Номер провадження: 11-сс/813/1929/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 25.11.2024 року про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні №0002384 від 22.11.2024 року, щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Біляївка Біляївського району Одеської області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, маючого двох неповнолітніх дітей, працюючого дільничним офіцером поліції сектору дільничних, офіцерів поліції відділу превенції Одеського РУП № 2 ГУНП в Одеській області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України,

встановив:

Другим слідчим відділом ТУ ДБР у м. Миколаєві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0002384 від 22.11.2024 року за підозрою ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України, скоєного за наступних обставин.

Досудовим розслідуванням встановлено, що наказом начальника Головного управління Національної поліції в Одеській області № 694 о/с від 10.05.2024 капітана ОСОБА_9 призначено на посаду дільничного офіцера поліції сектору дільничних, офіцерів поліції відділу превенції Одеського РУП № 2 ГУНП в Одеській області.

Відповідно до ст. ст. 19, 68 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», ч. 3 ст. 18 КК України, органи Національної поліції віднесені до правоохоронних органів, а ОСОБА_9 перебуваючи на посаді дільничного офіцера поліції сектору дільничних, офіцерів поліції відділу превенції Одеського РУП № 2 ГУНП в Одеській області, в спеціальному службовому званні капітана є службовою особою правоохоронного органу.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію» (далі Закон), Національна поліція України це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Статтею 2 Закону передбачено, що завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах, зокрема охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, а також протидії злочинності.

Згідно з ст. 3 Закону, у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Крім того, ст. 8 Закону передбачено, що поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Під час дії воєнного стану поліція діє згідно із призначенням та специфікою діяльності з урахуванням тих обмежень прав і свобод громадян, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, що визначаються відповідно до Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Також відповідно до ст. 18 Закону, поліцейський зобов`язаний, зокрема неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; поважати і не порушувати прав і свобод людини.

У ст. 19 Закону зазначено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські, поміж іншого, несуть кримінальну відповідальність відповідно до закону.

Служба в поліції, відповідно до ст. 59 Закону України «Про Національну поліцію», є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про Державне бюро розслідувань» Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 216 КПК України слідчі органів державного бюро розслідувань здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень вчинених працівником правоохоронного органу.

Проте, незважаючи на обізнаність з вимогами наведених вище нормативно-правових актів, ОСОБА_9 , будучи працівником правоохоронного органу співробітником Національної поліції України, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій вчинив кримінальне правопорушення, що полягало у посяганні на життя працівників правоохоронного органу за наступних обставин.

Встановлено, що у провадженні Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одеса) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, перебуває кримінальне провадження № 0000073 від 07.08.2024 за ознаками ч. 5 ст. 426-1, ч. 3 ст. 368 КК України, до групи слідчих у вказаному кримінальному провадженні включені всі слідчі (старші слідчі, старші слідчі в особливо важливих справах) Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одеса) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, зокрема старший слідчий ОСОБА_10 та старший слідчий в ОВС ОСОБА_11 .

Крім того, старшим слідчим в ОВС Другого слідчого відділу (з дислокацією у м.Одеса) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Миколаєві, ОСОБА_12 21.11.2024 за вих. № 16-05-51130-24 надано доручення у порядку ст.ст. 40, 41 КПК України начальнику Другого Оперативного відділу (з дислокацією у м.Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, щодо участі у проведенні слідчих дій в рамках кримінального провадження №0000073 від 07.08.2024 за ознаками ч. 5 ст. 426-1, ч. 3 ст. 368 КК України, які заплановано на 21.11.2024 року.

Таким чином службові особи Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, проводячи (приймаючи участь) слідчі дії у кримінальному провадженні № 0000073 від 07.08.2024 за ознаками ч. 5 ст. 426-1, ч. 3 ст. 368 КК України, виконували свої службові обов`язки.

В подальшому, 21.11.2024 року, близько 19:30 год., на території м. Біляївка Одеського району Одеської області затримано у порядку ст. 208 КПК України громадянина України ОСОБА_13 та в ході проведення невідкладних слідчих дій встановлено, що відношення до вчинення кримінального правопорушення може мати ОСОБА_9 , а за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 , можуть перебувати речі та документи, які мають значення для досудового розслідування кримінального правопорушення та врятування яких є необхідним для встановлення всіх обставин кримінального правопорушення та притягнення до відповідальності винних осіб.

