Номер провадження: 11-кп/813/683/25
Справа № 522/6449/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 01.05.2024 в к/п №0000179 від 22.03.2024 стосовно:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Сухе, Роздільнянського району, Одеської обл., громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, працюючого охоронцем в ТОВ «Домінік Форвард», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та призначено йому покарання у виді 1 року обмеження волі.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання, у виді обмеження волі, з випробуванням з визначенням іспитового строку тривалістю 1 рік, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_8 протягом визначеного іспитового строку такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Відповідно до вироку суду 1-ої інстанції, ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що 22.03.2024, знаходячись за адресою м. Одеса, пляж Ланжерон «зелена зона», шляхом знахідки він придбав для особистого вживання особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якого обмежено PVP, яку почав в подальшому зберігати при собі у нагрудній сумці чорного кольору, для особистого вживання, без мети збуту.

В цей же день, приблизно о 17:40 год., ОСОБА_8 , перебуваючи біля пляжу Ланжерон «зелена зона» в м. Одесі, був зупинений працівниками поліції та в ході проведення огляду місця події біля ОСОБА_8 у період часу з 19:26 год., по 19:29 год., було вилучено зіп-пакет з грудочкоподібною речовиною білого кольору, яка містить особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якого обмежено - PVP, кількісний вміст PVP становить 0, 289г., яку ОСОБА_8 незаконно придбав та зберігав при собі для особистого вживання, без мети збуту.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , не оспорюючи викладені у вироку та в обвинувальному акті фактичні обставини справи, вказує на те, що оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання не ґрунтується на вимогах кримінального закону з підстав застосування до ОСОБА_8 найсуворішої міри покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, який раніше не судимий, щиро розкаявся у вчиненому кримінальному проступку.

За таких обставин захисник ОСОБА_7 просить змінити вирок Приморського райсуду м.Одеси від 01.05.2024 та призначити ОСОБА_8 покарання у вигляді 1 року пробаційного нагляду.

Водночас, під час апеляційного розгляду, захисник ОСОБА_7 змінила свої вимоги та просила призначити ОСОБА_8 покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, який він зобов`язується сплатити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали змінену апеляційну скаргу, думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти її задоволення, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз вказаного вироку свідчить про те, що він вказаним вимогам відповідає не у повному обсязі з огляду на такі обставини.

Оскільки в апеляційній скарзі захисника не оспорюється винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального проступку та правильність кваліфікації його дій, апеляційний суд не переглядає оскаржуваний вирок в цій частині та констатує, що його дії правильно кваліфіковані судом за ч. 1 ст. 309 КК України, як незаконне придбання, зберігання психотропних речовин без мети збуту.

Що стосується доводів захисника відносно призначеного обвинуваченому покарання, колегія суддів зауважує на наступному.

Частина 2 ст. 50 КК України встановлює, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення і усвідомлення винною особою необхідності її понести, а з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи і попередження нових злочинів.

Санкція інкримінованого ОСОБА_8 кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, передбачає покарання у виді штрафу від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до двох років, або пробаційного нагляду на строк до п`яти років, або обмеження волі на той самий строк.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 у виді обмеження волі, судом 1-ої інстанції було враховано суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення та відомості про особу обвинуваченого, ту обставину, що він до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, вчинив кримінальний проступок.

Відповідно до ст. 66 КК України, обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, суд першої інстанції визнав щире каяття.

Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого судом встановлено не було.

З урахування вказаних вище обставин, суд 1-ої інстанції прийшов до висновку про те, що покарання за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, у виді обмеження волі із застосуванням приписів ст.ст. 75, 76 КК України буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним інших кримінальних правопорушень.

Однак, на переконання апеляційного суду, призначаючи таке покарання, суд 1-ої інстанції, не в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України, оскільки залишив поза увагою ряд обставин, що мають значення під час призначення покарання, та не зазначив переконливих мотивів, чому неможливо досягти мети покарання в разі призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, передбаченого санкцією інкримінованої статті.

Так, у ч. 2 ст. 65 КК України встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення (Постанова Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 298/95/16-к, провадження № 51-2501 км 18).

Колегія суддів також враховує ту обставину, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Водночас, поняття суддівського розсуду або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Апеляційний суд окремо зауважує на тому, що ОСОБА_8 офіційно працевлаштований, що дає підстави стверджувати про можливість виконання призначеного судом покарання у виді штрафу.

Більш того, в судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_8 запевнив колегію суддів, що спроможний сплатити штраф, у разі його призначення, в найкоротший термін.

Наведені обставини судом 1-ої інстанції враховано не було, а було призначено найсуворіше покарання, передбачене санкцією інкримінованої статті у виді обмеження волі, що в даному конкретному випадку та з огляду на викладені вище обставини є занадто суворим.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами сторони захисту та констатує, що за таких обставин, призначене ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, що є підставою для зміни оскаржуваного вироку.

Вирішуючи питання про призначення покарання за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України апеляційний суд враховує тяжкість кримінального проступку у сукупності із щирим каяттям обвинуваченого у його вчиненні, відомості про його особу, який працевлаштований, має місце реєстрації та проживання, раніше не судимий, наявність обставин, які пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку про те, що покарання за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, у виді штрафу у розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян буде достатнім для виправлення обвинуваченого та відповідатиме принципам індивідуалізації та справедливості покарання.

З наведених підстав, а також приймаючи до уваги те, що інститут звільнення від покарання з випробуванням не підлягає застосуванню при призначення покарання у виді штрафу, з резолютивної частини вироку підлягає виключенню абз. 2 та 3 щодо застосування до ОСОБА_8 положень ст.ст. 75, 76 КК України.

Відповідно до припису п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Згідно із ч. 2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

За приписами ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Підсумовуючи все вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги захисника та відповідної зміни вироку суду, в частині призначення покарання, із мотивів, викладених апеляційним судом вище.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407-409, 414, 419, 424, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 01.05.2024, яким ОСОБА_8 визнано винуватими у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України - змінити, в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_8 покарання за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України у виді у виді штрафу у розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 34 000 грн.

Виключити з резолютивної частини вироку абзац 2 та 3 щодо застосування ст.ст. 75, 76 КК України.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4