Провадження № 1-кп/204/1120/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2024 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

представників потерпілого ОСОБА_5

захисників ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

обвинуваченого: ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні залу судових засідань кримінальне провадження № 0000717 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.07.2024, за обвинуваченням: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська здійснюється судовий розгляд вищевказаного кримінального провадження.

У судовому засіданні прокурор подала клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 . Клопотання прокурора обґрунтовано наявністю ризиків, передбачених п.п. 1,2,3,4 ч. 1 ст. 177 КПК України. ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення проти життя та здоров`я особи, санкція якого передбачає виключне покарання у вигляді позбавлення волі строком понад п`ять років. Отже є достатні підстави вважати, що, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, обвинувачений ОСОБА_8 усвідомлює невідворотність покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, а тому з метою уникнення відповідальності, може переховуватись від органу досудового розслідування та суду. Слід зазначити, що ОСОБА_8 про вчинене кримінальне правопорушення правоохоронні органи не повідомив, заклад охорони здоров`я для надання медичної допомоги потерпілому не повідомив, офіційного місця роботи не має, постійного місця реєстрації у м. Дніпрі не має, що вказує на можливість переховування останнього від досудового розслідування та суду. Також, враховуючи, що Указом Президента України № 66/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, на всій території України введено військовий стан, останній може безперешкодно покинути територію Дніпропетровської області, з метою переховування від органів досудового розслідування та суду, досягаючи при цьому мети не бути притягнутим до кримінальної відповідальності та не бути засудженим у подальшому. Про наявний ризик, який передбачений п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України свідчить те, що на даний час органом досудового розслідування не встановлено знаряддя вчинення кримінального правопорушення, про яке достовірно відомо обвинуваченому, що свідчить про можливість знищення, переховування або спотворення ОСОБА_8 будь-яких речей, що мають значення для досудового розслідування, а саме знаряддя вчинення злочину. Про ризик, який передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, свідчить те, що ОСОБА_8 відомі місце перебування потерпілого, місце проживання свідків у даному кримінальному провадженні, тому є всі підстави вважати, що існує обґрунтований ризик незаконного впливу на потерпілого та свідків кримінального правопорушення, а також експертів у зв`язку з необхідністю проведення судових експертиз, з метою уникнення відповідальності за вчинене тяжке кримінальне правопорушення шляхом їх залякування, умовляння, пропонування неправомірної вигоди. Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_8 офіційного місця роботи не має, постійного місця мешкання не має, нерухомого майна не має, наявний ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином шляхом зміни місця мешкання, а також враховуючи, що Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, на всій території України введено воєнний стан, який наразі є продовженим та не є скасованим, що доводить вказаний ризик та демонструє можливість впливу обвинуваченого ОСОБА_8 на хід досудового розслідування з метою уникнення відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.

У судовому засіданні прокурор подане клопотання підтримала, просила суд його задовольнити.

Потерпілий ОСОБА_4 , представник потерпілого - адвокат ОСОБА_5 , подане прокурором клопотання підтримали.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_7 проти задоволення клопотання прокурора заперечував, при вирішенні клопотання прокурора просив врахувати суд, що обвинувачений вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнає в повному обсязі, активно сприяв розкриттю злочину, намагається відшкодувати шкоду потерпілому. Просив суд змінити обвинуваченому запобіжних захід на більш м`який.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_6 підтримав позицію захисника ОСОБА_7 , а також зазначив, що обвинувачений застосований до нього запобіжний захід не порушував, досудове розслідування у кримінальному провадженні закінчено, просив змінити обраний обвинуваченому запобіжний захід на домашній арешт або інший більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_8 у судовому засіданні вибачився перед потерпілим за скоєне, просив суд застосувати до нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Обвинувачений у судовому засіданні позицію захисників підтримав, просив суд змінити обраний запобіжний захід на домашній арешт.

Вислухавши клопотання прокурора, думку потерпілого та його представника, які підтримали клопотання прокурора, думку захисників обвинуваченого, обвинуваченого, які просили змінити обраний відносно обвинуваченого запобіжний, суд доходить наступних висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Відповідно до п. 5 ч.1 ст.176 КПК тримання під вартою є запобіжним заходом.

Відповідно до п. 4, 5 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк понад п`ять років або ж до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на державу покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 17 Закону України №3477-IV від 23.02.2006 року «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини, а також українські суди мають застосовувати при розгляді справ практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Згідно з ч. 2 ст. 8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до практики ЄСПЛ, при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів, передбачених законом (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України»).

Крім того, при розгляді клопотання прокурора судом враховано положення ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Ухвалою суду від 24.10.2024 у даному кримінальному провадженні при вирішенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою було встановлено та доведено наявність існування вказаних прокурором ризиків: переховування від суду, можливість знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, незаконного впливу на потерпілого та свідків.