Враховуючи вищевикладене, близько 23:00 год. до місця проживання ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 , з метою проведення невідкладних слідчих дій прибули службові особи Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, а саме: заступник начальника Другого оперативного відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_14 , старший оперуповноважений Другого оперативного відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_15 , оперуповноважений Другого оперативного відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_16 , оперуповноважений Другого оперативного відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_17 , старший слідчий в ОВС Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_11 , старший слідчий Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_10 та громадяни України ОСОБА_18 , ОСОБА_19 у якості понятих.

Перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , вищевказані службові особи Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, встановили, що за вказаною адресою відсутні будь-які особи та у період час з 23:00 по 00:20 здійснили неодноразові телефонні дзвінки на номер мобільного телефону ОСОБА_9 НОМЕР_1 з повідомленням про необхідність прибуття за місцем проживання та участі у проведення слідчих дій, які ОСОБА_9 ігнорував та повідомляв неправдиві відомості щодо свого місцезнаходження з метою ввести в оману службових осіб правоохоронних органів та перешкодити проведенню слідчих дій.

У зв`язку з вищевикладеним, наявністю реальної небезпеки знищення майна, яке має значення для досудового розслідування, старшим слідчим Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_10 о 23:30 год. прийнято рішення про проведення невідкладного обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , по місцю проживання ОСОБА_9 , у зв`язку з чим розпочато безперервний відеозапис, повідомлено підстави та мету проведення слідчої дії.

В подальшому, в процесі проведення обшуку до місця здійснення слідчої дії за адресою: Одеська область, Одеський р-н., м. Біляївка, вул. Південна, 47, прибув ОСОБА_9 , якому старшим слідчим Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_10 повідомлено, що він є службовою особою правоохоронного органу, підстави та мету проведення слідчої дії.

Проте, незважаючи на обізнаність щодо законних дій службових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, та усвідомлення протиправності своїх дій, у ОСОБА_9 раптово виник умисел на здійснення протиправних дій, спрямованих на припинення обшуку його житла, із застосуванням до працівників правоохоронного органу, з мотивів виконання ними своїх службових обов`язків, протиправного насильства із використанням вогнепальної зброї, у тому числі через вилучення слідчим належного йому мобільного телефону.

Реалізуючи свій протиправний умисел, спрямований на перешкоджання будь-яким чином проведенню законної слідчої дії працівниками правоохоронного органу, з мотивів виконання ними службових обов`язків, ОСОБА_9 , перебуваючи на кухні домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , будучи в повній мірі повідомленим про проведення слідчої дії уповноваженими службовими особами правоохоронного органу та необхідністю підкорятися їх законним вимогам, знаючи про наявність у приміщенні вогнепальної зброї, 22.11.2024 року, приблизно о 00:21 год., у процесі конфлікту зі службовими особами Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, підійшов до однієї з шухляд шафи та правою рукою дістав наявний там самозарядний ОСОБА_20 закріплений за ним у якості табельної зброї та направив його в бік службових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, пред`явивши незаконну вимогу повернути вилучений у нього мобільний телефон та залишити місце проведення слідчої дії.

З метою демонстрації серйозності своїх намірів та готовності застосувати вогнепальну зброю відносно учасників обшуку, приблизно о 00:22, ОСОБА_9 , тримаючи самозарядний ОСОБА_20 у правій руці, здійснив взвод затвору, досилаючи патрон у ствол пістолету, таким чином приводячи вогнепальну зброю до бойового положення.

Далі, ОСОБА_9 , усвідомлюючи, що його дії не призвели до очікуваного результату, та його незаконні вимоги не виконано слідчим та іншими працівниками правоохоронного органу, вирішив вчинити умисне вбивство працівників правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цими працівниками службових обов`язків, а саме заступника начальника Другого оперативного відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_14 , старшого оперуповноваженого Другого оперативного відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_15 , оперуповноваженого Другого оперативного відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_16 , оперуповноваженого Другого оперативного відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_17 , старшого слідчого в ОВС Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_11 та старшого слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР у м. Миколаєві

ОСОБА_10 реалізації свого умислу на умисне вбивство вказаних працівників правоохоронного органу, що виник раптово у ході вказаного конфлікту, ОСОБА_9 , усвідомлюючи суспільну небезпечність свого діяння та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, діючи протиправно, з мотивів виконання вказаними працівниками своїх службових обов`язків, з метою позбавлення їх життя, спрямував пістолет, який тримав у правій руці, в бік вказаних учасників обшуку з метою здійснення пострілу, усвідомлюючи, що його дії можуть призвести до їх смерті, однак його дії своєчасно припинено слідчим та іншими працівниками правоохоронного органу.

