УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2025 року

м. Київ

справа № 185/9072/24

провадження № 51-5578 ск 24

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянула касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року й

установила:

Як убачається зі змісту касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2024 року, залишеним без змін 21 листопада 2024 року Дніпровським апеляційним судом, ОСОБА_5 було засуджено за ч. 4 ст. 296 Кримінального кодексу України (далі - КК) і призначено йомупокарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів у кримінальному провадженні.

Суд визнав ОСОБА_5 винним у вчиненні в м. Павлограді Дніпропетровської області за викладених у вироку обставин хуліганства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, із застосуванням вогнепальної зброї.

Згідно з вироком 25 липня 2024 року ОСОБА_5 , придбавши вранці алкогольні напої та вживши їх, повертався до місця свого тимчасового проживання ( АДРЕСА_1 ) у цей час зустрів раніше невідомих йому чоловіків, котрі нібито викрали в нього гроші. Будучи обуреним, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, засуджений узяв удома закріплену за ним як військовослужбовцем вогнепальну зброю, а саме АКС № 4290673, і зайшов на територію домоволодіння на АДРЕСА_2 , де побачив незнайомих йому людей. Реалізуючи умисел, спрямований на грубе порушення громадського порядку, ОСОБА_5 здійснив чотири постріли з автомата. Потім для власного задоволення, продовжуючи порушувати існуючі норми та правила поведінки в суспільстві, прийшов до домоволодіння на АДРЕСА_3 і, привернувши увагу й порушуючи спокій мешканців ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , здійснив п`ять пострілів із автомата. Ці протиправні дії засудженого були припинені працівниками поліції.

Справу було розглянуто за процедурою, передбаченою ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на несправедливість заходу примусу через суворість, просить змінити судові рішення стосовно ОСОБА_5 , пом`якшити йому покарання, застосувавши ст. 75 КК. Суть доводів скаржника зводиться до того, що суди попередніх інстанцій усупереч статтям 50, 65 вказаного Кодексу не врахували всіх пом`якшуючих обставин і даних про особу засудженого, зокрема його незадовільного стану здоров`я, бойового досвіду, бажання залишитися на військовій службі, визнання провини, щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину, відсутності матеріальної шкоди та наміру її завдати, а також не зважили на думку потерпілої, котра вважала, що ОСОБА_5 заслуговує покарання, не пов`язане з ізоляцією від суспільства.

Перевіривши доводи касаційної скарги та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити на таких підставах.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність юридичної оцінки діяння за ч. 4 ст. 296 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи захисника про недодержання судами попередніх інстанцій норм права, котрі регулюють загальні засади призначення покарання, є необґрунтованими.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, ступеню їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

У розумінні ст. 75 КК застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, щоз огляду на тяжкість злочину, дані про особу винного та інші обставини кримінального провадження виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства.

Таким чином, справедливість покарання законодавець пов`язує не тільки з даними про особу винуватця, пом`якшуючими обставинами, класифікацією злочинів (ст. 12 КК) і формою вини, а й з обставинами кримінального провадження і суспільною небезпечністю конкретного діяння, а також із метою попередження вчинення засудженим та іншими особами нових кримінальних правопорушень.

Цих законодавчих приписів у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5 не було порушено.

Як убачається з копії вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання, місцевий суд, керуючись статтями 50, 65 КК урахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке в силу ст. 12 цього Кодексу є тяжким, та негативні наслідки учиненого діяння. Водночас суд зважив на осуд засудженим своєї поведінки і щире каяття, що визнав пом`якшуючою обставиною. Натомість обставиною протилежного змісту (ст. 67 КК) було визнано учинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Разом із цим суд узяв до уваги дані про особу засудженого, котрий в силу ст. 89 КК несудимий, не перебуває на спеціальних обліках, посередньо характеризується, є військовослужбовцем і в період воєнного стану, отримавши зброю для захисту держави та громадян, використав її для порушення громадського порядку. Оцінивши всі обставини, які мають правове значення при виборі заходу примусу, місцевий суд призначив ОСОБА_5 покарання в мінімальних межах санкції ч. 4 ст. 296 вказаного Кодексу.

Зважаючи на встановлені конкретні обставини кримінального провадження і суспільну небезпечність учиненого діяння, дотримуючись принципу індивідуалізації, суд першої інстанції дійшов переконання про неможливість досягти визначеної законом мети покарання без ізоляції ОСОБА_5 від суспільства.

Отже, установлене за вироком обмеження прав і свобод ОСОБА_5 є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, а протилежна позиція в касаційній скарзі - непереконлива та неспроможна. При цьому посилання скаржника на відсутність матеріальної шкоди і на думку потерпілої не можна визнати прийнятними, адже хуліганство є небезпечним злочином проти громадського порядку, тобто комплексу суспільних відносин, які забезпечують нормальні умови життя людей у різних сферах діяльності.

Крім того, подібні за суттю доводи про надмірну суворість покарання були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Цей суд у змагальній процедурі належно розглянув апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 і, не встановивши підстав для застосування ст. 75 КК, умотивовано відмовив у задоволенні заявлених вимог. За змістом копії ухвали апеляційного суду від 21 листопада 2024 року, у ній із посиланням на фактичні дані в матеріалах кримінального провадження та норми права, котрими врегульовано порядок, мету й загальні засади призначення покарання, надано відповіді на аргументи сторони захисту.

Щодо посилань у касаційній скарзі на незадовільний стан здоров`я засудженого, то таке не є безумовною підставою для зміни оспорюваних рішень, натомість питання про звільнення особи від покарання за хворобою може бути вирішено в порядку, передбаченому п. 6 ч. 1 ст. 537, ст. 539 КПК.

Оскільки з касаційної скарги та доданих до неї судових рішень не вбачається підстав для її задоволення, немає потреби в перевірці матеріалів кримінального провадження.

Тому згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 .

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів

постановила:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3