В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 348/250/25

Провадження № 1-кп/348/182/25

02 квітня 2025 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора ОСОБА_3 ,

представника юридичної особи, яка є потерпілим: ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в приміщенні Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області кримінальне провадження №0000017, внесене у Єдиний реєстр досудових розслідувань 17.01.2025, про обвинувачення:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, одруженого, з професійно-технічною освітою, не працевлаштованого, на утриманні має трьох неповнолітніх дітей, депутатом не обирався, раніше судимий 20.12.2024 вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області за ч. 1 ст. 246 КК України до покарання у вигляді штрафу в розмірі 1 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 246 Кримінального кодексу України (далі КК України),

в с т а н о в и в:

Обвинувачений ОСОБА_5 здійснив незаконну порубку дерев у лісі та перевезення незаконно зрубаних дерев, що заподіяло істотну шкоду, вчинену повторно.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 246 КК України, ним вчинено за таких обставин:

ОСОБА_5 , будучи засудженим 20.12.2024 вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області за ч. 1 ст. 246 КК України, 16.01.2025 з метою вчинення незаконної порубки дерев направився в лісовий масив ДП «Ліси України», який розташований в адміністративних межах с. Зелена Пасічнянської ТГ Надвірнянського району Івано-Франківської області.

Перебуваючи в лісовому масиві кварталу 28 виділу 6 Зеленського лісництва філії «Надвірнянське лісове господарство» ДП «Ліси України», що розташований в адміністративних межах с. Зелена Пасічнянської ТГ Надвірнянського району, ОСОБА_5 , реалізуючи свій злочинний умисел, порушуючи встановлений порядок охорони, раціонального використання і відтворення лісу, як важливого елемента навколишнього природного середовища, діючи з корисливих спонукань, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, повторно без відповідного дозволу, за допомогою бензопили спиляв три сироростучі дерева породи «ялина», чим заподіяв істотну шкоду Пасічнянській ТГ Надвірнянського району Івано-Франківської області, в розмірі 51 178, 88 грн.

В подальшому ОСОБА_5 завантажив вищевказану незаконно зрубану деревину на автомобіль марки «ЗІЛ 157» із державним номерним знаком НОМЕР_1 , який знаходиться у його користуванні, та почав здійснювати перевезення незаконно зрубаної деревини до с. Зелена Пасічнянської ТГ Надвірнянського району Івано-Франківської області, де був зупинений працівниками поліції.

Обвинувачений ОСОБА_5 в підготовчому судовому засіданні повністю та безумовно визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, у вчиненому щиро розкаявся.

Між прокурором Надвірнянської окружної прокуратури району Івано-Франківської області ОСОБА_3 , якому на підставі ст. 36 КПК України надані повноваження прокурора у цьому кримінальному провадженні, та підозрюваним ОСОБА_5 , в присутності захисника ОСОБА_6 , в порядку, передбаченому ст. 468-470, 472, 473 КПК України, в приміщенні Надвірнянської окружної прокуратури Івано-Франківської області 31.01.2025 укладено угоду про визнання винуватості.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник в підготовчому судовому засіданні угоду про визнання винуватості підтримали і просили її затвердити. Захисник зазначив, що обвинувачений щиро розкаявся, визнав повністю вину, сприяв досудовому розслідуванню, відшкодував завдану шкоду.

Прокурор в підготовчому судовому засіданні зазначив, що при укладенні цієї угоди дотримані положення КПК України та КК України. Просив угоду затвердити і призначити обвинуваченому узгоджене сторонами покарання.

Представник юридичної особи, яка є потерпілим, в підготовчому судовому засіданні просив угоду про визнання винуватості затвердити, зважаючи на відшкодування обвинуваченим шкоди та його позитивну характеристику.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження, розглянувши питання щодо можливості затвердження угоди про визнання винуватості між прокурором ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_5 , роз`яснивши сторонам наслідки укладення та затвердження угоди відповідно до вимог ст. 473 КПК України, та дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов наступних висновків.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 468 КПК України, у кримінальному провадженні можуть бути укладені такі види угод: угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно п. 1 ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів (крім кримінальних проваджень щодо корупційних кримінальних правопорушень та кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією).