Тобто ОСОБА_9 не виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення свого злочинного умислу, спрямованого на умисне протиправне заподіяння смерті працівників ТУ ДБР у м. Миколаєві, до кінця, у зв`язку з чим злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

22.11.2024 року ОСОБА_9 затриманий органом досудового розслідування в порядку ст.ст.208, 615 КПК України.

Цього ж дня, ОСОБА_9 повідомлено його про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України, за кваліфікуючими ознаками: замах на вбивство працівника правоохоронного органу, у зв`язку із виконанням цим працівником службових обов`язків.

25.11.2024 року старший слідчий в особливо важливих справах Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одесі), ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві ОСОБА_21 , за погодженням з прокурором відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 , звернувся із клопотанням про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строком на 60 днів, без визначення застави.

Клопотання мотивоване тим, що в ході досудового розслідування кримінального провадження встановлено наявність ризиків, які обґрунтовують застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а саме: переховування підозрюваного від органу досудового розслідування, суду; знищення, приховання або спотворення речових доказів, в яких наявні відомості стосовно вчинення кримінального правопорушення; здійснення незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, а також вчинення іншого кримінального правопорушення.

Оскарженою ухвалою слідчого судді частково задоволено клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 , відмовлено у задоволенні клопотань ОСОБА_22 , ОСОБА_23 про взяття особи на поруки, та обрано підозрюваному ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком до 15 січня 2025 року включно, без визначення розміру застави.

Цією ж ухвалою, доручено Одеській обласній прокуратурі провести перевірку заявлених захисниками ОСОБА_7 та ОСОБА_24 обставин порушення норм КПК України, застосування насильства до підозрюваного ОСОБА_9 під час його затримання.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на обґрунтованість підозри ОСОБА_9 у вчиненні злочину та доведеність існування ризиків, передбачених ст.177 КПК, а саме переховування підозрюваного від органу досудового розслідування, суду, незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, а також перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; врахувавши вагомість наявних доказів про підозру останнього у вчиненні злочину, суспільно-небезпечний характер вчинення кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує останньому у разі визнання його винуватим, особу підозрюваного, слідчий суддя дійшов висновку про необхідність застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_9 .

Крім того, щодо клопотань ОСОБА_22 та ОСОБА_23 про взяття ОСОБА_9 на поруки, то слідчий суддя врахував неявку вказаних поручителів до судового засідання для підтримання поданих ними клопотань, а також зазначив, що з огляду на встановленні в судовому засіданні ризики та обставини інкримінованих підозрюваному протиправних дій, застосування такого запобіжного заходу як особиста порука на даній стадії кримінального провадження не відповідатиме потребам, меті та завданням відповідного заходу, за таких обставин слідчий суддя дійшов висновку, що особиста порука з огляду на встановлені ризики є недостатнім запобіжним заходом, який може забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просить скасувати її та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про обрання підозрюваному ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, негайно звільнити ОСОБА_9 та встановити йому такі обов?язки: прибувати за кожною вимогою до суду, слідчого, прокурора; не відлучатися з Одеської області без дозволу слідчого, прокурора, суду; повідомляти суд, слідчого про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; утриматися від спілкування зі свідками, потерпілими; здати на зберігання свій паспорт для виїзду за кордон.

Захисник вказує про необґрунтованість підозри, недоведеність ризиків та не врахування особи підозрюваного, який має міцні соціальні зв`язки.

Захисник наполягає на тому, ОСОБА_9 не вчиняв інкримінованого йому злочину, оскільки захищав себе, матір та своє майно. На думку сторони захисту, саме в діях працівників ДБР вбачається склад злочинів, передбачених ст.162 КК України (незаконний обшук) та ст.146 КК України (незаконне позбавлення волі).

Захисник наполягає на тому, що обшук працівниками ДБР проведено незаконно, без ухвали слідчого судді, а також проведено незаконне затримання ОСОБА_9 , що не було враховано слідчим суддею.

Крім того, захисник просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, посилаючись на те, що повний текст оскарженої ухвали від 25.11.2024 року було проголошено 28.11.2024 року та вручено близько 17:30 год., тобто після закінчення робочого часу. Тому без ознайомлення із повним текстом ухвали захисник був позбавлений можливості подати апеляційну скаргу.

Крім того, захисник просить під час апеляційного розгляду:

-переглянути відеозапис обшуку від 21.11.2024/22.11.2024 року;

-повторно допитати свідків обшуку: ОСОБА_25 та ОСОБА_26 .