Перевіряючи наявність ризиків зазначених прокурором у клопотанні про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою від 12.12.2024, суд вважає, що стороною обвинувачення доведено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3 ч.1 ст.177 КПК України та недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів, при цьому суд виходить з наступного.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. При визначенні ризиків закон не вимагає неспростовних доказів того, що обвинувачений однозначно, поза всяким сумнівом, здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає обґрунтування, що він має реальну можливість їх здійснити під час вирішення питання про продовження запобіжного заходу або в майбутньому.

Перевіряючи наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, слід зазначити, що інкримінований обвинуваченому злочин, відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжкого, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років. Такий злочин має високий ступінь суспільної небезпеки. На думку суду вже лише ця обставина спонукає людину до вчинення дій, спрямованих на ухилення від кримінальної відповідальності. Крім того ризик втечі оцінюється судом з урахуванням особи обвинуваченого, який офіційно не працює.

Таким чином, суд вважає, що ризик переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності дійсно має місце, реально існує та наданий час не зменшився.

Оцінюючи наявність ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд виходить з того, що відповідно до відомостей обвинувального акту під час досудового розслідування не встановлено знаряддя вчинення кримінального правопорушення, про яке відомо обвинуваченому, що свідчить про можливість знищення, переховування або спотворення ним речей, що мають значення для кримінального провадження.

Оскільки судове провадження у кримінальній справі ще не розпочато, перебуваючи на свободі, та під загрозою можливого застосування тяжкого покарання, у разі визнання винуватим у вчиненні злочину, що є вагомим психологічним фактором, ОСОБА_8 може впливати на потерпілого, свідків, які не допитані в судовому засіданні. При цьому слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК).

Згідно ч. 4 ст. 95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового розгляду, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, а тому ризик впливу на потерпілого, свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від зазначених осіб та дослідження їх судом. Таким чином, оскільки кримінальне провадження знаходиться на стадії підготовчого судового розгляду, потерпілий та свідки не допитані, тому на даний час існує ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Натомість, суд вважає не доведеним вказаний прокурором ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, оскільки клопотання прокурора не містить обґрунтування того, які дії може вчинити обвинувачений з метою перешкоджання кримінальному провадженню.

Розглядаючи клопотання сторони захисту про зміну обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який, суд доходить наступних висновків.

Як на підставу для зміни обвинуваченому запобіжного заходу захисники обвинуваченого посилалися на: визнання обвинуваченим своєї вини, активне сприяння розкриттю злочину, намагання відшкодувати шкоду потерпілому, не порушення ним обраного запобіжного заходу, а також закінчення досудового розслідування у кримінальному провадженні. Однак, вказані обставини не є беззаперечними стримуючими факторами подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченого та не є такими, які мінімізують ймовірність вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на ухилення від можливого покарання, гарантувати запобігання встановленим ризикам без застосування, на даній стадії судового розгляду, запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Крім того, належить звернути увагу на те, що не порушення обвинуваченим обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не є обставиною, яка вказує зменшення встановлених у кримінальному провадженні ризиків та у зв`язку з цим підставою для зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого альтернативного, більш м`якого запобіжного заходу, суд зазначає, що наразі «достатніми» та «належними» підставами тримання обвинуваченого під вартою є не лише очікування суду, а дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченого під вартою.

Також слід зазначити, що ухвала суду про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою від 24.10.2024 була предметом перегляду у Дніпровському апеляційному суді та залишена без змін.

Таким чином, на даній стадії розгляду кримінального провадження, суд не вбачає підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу відносно обвинуваченого, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів, з урахуванням встановлених судом існуючих ризиків, недостатнє для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків у цьому кримінальному провадженні, відтак клопотання сторони захисту про зміну обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт або інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, задоволенню не підлягає. Обставин, які б перешкоджали триманню обвинуваченого під вартою, в судовому засіданні не встановлено.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання прокурора та продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 відповідно до ч. 1 ст. 197 КПК України на 60 днів.

Згідно ч. 4 ст. 183 КПК України передбачено, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні, зокрема, щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства.

За викладених обставин, з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, забезпечення належної процесуальної поведінки в умовах воєнного стану, суд вбачає підстави не визначати розмір застави у цьому кримінальному провадженні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 176-179, 183, 193, 194, 197, 314-317, 315, 369- 372, 376, 392 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів до 09 лютого 2025 року включно, без визначення розміру застави.

У задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу на домашній арешт- відмовити.

Копію ухвали направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» для виконання та вручити учасникам кримінального провадження.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено 16.12.2024.

Суддя ОСОБА_1