Справа № 308/121/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2025 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання прокурора про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000004, відомості про яке 03.01.2025 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 345, ч. 2 ст. 263 КК України

в с т а н о в и в:

на розгляд слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшли матеріали означеного клопотання про накладення арешту на майно.

Внесене клопотання обґрунтоване тим, що вилучене майно відповідає ознакам речових доказів , а наявність ризиків, передбачених ст. 170 КПК України, свідчить про необхідність накладення арешту на відповідне майно з метою його збереження.

До суду від адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , надійшли заперечення, у яких вона наполягає на необґрунтованості клопотання про арешт майна.

Прокурор у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про дату та час розгляду клопотання, однак подав заяву в якій клопотання підтримав та просив розглянути у його відсутності.

У судове засідання власник майна не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, у поданих запереченнях представниця власника майна просила розгляд клопотання здійснювати без її участі.

З огляду на скорочені терміни розгляду клопотань даної категорії та відсутність перешкод для розгляду клопотання у відсутності власника, слідчий суддя розглядає таке у відсутності сторін.

Вирішуючи подане клопотання про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, слідчий суддя виходив із такого.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходами забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

За змістом ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною 2 ст. 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу (абзац перший ч. 3 ст. 170 КПК України).

Таким чином, накладення арешту з метою забезпечення збереження речових доказів допускається без повідомлення певній особі про підозру та може накладатися на майно будь-якої фізичної.

Згідно з ч. 1 ст. 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

За правилами ч. 2 цитованої норми у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Відповідно до вимог ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

За приписами ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження.

Слідчий суддя звертає увагу на те, що перелік обставин, персоніфікованих ст. 91 КПК України, підлягає встановленню в межах досудового розслідування безвідносно до обов`язкових елементів складу кримінального правопорушення, що забезпечує дотримання принципу законності, передбаченого ст. 9 КПК України та який покладає на прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого обов`язок всебічного, повного і неупередженого дослідження усіх обставини кримінального провадження.

Частиною 11 ст. 170 КПК України визначено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Матеріалами клопотання підтверджується факт здійснення досудового розслідування за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 345, ч. 2 ст. 263 КК України.

За обставин цього клопотання прокурор просить накласти арешт на транспортний засіб та свідоцтво про його реєстрацію. Відповідний автомобіль, за твердженням сторони обвинувачення, перебуває у користуванні підозрюваного ОСОБА_4 , а власником авто являється батьком підозрюваного, а саме ОСОБА_5 .

У свою чергу, у поданих запереченнях адвокат ОСОБА_3 зазначає про те, що власником та належним користувачем транспортного засобу марки «Volkswagen» являється ОСОБА_5 , а жодного документа про передачу ОСОБА_4 автомобіля до клопотання про арешт майна не долучено.

Слідчий суддя вказує про те, що зі змісту клопотання та долучених до нього матеріалів вбачається, що за версією сторони обвинувачення підозрюваний ОСОБА_6 міг використовувати транспортний засіб «Volkswagen» АО 01213 СЕ з тим, щоб прибути до місця вчинення кримінального правопорушення та в подальшому переховуватися від органу досудового розслідування.

На переконання слідчого судді, означені обставини охоплюються ст. 91 КПК України та входять до предмету доказування у кримінальному провадженні.

Між тим, стороною обвинувачення не надано жодних доказів того, що автомобіль марки «Volkswagen» знаходився за місцем вчинення кримінального правопорушення, вказаного у повідомленні про підозру, тобто на паркувальному майданчику «АТБ-МАРКЕТ».

Звертаючись із клопотанням про накладення арешту, сторона обвинувачення повинна підтвердити значимість певного матеріального об`єкту для досудового розслідування, тобто обґрунтувати відповідність такого об`єкту ознакам речового доказу, а тоді обґрунтувати й ризики його знищення, переховування тощо.

Неприйнятною є ситуація, за якої певне майно вилучається та арештовується з тим, щоб лише у подальшому перевірити можливу відповідність такого об`єкта ознакам речового доказу. Вказане не виключає випадків, коли релевантність певного об`єкта у зв`язку з вжиттям заходів перевірки доказів не підтвердиться. Попри це, станом момент звернення з клопотання про накладення арешту в силу вимог процесуального закону мають існувати підстави чи розумні підозри вважати, що відповідне майно має доказове значення.

У зв`язку з цим слідчий суддя констатує про те, що стороною обвинувачення не доведено, що вилучений в ході обшуку автомобіль відповідає ознакам речових доказів та містить інформацію, що може бути використана як доказ. Як наслідок, з аналогічних міркувань необґрунтованим є і посилання про необхідність арешту свідоцтва про реєстрацію такого транспортного засобу.

Тобто стороною обвинувачення не доведено наявність передумов, існування яких є необхідним для накладення арешту.

Таким чином, досліджуване клопотання слід залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 3 ст. 173 КПК України відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

Керуючись статтями 22, 170-174 КПК України, слідчий суддя

п о с т а н о в и в:

у задоволенні клопотання про арешт майна відмовити повністю.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1