До початку апеляційного розгляду захисником ОСОБА_7 подані доповнення до апеляційної скарги, в яких він зазначає додаткові мотиви незаконності оскарженої ухвали.

Іншими учасниками кримінального провадження ухвала слідчого судді оскаржена не була.

З урахуванням заявленого в апеляційній скарзі клопотання про розгляд скарги за участю підозрюваного ОСОБА_9 , ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.12.2024 року постановлено розгляд апеляційної скарги захисника провести об 11:00 год. 16.12.2024 року в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом та ДУ «Одеський слідчий ізолятор» за участю підозрюваного ОСОБА_9 .

Однак, в означену дату та час встановити відео конференційний зв`язок з ДУ «Одеським слідчим ізолятором» не надалось можливим, внаслідок відсутності електропостачання у вказаній установі.

У судовому засіданні захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , враховуючи встановлену внаслідок об`єктивних незалежних від суду причин неможливості проведення відео конференції з установою, де утримується під вартою підозрюваний, не наполягали на обов`язковій участі ОСОБА_9 під час розгляду апеляційної скарги.

За таких обставин, судове засідання проведено за відсутності підозрюваного ОСОБА_9 , однак за участю його захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Заслухавши суддю-доповідача; пояснення захисників, які підтримали апеляційну скаргу та просять її задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали судового та кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; апеляційний суд дійшов до висновку про таке.

Щодо клопотання захисника про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Частина 1 ст. 24 КПК України (далі КПК) передбачає, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку передбаченому цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КПК, поновленню, за клопотанням заінтересованої особи, підлягає строк, пропущений із поважних причин.

Відповідно до положень ст. 395 КПК, апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Відповідно до ч.3 ст.395 КПК, для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення. Якщо ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, або якщо вирок було ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, в порядку, передбаченому статтею 382 цього Кодексу, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що відповідно до журналу судового засідання від 25.11.2024 року, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, у судовому засіданні були присутніми: прокурор, підозрюваний ОСОБА_9 та захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_24 . Цього ж дня слідчим суддею було проголошено резолютивну частину ухвали, копія якої вручена всім учасникам кримінального провадження (а.п.158-159, 160, 175).

Проголошення повного тексту ухвали слідчого судді призначено на 28.11.2024 року.

Цього ж дня, 28.11.2024 року, захисник ОСОБА_7 отримав повний текст ухвали слідчого судді.

01.12.2024 року, що припадає на вихідний день, захисником ОСОБА_7 через систему «Електронний суд» подано апеляційну скаргу на ухвалу слідчого судді від 25.11.2024 року, яка була зареєстрована апеляційним судом наступного за ним робочого дня, а саме 02.12.2024 року.

З урахуванням викладеного, колегія суддів звертає увагу, що оскільки п`ятий день оскарження ухвали слідчого судді від 25.11.2024 року припадав на 30.11.2024 року, що є вихідним днем, тому останнім днем подання апеляційної скарги є наступний робочий день, а саме 02.12.2024 року.

Приймаючи до уваги, встановлені колегією суддів обставини, клопотання захисника ОСОБА_7 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді задоволенню не підлягає, оскільки вказаний строк захисником фактично не пропущений, тому поновлення не потребує.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Питання, які слідчий суддя повинен вирішити при застосуванні відносно особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначені змістом ст.ст. 177, 178, 183 КПК.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Колегія суддів вважає, що слідчий суддя дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ст.348 КК України, врахував суспільно-небезпечний характер вчинення кримінального правопорушення, тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваному в разі визнання його винуватим, а також наявність ризиків, які дають підстави вважати, що підозрюваний, перебуваючи на свободі, може переховуватись від органу досудового розслідування/суду; здійснювати незаконний вплив на свідків у кримінальному провадженні, а також перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Із викладеного вбачається, що слідчий суддя, приймаючи рішення про доцільність застосування щодо ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування такого запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання, в зв`язку з відсутністю достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам дієво запобігти існуючим ризикам.

Щодо наявності обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, колегією суддів встановлено таке.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Аналогічна правова позиція ЄСПЛ відображена у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, в якому також зазначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 року ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

В рішенні ЄСПЛ «Ферарі-Браво проти Італії», Суд зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року ЄСПЛ зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Таким чином, відповідно до практики ЄСПЛ, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

З матеріалів судового провадження вбачається, що Другим слідчим відділом (з дислокацією у м. Одеса) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000073 від 07.08.2024 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.426-1, ч.3 ст.368 КК України.