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 246 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 , відповідно до ст. 12 КК України відносяться до нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді обмеження волі на строк від трьох до п`яти років, або позбавлення волі на той самий строк.

Згідно абз. 6 ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Згідно з укладеною угодою прокурор ОСОБА_3 та обвинувачений ОСОБА_5 дійшли згоди щодо формулювання обвинувачення, всіх істотних для даного провадження обставин, а саме: що обвинувачений ОСОБА_5 повністю визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 246 КК України; щиро розкаявся; відшкодував завдані ним збитки.

Крім того, сторони угоди узгодили покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 246 КК України, а саме у виді обмеження волі на строк 3 роки, із звільненням його від відбування основного покарання з випробуванням відповідно до ст. 75 КК України, з іспитовим строком, тривалість якого, а також обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, відповідно до ч. 3 ст. 75 КК України установлюються судом.

В угоді передбачені наслідки її укладення, затвердження та невиконання, які роз`яснені ОСОБА_5 та є йому зрозумілими.

Судом під час підготовчого судового засідання з`ясовано, що ОСОБА_5 цілком розуміє зміст укладеної з прокурором угоди про визнання винуватості, характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винуватим, свої права, визначені п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, а також наслідки укладення, затвердження даної угоди, передбачені ст. 473 КПК України, та наслідки її невиконання, передбачені ст. 476 КПК України, вид та розмір покарання, що будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

При цьому, суд у підготовчому судовому засіданні переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.Взяті обвинуваченим на себе за угодою про визнання винуватості зобов`язання очевидно можливі для виконання.

Також не встановлено обставин, які б могли свідчити, що умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб. Крім того, укладена угода не має преюдиціального значення для кримінальних проваджень щодо будь-яких інших осіб.

Умови угоди відповідають інтересам суспільства, які полягають у своєчасному розкритті злочинів, а відтак затвердження угоди у цьому провадженні забезпечить справедливе та в розумні строки вирішення кримінального провадження при мінімальних витратах державних ресурсів, а також зменшить навантаження на органи прокуратури і суд.

Правильною є і узгоджена сторонами кваліфікація діяння обвинуваченого за ч. 2 ст. 246 КК України, так як обвинувачений ОСОБА_5 , будучи засудженим 20.12.2024 вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області за ч. 1 ст. 246 КК України, здійснив незаконну порубку дерев у лісі та перевезення незаконно зрубаних дерев, що заподіяло істотну шкоду, вчинену повторно.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, одружений, має на утриманні трьох малолітніх дітей та статус батька багатодітної сім`ї, знятий з військового обліку в Надвірнянському РТЦКСП, раніше судимий 20.12.2024 вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області за ч. 1 ст. 246 КК України, який виконаний 24.12.2024 шляхом сплати суми штрафу в розмірі 1 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн.

При узгодженні покарання сторонами враховано як ступінь суспільної небезпеки та тяжкості вчиненого, так і особу обвинуваченого, фактичні обставини вчиненого правопорушення, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_5 є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданого збитку.

Формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Зважаючи на вказане, в діях ОСОБА_5 проявилося щире каяття.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 30.10.2018 у справі №559/1037/16-к активне сприяння розкриття злочину і щире каяття є окремими обставинами, що пом`якшують покарання, у зв`язку з чим суд розцінює щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину альтернативними, незалежними, окремо існуючими обставинами, що пом`якшують покарання.

Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.

За таких обставин, визначаючись у призначенні покарання, сторони обґрунтовано вважають за можливе призначити обвинуваченому ОСОБА_5 покарання в межах санкції за ч. 2 ст. 246 КК України у виді обмеження волі на строк 3 роки, із звільненням його від відбування основного покарання з випробуванням відповідно до ст. 75 КК України, з іспитовим строком, тривалість якого, а також обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, відповідно до ч. 3 ст. 75 КК України установлюються судом.

Узгоджене сторонами угоди покарання за видом та розміром відповідає вимогам ст. 65 КК України і не виходить за межі загальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність.

З врахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суспільної небезпеки вчиненого, наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання, та відсутності тих, що його обтяжують, даних про особу обвинуваченого ОСОБА_5 , суд дійшов висновку, що обвинуваченому ОСОБА_5 необхідно призначити узгоджене сторонами покарання, а саме в межах санкції ч. 2 ст. 246 КК України, у виді обмеження волі на строк 3 роки, із звільненням його від відбування основного покарання з випробуванням відповідно до ст. 75 КК України, з іспитовим строком тривалістю 1 рік 6 місяців з покладенням на звільнену від відбування покарання з випробуванням особу обов`язків, визначених п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

Таке покарання, визначене в угоді про визнання винуватості, є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Згідно ч. 5 ст. 65 КК України у випадку затвердження вироком угоди про примирення або про визнання винуватості суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості від 31.01.2025, укладеної між прокурором ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_5 , і про призначення обвинуваченому узгодженого сторонами покарання.

Підстави відмови у затвердженні угоди, передбачені ч. 7 ст. 474 КПК України, судом не встановлені. В укладенні цієї угоди згідно ст. 52 КПК України брав участь захисник.

Майнова шкода завдана злочином у розмірі 51 178,88 грн повністю відшкодована обвинуваченим в ході досудового розслідування.

Процесуальні витрати, а саме витрати на проведення судових експертиз у розмірі 2 120,40 грн у зв`язку з проведенням судової інженерно-екологічної експертизи № 115/25-28 від 27.01.2025, відшкодовано.

Станом на час ухвалення вироку забіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_5 не застосовувався.

Питання щодо речових доказів необхідно вирішити в порядку, передбаченому ст. 100 КПК України, ст. 96-1, 96-2 КК України.

У підготовчому судовому засіданні захисник просив скасувати арешт та повернути тимчасово вилучене майно законному користувачу, а саме транспортний засіб марки «ЗІЛ 157», державний номерний знак НОМЕР_1 , оскільки такий придбано за кошти подружжя у ТОВ «Агропроменерго» ЛТД, і він є спільним майном подружжя та єдиним джерелом доходу сім`ї, за допомогою якого обвинувачений заробляє на прожиття та утримання сім`ї. При цьому, вартість транспортного засобу значно перевищує розмір завданих збитків.

Прокурор заперечив щодо повернення транспортного засобу обвинуваченому. Вказав, що обвинувачений раніше притягувався до відповідальності за аналогічний злочин, та на належність саме йому транспортного засобу. Зазначив, що транспортний засіб зареєстрований за юридичною особою, місцезнаходження якої - тимчасово окупована територія України, тому обвинувачений є власником транспортного засобу, за допомогою цього транспортного засобу вчинив кримінальне правопорушення. Просив застосувати до транспортного засобу та бензопили спеціальну конфіскацію, передавши транспортний засіб на потреби Збройних Сил України, а лісодеревину конфіскувати в дохід держави.

Згідно ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного злочину або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі.

За санкцією ч. 2 ст. 246 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі, отже за цим злочином можливо застосувати спеціальну конфіскацію.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України спеціальна конфіскація застосовується у разі: якщо гроші, цінності та інше майно були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Згідно ч. 6 ст. 96-2 КК України спеціальна конфіскація не застосовується до грошей, цінностей та іншого майна, зазначених у цій статті, які згідно із законом підлягають поверненню власнику (законному володільцю) або призначені для відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Відповідно до п. 10 ст. 100 КПК України під час вирішення питання щодо спеціальної конфіскації насамперед має бути вирішене питання про повернення грошей, цінностей та іншого майна власнику (законному володільцю) та/або про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Застосування спеціальної конфіскації здійснюється тільки після доведення в судовому порядку стороною обвинувачення, що власник (законний володілець) грошей, цінностей та іншого майна знав про їх незаконне походження та/або використання. У разі відсутності у винної особи майна, на яке може бути звернене стягнення, крім майна, яке підлягає спеціальній конфіскації, збитки, завдані потерпілому, цивільному позивачу, відшкодовуються за рахунок коштів від реалізації конфіскованого майна, а частина, що залишилася, переходить у власність держави

Верховний Суд у постанові від 29 січня 2020 року у справі №683/2877/18, провадження № 51-4576км19, зазначив, що в частинах 6, 9 11 ст. 100 КПК законодавець використовує терміни «власник» і «законний володілець» як альтернативні. Тому ці положення не вимагають доведення факту обізнаності двох осіб власника і законного володільця про злочинне використання майна. Також закон не визначає переваги власника перед законним володільцем чи навпаки у питанні застосування спеціальної конфіскації.

