцевого суду щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 безпідставно не перекваліфікував дії засуджених за епізодом від 21 червня 2023 року на ч. 1 ст. 162 КК, не застосував закон про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню, що потягнуло за собою незаконне закриття кримінального провадження на підставі п. 4-1 ч. 1 ст.284 КПК за вказаним епізодом та призвело до уникнення вказаними особами кримінальної відповідальності за скоєний ними злочин.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши долучену до скарги копію судового рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому, згідно зі ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

З матеріалів провадження за скаргою вбачається, що судовий розгляд судом першої інстанції був проведений в порядку передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, а в апеляційній скарзі не оспорювалися фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення встановлені судом першої інстанції, доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинувачених, тому апеляційний суд не переглядав оскаржений вирок у цій частині.

Що стосується вимог касаційної скарги прокурора про неправильне застосування судом апеляційної інстанції закону України про кримінальну відповідальність відносно ОСОБА_4 ОСОБА_5 за епізодом від 21 червня 2023 року, слід зазначити таке.

З оскаржуваного рішення вбачається, що дії обвинуваченого ОСОБА_5 місцевий суд кваліфікував за ч. 4 ст. 185 КК - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), яка поєднана з проникненням у інше приміщення, вчинена в умовах воєнного стану, та за ч. 4 ст. 185 КК - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, за попередньою змовою групою осіб, яка поєднана з проникненням у інше приміщення, вчинена в умовах воєнного стану.

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 кваліфікував за ч. 4 ст. 185 КК - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), за попередньою змовою групою осіб, яка поєднана з проникненням у інше приміщення, вчинена в умовах воєнного стану.

Висновок про доведеність винуватості ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, місцевий суд зробив враховуючи, що обвинувачені в повному обсязі визнали свою вину у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК з`ясувавши можливість розгляду справи в порядку скороченого провадження та роз`яснивши наслідки такого розгляду, дійшов висновку про недоцільність дослідження доказів, обмежившись лише характеризуючими обвинувачених матеріалами, наданими прокурором.

Переглянувши вирок, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги прокурора в частині призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , клопотанням обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та їх захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про закриття кримінального провадження і ухвалив мотивоване рішення, яким на підставі ст. 417, п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК закрив кримінальне провадження стосовно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за епізодом крадіжки від 21 червня 2023 року, оскільки втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, а вирок місцевого суду в цій частині - скасував, в іншій частині вирок залишив без змін.

Так, на час розгляду апеляційного провадження набув чинності Закон України № 3886-IX від 18 липня 2024 року «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», яким було внесено зміни до ст. 51 КУпАП.

Зокрема, у ст. 51 КУпАП, якою передбачена відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підвищена верхня межа вартості майна, викрадення якого охоплюється цим положенням, до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постанові від 07 жовтня 2024 року (справа № 278/1566/21, провадження 51-2555кмо24) дійшла висновку про те, що Закон № 3886?IX, яким унесені зміни до ст. 51 КУпАП, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст. 5 КК України для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 51 КУпАП. Зміни, внесені Законом № 3886?IX, мають зворотну дію в часі. У ході з`ясування, чи перевищує вартість викраденого розмір, визначений ст. 51 КУпАП, має братися до уваги розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, установлений на час вчинення правопорушення, з урахуванням положень п. 5 підрозділу 1 розділу ХХ та п.п. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV Податкового кодексу України.

Питання, що виникають у кримінальних провадженнях у зв`язку з набуттям чинності Законом № 3886?IX, вирішуються судами за правилами, передбаченими для випадків, коли втратив чинність закон, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння.

Відповідно до Податкового кодексу України та Закону № 3886-IX вартість викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК у 2022 році становила 2481 гривню, а в 2023 році - 2684 гривні.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що вироком місцевого суду ОСОБА_5 визнано винним у вчинені двох епізодів крадіжки в умовах воєнного стану, які мали місце: 21 червня 2023 року - заподіяна матеріальна шкода у розмірі 1988 грн; 19 травня 2023 року - заподіяна матеріальна шкода у розмірі 11 855,20 грн; та ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні крадіжки в умовах воєнного стану, яка мала місце 21 червня 2023 року - заподіяно матеріальна шкода у розмірі 1988 гривень.

Оскільки вартість викраденого майна ОСОБА_5 та ОСОБА_4 по епізоду від 21 червня 2023 року не перевищує вище вказаних двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, то відповідно ці їх діяння не містять ознак злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК.

За приписами п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Таким чином, апеляційний суд діяв відповідно до вимог ст. 417, п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК та закрив кримінальне провадження стосовно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за епізодом крадіжки від 21 червня 2023 року, оскільки втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, а вирок суду першої інстанції в цій частині - скасував.

Розглядаючи твердження прокурора ОСОБА_8 про необхідність перекваліфікації дій обвинувачених за епізодом крадіжки від 21 червня 2023 року з ч. 4 ст. 185 КК на ч. 1 ст. 162 КК, як незаконне проникнення до житла, зважаючи на спосіб вчинення крадіжки, колегія суддів апеляційного суду визнала їх безпідставними, оскільки у даному кримінальному провадженні потерпілим є АТ «Укртелеком», тобто юридична особа, тоді як потерпілим від злочину, передбаченого ст.162 КК може бути тільки фізична особа.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного суду.

До того ж констатує, щопорушення встановленого законом порядку проникнення у приміщення, яке належить на праві власності юридичній особі, не містить складу злочину, передбаченого ст. 162 КК, що спростовує доводи касаційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Якщо проникнення до житла чи іншого приміщення здійснюється з метою викрадення чужого майна шляхом крадіжки (ст. 185 КК) то додаткова кваліфікація таких дій за ст. 162 КК не потрібна, оскільки в таких випадках проникнення є кваліфікуючою обставиною (способом вказаного злочину) і враховується при визначенні санкцій за їх вчинення.

З огляду на вищезазначене, даних про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, не встановлено, а касаційна скарга сторони обвинувачення не містить переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність оскаржуваного судового рішення.

Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Відповідно до вимог кримінального процесуального кодексу, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Одеського апеляційного суду від 05 грудня 2025 року стосовно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_9 ОСОБА_2 ОСОБА_3