В клопотанні слідчого зазначено, у ході проведення досудового розслідування та проведення невідкладних слідчих дій у вказаному кримінальному провадженні, встановлено можливу причетність до нього ОСОБА_9 , а також те, що за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_1 , можуть перебувати речі та документи, які мають значення для досудового розслідування кримінального правопорушення, врятування яких є необхідним для встановлення всіх обставин кримінального правопорушення та притягнення до відповідальності винних осіб.

Згідно клопотання, у зв`язку наявністю реальної небезпеки знищення майна, яке має значення для досудового розслідування, старшим слідчим Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР у м. Миколаєві ОСОБА_10 21.11.2024 року прийнято рішення про проведення невідкладного обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , по місцю проживання ОСОБА_9 , у зв`язку з чим було розпочато проведення обшуку за вищевказаною адресою.

Проведення вказаної процесуальної дії підтверджується протоколом обшуку від 21.11.2024 року (а.с.133-134).

Із повідомлення про підозру вбачається, що інкриміновані ОСОБА_9 протиправні дії, за версією органу досудового розслідування, були скоєні саме під час проведення вказаного обшуку.

Проте, за висловленою в судовому засіданні протилежною версією захисників, ОСОБА_9 не вчиняв у зазначені клопотанні дату та час жодних протиправних дій, тому, на думку сторони захисту, підозра є необґрунтованою.

З метою перевірити протилежних версій сторін кримінального провадження щодо обставин події кримінального правопорушення, та з метою підтвердження чи спростування наявності обґрунтованої підозри, за клопотаннями сторони захисту та сторони обвинувачення, колегією суддів дослідженні наявний в матеріалах судової справи диск з відеозаписами, на яких зафіксовано обставини проведення обшуку 21.11.2024/22.11.2024 року та відеозапис цього ж обшуку наданий прокурором в судовому засіданні апеляційного суду.

Переглянувши вказані відеозаписи, колегією суддів встановлено, що службовими особами Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одеса) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, в присутності понятих, проводився обшук за адресою місця проживання ОСОБА_9 , якого на момент початку вказаної слідчої дії вдома не було.

У подальшому, під час проведення вказаного обшуку, ОСОБА_9 прибув до місця проживання, та перебуваючи на кухні, у ході конфлікту зі службовими особами Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, внаслідок відібрання у нього мобільного телефону, дістав із однієї з шухляд кухонних меблів предмет зовні схожий на пістолет, здійснив взвод затвору, досилаючи патрон у ствол пістолету, тобто приводячи вогнепальну зброю до бойового положення, при цьому висловлював вимогу до працівників ДБР віддати його телефон та тримати від нього дистанцію.

Вказані обставини також підтверджуються відеозаписом проведення обшуку, наданим у судовому засіданні прокурором та копією протоколу огляду від 14.12.2024 року, відповідно до яких слідчим проведено огляд електронного носія інформації флеш-накопичувача з відеозаписами, які зафіксували хід проведення обшуку в кримінальному провадженні №0000073 від 07.08.2024 року за адресою: АДРЕСА_2 від 21.11.2024 року та були отримані в розпорядження під час проведеного тимчасового доступу до матеріалів вказаного кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 13.12.2024 (справа №947/37175/24, провадження №1-кс/947/16232/24).

Із вказаного відеозапису вбачається, що відразу як ОСОБА_9 зайшов до приміщення кухні, слідчий слідчого відділу (з дислокацією у м. Одеса) ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві назвав свою посаду, прізвище, ім`я, по батькові, пред`явив службове посвідчення та назвав підстави перебування представників правоохоронного органу в будинку.

Таким чином, ОСОБА_9 було повідомлено, що за місцем його проживання перебувають працівники ДБР, які проводять обшук в рамках кримінального провадження.

За наведених обставин доводи сторони захисту стосовно того, що працівники ДБР не вели себе як правоохоронці, а діяли як злочинці, які намагалися приховати сліди своєї злочинної діяльності, колегія суддів визнає безпідставними та такими, що спростовуються переглянутими в судовому засіданні відеозаписами обставин події.

При цьому, під час перегляду відеозаписів захисники не заперечували, що на відеозаписі зображено саме ОСОБА_9 за подій проведення обшуку працівниками ДБР за місцем його проживання, а також факт діставання ОСОБА_9 із шухляди кухні пістолету, однак наполягали на тому, що обшук проводився незаконно, без ухвали слідчого судді, та ніби саме працівниками ДБР були скоєні протиправні дії.