Для визначення того, інтереси якої особи власника чи законного володільця зачіпає можлива спеціальна конфіскація майна, суду слід виходити із сукупності обставин, установлених судом. Якщо ця сукупність свідчить про те, що особа, хоча й зазначена у певних документах як власник майна, не має дійсного права на таке майно та інтересу в його поверненні, вимога довести факт обізнаності такої особи про злочинне використання майна, з яким вона втратила зв`язок, не відповідає меті захисту права на мирне володіння майном, втіленій, зокрема, у ч. 10 ст. 100 КПК, але у той же час створює перешкоди для державних органів у досягненні цілей боротьби зі злочинністю.

У разі якщо сторона обвинувачення доведе обставини, які свідчать про відсутність у номінального власника права на спірне майно та інтересу в його поверненні, відсутність доказів обізнаності такого номінального власника щодо злочинного використання майна не є перешкодою для застосування спеціальної конфіскації.

У такому разі питання про застосування спеціальної конфіскації має вирішуватися залежно від виконання умов, передбачених відповідними нормами кримінального та кримінального процесуального законів, стосовно законного володільця такого майна.

Верховний Суд у постанові від 28 лютого 2024 року у справі № 713/1859/22, провадження № 51-7153км23, зазначив, що згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна фізична чи юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) застосування конфіскації майна в конкретному випадку буде відповідати вимогам ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції не просто за умови, якщо така конфіскація формально ґрунтується на вимогах закону, але й за умови, що така законна конфіскація у даній конкретній ситуації не порушує «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб».

Верховний Суд у своїх попередніх рішеннях, вказував на те, що при застосуванні спеціальної конфіскації у кожному конкретному випадку необхідно не тільки послатися на наявність для цього формальних підстав, передбачених у кримінальним законом, але й переконатися, що таке застосування не порушуватиме «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб», покладаючи на особу «надмірний індивідуальний тягар».

В цілому не виключається можливість застосування спеціальної конфіскації навіть у тих випадках, коли конфіскація майна, з огляду на його вартість, виглядає набагато суворішим заходом, ніж призначене покарання. Однак у таких випадках необхідно навести належні аргументи, які обґрунтовують, з урахуванням обставин конкретної справи, що такий захід не порушуватиме наведені вище стандарти ЄСПЛ. Водночас до уваги можуть братися: вартість майна, що підлягає конфіскації, законність чи незаконність його походження; тяжкість і характер вчиненого злочину; наявність, розмір і характер завданої шкоди або шкоди, яка потенційно могла бути завданою злочином; вид і розмір призначеного покарання, тощо.

Обвинуваченим 29.01.2025 було добровільно видано бензопилумарки «Atlant 2006», яка йому належить та якою він здійснив незаконну порубку дерев у лісі.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки «ЗІЛ 157», державний номерний знак НОМЕР_1 , зареєстровано за ТОВ «Агропроменерго» ЛТД, місцезнаходження якого на тимчасово окупованій території України.

Обвинувачений зазначає, що цей автомобіль він придбав за оголошенням, проте не встиг переоформити автомобіль за собою. При цьому, судом встановлено, що обвинувачений завантажив незаконно зрубану деревину на цей автомобіль та почав здійснювати перевезення незаконно зрубаної деревини до с. Зелена Пасічнянської ТГ Надвірнянського району Івано-Франківської області, де був зупинений працівниками поліції. Тобто він використав цей автомобіль для виконання об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ст. 246 КК України, саме як знаряддя вчинення інкримінованого кримінального правопорушення. Таким чином, цей транспортний засіб підпадає під ознаки, зазначені в п. 1 ч. 9 ст. 100 КПК, тому у цьому випадку такий підлягає спеціальній конфіскації.

При цьому, такі обставини свідчать про відсутність у номінального власника права на спірне майно та інтересу в його поверненні, тому і відсутність доказів обізнаності такого номінального власника щодо злочинного використання майна не є перешкодою для застосування спеціальної конфіскації, а також це майно не підлягає поверненню йому.