Доводи сторони захисту про незаконність проведеного працівниками ДБР обшуку, колегія суддів визнає також необґрунтованими, оскільки відповідно до наданої прокурором копії ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 26.11.2024 року, вказаним рішенням було задоволено клопотання старшого слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одеса) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві ОСОБА_12 , погоджене з прокурором Одеської спеціалізованої прокуратури Південного регіону ОСОБА_27 , у кримінальному провадженні №0000073 від 07.08.2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.426-1, ч.5 ст.27, ч.3 ст.368 КК України, та наданий дозвіл на проведений обшук за адресою: АДРЕСА_2 , який фактично проведено в період часу з 23:30 год. 21.11.2024 року по 01:30 год. 22.11.2024 року (справа №947/37175/24, провадження №1-кс/947/16232/24).

Посилання сторони захисту на те, що вказана ухвала не може бути прийнята до уваги, оскільки прокурор не долучив її при розгляді слідчим суддею клопотання про застосування запобіжного заходу, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки вказана ухвала постановлена 26.11.2024 року, тобто після винесення оскарженої ухвали про застосування запобіжного заходу, відповідно прокурор не мав можливості на той час надати слідчому судді вказане рішення про отримання дозволу на проведення обшуку.

Колегія суддів враховує, що переглянуті в судовому засіданні відеозаписи обставин події є неповними, що не надає можливості встановити всіх обставин події, однак на даному етапі, на стадії перевірки апеляційним судом законності ухвали слідчого судді про обрання підозрюваному запобіжного заходу, інформації, яка зафіксована на відеозаписах у сукупності із долученими до клопотання документами, достатньо для висновку про наявність обґрунтованої пред`явленої ОСОБА_9 підозри.

Доводи захисника про необґрунтованість підозри, з посиланням на те, що ОСОБА_9 захищав себе, матір та своє майно від неправомірних дій працівників ДБР, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки з відеозапису обставин події не вбачається, що ОСОБА_9 , його матері чи майну, щось загрожувало.

Версія сторони захисту про те, що ОСОБА_9 дістав з шухляди пістолет, у зв`язку із тим, що один із працівників ДБР ніби першим дістав зброю, направив його на ОСОБА_9 та його матір ОСОБА_25 , із погрозою її застосування, колегія суддів визнає непереконливою, оскільки зі змісту відеозапису такі обставини не вбачаються, але вони потребують перевірки в ході подальшого досудового розслідування кримінального провадження.

Переглянувши відеозаписи обставин події, дослідивши долучені до клопотання докази, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання сторони захисту про допит свідків ОСОБА_25 та ОСОБА_26 , оскільки інформації, зафіксованої на відеозаписах події проведення общуку, на даному етапі достатньо, для висновку про наявність обґрунтованої підозри, а обставини можливих протиправних дії працівників правоохоронного органу, не є предметом розгляду в рамках оскарження ухвали слідчого судді щодо застосування до підозрюваного запобіжного заходу.

Одночасно, колегія суддів звертає увагу, що за матеріалами судового провадження ОСОБА_9 має багаторічний досвід роботи в правоохоронних органах, на теперішній час працює дільничним офіцером поліції сектору дільничних, офіцерів поліції відділу превенції Одеського РУП № 2 ГУНП в Одеській області, тобто йому достеменно відомо про порядок проведення слідчих (розшукових) дій в кримінальних провадженнях, порядок проведення обшуків, зокрема передбачені кримінальним процесуальним законом підстави його проведення, в тому числі щодо прав та обов`язків учасників та присутніх під час проведення обшуку.

Окрім того, підозрюваному мають бути добре відомі передбачені КПК й виключні випадки, за яких законодавець надав дозвіл проведення обшуків до постановлення ухвали слідчого судді.

Так, відповідно до ч.3 ст.233 КПК слідчий, дізнавач, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення. У такому разі прокурор, слідчий, дізнавач за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися до слідчого судді із клопотанням про проведення обшуку.

Однак, вказані норми кримінального процесуального закону, за версією органу досудового розслідування, ОСОБА_9 були проігноровані, оскільки останній заважав представникам завершити проведення слідчої дії, а також погрожував правоохоронцям із використанням зброї, яку привів у бойовий стан.

Колегія суддів, на даному етапі досудового розслідування, не встановлює доведеність чи не доведеність винуватості ОСОБА_9 у скоєнні певного злочину, однак звертає увагу, що не надання працівниками ДБР підозрюваному копії ухвали слідчого судді про дозвіл на проведення обшуку, якої на час його проведення не існувало, а також відібрання працівником ДБР телефону, на який ОСОБА_9 почав знімати працівників ДБР, незважаючи на висловлену вимогу слідчого не здійснювати цього, не можуть виправдовувати дії ОСОБА_9 , які кваліфікуються органом досудового розслідування за ст. 348 КК України.

Доводи захисника про те, що саме в діях працівників ДБР вбачається склад кримінальних правопорушень, передбачених ст.162 КК України - як незаконний обшук, та ст.146 КК України - як незаконне позбавлення волі, колегія суддів не перевіряє, оскільки це не є предметом апеляційного розгляду в даному судовому провадженні, однак звертає увагу, що сторона захисту не позбавлена права та можливості подати відповідну заяву в порядку ст.214 КПК.

Доводи захисника про незаконне затримання та незаконне позбавлення волі, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки в даному судовому провадженні із такою скаргою сторона захисту не зверталась, оскільки окремо звернулась до суду в порядку ст.206 КПК.

Доводи сторони захисту про застосування до ОСОБА_9 насильства під час його затримання підлягають перевірці Одеською обласною прокуратурою, якій оскарженою ухвалою слідчого судді доручено провести перевірку.

Доводи сторони захисту стосовно того, що за протоколом проведення невідкладного обшуку від 21.11.2024 року за місцем проживання ОСОБА_9 нічого незаконного не знайдено та не вилучено, не спростовує можливості вчинення ОСОБА_9 протиправних дій, в яких він підозрюється.

Апеляційний суд наголошує, що на даній стадії кримінального провадження, судом не встановлюється винуватість чи не винуватість ОСОБА_9 у скоєнні злочину, наявність чи відсутність всіх складових елементів складу злочину, а лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для обрання відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати остаточну оцінку допустимості та належності доказів, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Докази, які долучені до клопотання та були враховані слідчим суддею, вказують на те, що на даній стадії досудового розслідування існує обґрунтована підозра причетності ОСОБА_9 до вчинення інкримінованого йому злочину. Колегія суддів не вбачає передбачених ст.87 КПК підстав для визнання цих доказів недопустимими.

Колегія суддів вважає, що долучені до клопотання слідчого докази, які перелічені в оскарженій ухвалі, є такими, що вказують на наявність обставин та відомостей, які можуть переконати суд та неупередженого спостерігача, що підозрюваний ОСОБА_9 можливо вчинив інкримінований йому злочин: замах на вбивство працівника правоохоронного органу у зв`язку із виконанням цим працівником службових обов`язків. Ці докази, на даній стадії досудового розслідування, є достатніми для висновку, що підозра не є вочевидь необґрунтованою та відповідає стандарту переконання «обґрунтована підозра».

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи сторони захисту в частині відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.ч. 1, 2 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З урахуванням наведеного, посилання сторони захисту на відсутність ризику переховування підозрюваного, колегія суддів визнає неспроможними, оскільки ОСОБА_9 на даний час підозрюється у скоєнні злочину, передбаченого ст.348 КК України, а санкція вказаної норми кримінального закону передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від дев`яти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі.

З урахуванням наведеного, посилання сторони захисту на відсутність ризику переховування ОСОБА_9 апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки останній, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину, розуміючи можливість призначення суворого покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження, підозрюваний зможе здійснити спроби переховування від органу досудового розслідування чи суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Доводи захисника про відсутність ризику переховування підозрюваного від органу досудового розслідування з посиланням на те, що ОСОБА_9 не був затриманий відразу на місці проведення обшуку працівниками ДБР, які вважали, що в його діях вбачаються ознаки особливо тяжкого злочину, та підозрюваний мав можливість протягом значного часу переховуватися від органу досудового розслідування та суду, проте не вжив таких заходів, а наступного дня самостійно з`явився до слідчого за його викликом, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки прибуття до слідчого не нівелює наявності існуючого ризику переховування підозрюваного ОСОБА_9 в подальшому.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на свідків у даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Оскільки покази свідків, які станом на даний час ще не допитані судом, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого досудового розслідування, перебуваючи на свободі, не можна виключати можливості здійснення підозрюваним незаконного впливу на свідків.

Щодо ризику можливого перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, колегія суддів враховує, що ОСОБА_9 обіймає посаду дільничного офіцера поліції сектору дільничних, офіцерів поліції відділу превенції Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області, що не виключає можливості перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Застосувавши до підозрюваного запобіжний захід у виді тримання під вартою, слідчий суддя на законних підставах не визначав альтернативний запобіжний захід у виді застави, що відповідає положенням п.1 ч.4 ст.183 КПК, згідно яких суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, що вчиненого із застосуванням насильства або з погрозою застосування насильства.