Вирішуючи питання застосування спеціальної конфіскації щодо транспортного засобу, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, характер і спосіб вчиненого порушення, вартість транспортного засобу, яка є співрозмірною завданій шкоді, відшкодування такої шкоди, особу обвинуваченого, необхідність балансу між суспільним інтересом і правом останнього, який є володільцем майна, на мирне володіння таким.

Вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення відносяться до нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді обмеження волі на строк від трьох до п`яти років, або позбавлення волі на той самий строк. Обвинуваченим вчинено окремі діяння, що охоплюються диспозицією ст. 246 КК України, та відшкодовано завдану шкоду. Будучи засудженим 20.12.2024 вироком Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області за ч. 1 ст. 246 КК України, обвинувачений на шлях виправлення не став та повторно здійснив незаконну порубку дерев у лісі, а також вчинив перевезення незаконно зрубаних дерев, що заподіяло істотну шкоду.

При цьому, конфіскація направлена насамперед на примусове, безоплатне вилучення майна у власність держави, з метою перешкодити засудженій особі у подальшому використовувати таке майно для здійснення злочинної діяльності.

За цих обставин транспортний засіб не підлягає поверненню обвинуваченому та спеціальна конфіскація транспортного засобу не покладає індивідуальний і надмірний тягар на обвинуваченого та не є непропорційною вчиненому ним правопорушенню. Тобто, втручання у право володіння майном відповідає ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Суд враховує, що на даний час судовий розгляд кримінального провадження завершений, однак транспортний засіб перебуває в користуванні обвинуваченого, тому наявні підстави для подальшого накладення арешту в частині заборони розпорядження, відчуження транспортним засобом. Таким чином, з метою виконання вироку суду, арешт, накладений згідно ухвали слідчого судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 22.01.2025 на тимчасово вилучене майно, не підлягає скасуванню.

Документи, надані сторонами, слід зберігати в матеріалах кримінального провадження.

На підставі викладеного, керуючись ст. 45, 50-53, 65-67, 96-1, 96-2 КК України, ст. 100, 174, 314, 373, 374, 392-394, 468-476 КПК України, суд,

у х в а л и в:

Затвердити угоду про визнання винуватості від 31 січня 2025 року, укладену між прокурором Надвірнянської окружної прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_5 , за участю захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_6 .

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 246 КК України, та призначити йому узгоджене сторонами угоди покарання у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання, встановивши іспитовий строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

На підставі п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_5 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Нагляд за виконанням обов`язків здійснювати уповноваженим органом з питань пробації за місцем проживання, роботи або навчання засудженого ОСОБА_5 .

Речові докази:

- транспортний засіб марки «ЗІЛ 157», державний номерний знак НОМЕР_1 , рік випуску 1964, колір зелений, володільцем якого є ОСОБА_5 і який передано йому на зберігання 27.01.2025, та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 11.05.1999 - конфіскувати у власність держави в особі Міністерства оборони України, передавши Збройним Силам України;

- бензопилу марки «Atlant 2006», яка зберігається у Надвірнянському РВП ГУНП в Івано-Франківській області та запакована в полім. пакет (квитанція про отримання на зберігання речових доказів №13 від 15.02.2025) - конфіскувати у власність держави;

- лісодеревину породи «ялина», кількістю колод 22 шт, із довжиною колод 6 м, кубомаса 4.16, яка зберігається у Надвірнянському РВП ГУНП в Івано-Франківській області (квитанція про отримання на зберігання речових доказів №31 від 17.01.2025) - конфіскувати у власність держави.

Документи, надані сторонами, залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Івано-Франківського апеляційного суду через Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Роз`яснити учасникам провадження, що згідно статті 476 КПК України, у разі невиконання угоди про визнання винуватості прокурор має право звернутися до суду, який затвердив таку угоду, з клопотанням про скасування вироку. Клопотання про скасування вироку, яким затверджена угода, може бути подано протягом встановлених законом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення цього кримінального правопорушення.

Роз`яснити, що умисне невиконання угоди засудженим є підставою для притягнення особи до відповідальності за ст. 389-1 КК України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1