Також, колегія суддів визнає необґрунтованими доводи сторони захисту стосовно того, що клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу надійшло до Київського районного суду м. Одеси з порушенням правил підсудності, та відповідно оскаржена ухвала винесена незаконним складом суду, з огляду на таке.

Згідно п.2 ч.2 ст.132 КПК клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, якщо інше не передбачено пунктом 2 цієї частини.

Відповідно матеріалів кримінального провадження, а саме витягу ЄРДР за №0002384 від 22.11.2024 року - органом, який здійснює досудове розслідування в даному провадженні є Другий слідчий відділ (з дислокацією у м. Одесі) Територіального управління ДБР, розташованого у м. Миколаєві.

Згідно положень ст.38 КПК України органами досудового розслідування (органами, що здійснюють дізнання і досудове слідство) є: 1) слідчі підрозділи: а) органів Національної поліції; б) органів безпеки; г) органів Державного бюро розслідувань; 2) підрозділи детективів, підрозділ внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України; 3) підрозділи детективів органів Бюро економічної безпеки України; 4) підрозділи дізнання або уповноважені особи інших підрозділів (у випадку здійснення досудового розслідування у формі дізнання).

Тобто, п.п. «г» ч.2 ст.38 КПК визначено, що слідчі підрозділи ДБР є органами досудового розслідування, які здійснюють досудове розслідування.

Згідно інформаційного листа в.о. директора ДБР України на адресу Голови Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (вх. №199/1/157-21 від 02.02.2021 року), ДБР України (в доповнення до інформаційного листа за №10-8-02-10575 від 05.05.2021 року), повідомило Верховний Суд про нову дислокацію слідчих підрозділів Територіального Управління ДБР, розташованого у м. Миколаєві.

Згідно вказаного листа, ТУ ДБР розташоване у м. Миколаєві, поширює свою діяльність на: Кіровоградську область (слідчий підрозділ органу досудового розслідування - Третій Слідчий відділ з дислокацією за адресою: м. Кропивницький, вул. Глінки, 2); Одеську область (слідчий підрозділ органу досудового розслідування - Другий Слідчий відділ з дислокацією за адресою: м. Одеса, вул. Ак. Корольова, 9) та відповідно Миколаївську область (слідчий підрозділ органу досудового розслідування - Перший Слідчий відділ з дислокацією за адресою: м. Миколаєві, вул. Спаська, 18).

З урахуванням визначеної ДБР України дислокації слідчих підрозділів ТУ ДБР з розташуванням в м. Миколаєві, кримінальне провадження №0002384 від 22.11.2024 року, відноситься до юрисдикції Київського районного суду м. Одеси, як місцевому суду в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

За наведених обставин, доводи захисника про те, що клопотання слідчого про застосування до підозрюваного ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою подано до Київського районного суду м. Одеси з порушенням правил підсудності, колегія суддів визнає безпідставними.

Доводи захисника про те, що слідчий суддя при розгляді клопотання слідчого був упередженим, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки сторона захисту під час розгляду клопотання в місцевому суді, не заявляла відвід слідчому судді, хоча мала таке право у разі існування підстав або сумнівів у неупередженості.

Доводи захисника про те, що підозрюваний раніше не судимий, має місце реєстрації та проживання, міцні соціальні зв`язки, одружений, має двох неповнолітніх дітей, батьків-пенсіонерів, є офіцером поліції сектору дільничних, відділу превенції Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області, має позитивні характеристики за місцем роботи, подяки та нагороди по службі, не спростовують наявності встановлених та існуючих на початковій стадії досудового розслідування ризиків у кримінальному провадженні.

За таких підстав слід констатувати, що на теперішній час обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою до підозрюваного, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, не встановлено.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування підозрюваного під вартою за станом здоров`я. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування підозрюваного під вартою.

Апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання підозрюваного під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.199 КПК, в тому числі і з урахуванням результатів досудового розслідування.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд вважає, що висновок слідчого судді про існування достатніх підстав для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а дані про особу підозрюваного і сама підозра у вчиненні вказаного злочину, дають достатні підстави вважати, що на даний час дійсно існують зазначені слідчим суддею ризики, які виправдовують застосування запобіжного заходу у виді тримання підозрюваного під вартою.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 25.11.2024 року, якою підозрюваному ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в кримінальному провадженні №0002384 від 22.11.2024 року застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4