Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________
Провадження № 1-кп/490/347/2020
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2024 року

Центральний районний суд міста Миколаєва

У складі : головуючого - судді Алєйнікова В.О.

при секретарі Буравцовій Є.Д.

за участі прокурора Голєва В.І.

обвинуваченого ОСОБА_1

обвинуваченого ОСОБА_2

їх захисника Рудяка С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві кримінальну справу за обвинуваченням

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Грейгове Миолаївського /на той час Жовтневого/ району Миколаївської області, є українцем, громадянином України, здобув неповну вищу освіту, є одруженим, неповнолітніх дітей не має, наразі відбуває покарання у місцях позбавлення волі, раніше засуджувався:

-25 лютого 2010 року Ленінським районним судом міста Миколаєва за частиною 2 статті 15 частиною 1 статті 115 Кримінального Кодексу України остаточно за сукупністю цього злочину та злочину, за який був засудженим 29 квітня 2009 року до позбавлення волі строком на 08 років;

-17 травня 2010 року Центральним районним судом міста Миколаєва за частиною 2 статті 146, частиною 2 статті 186, частиною 2 статті 187, частиною 3 статті 355 Кримінального Кодексу України остаточно за сукупністю цих злочинів та злочинів, за які був засудженим попередніми вироками до позбавлення волі строком на 08 років з конфіскацією усього належного йому майна;

-09 грудня 2010 року Центральним районним судом міста Миколаєва за частиною 1 статті 121 Кримінального Кодексу України остаточно за сукупністю цього злочину та злочинів, за які був засудженим попередніми вироками до позбавлення волі строком на 09 років 06 місяців з конфіскацією майна, був звільненим 09 лютого 2016 року по відбуттю строку покарання

а також:

-06 лютого 2023 року Заводським районним судом міста Миколаєва за частиною 1 статті 121 Кримінального Кодексу України до позбавлення волі строком на 05 років;

-26 березня 2024 року Корабельним районним судом міста Миколаєва за частиною 3 статті 185 Кримінального Кодексу України до позбавлення волі строком на 05 років, а за сукупністю цього злочину, та злочину, за який був засудженим вироком від 06 лютого 2023 року до позбавлення волі строком на 07 років.

та

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Кіровограді /наразі Кропивницькому/, є українцем, громадянином України, здобув початкову середню освіту, не є одруженим, неповнолітніх дітей не має, виконує вантажні роботи, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше засуджувався:

-29 грудня 2010 року Ленінським районним судом міста Кіровограда /наразі Кропивницького/ за частиною 2 статті 187 Кримінального Кодексу України до позбавлення волі строком на 07 років з конфіскацією майна, був звільненим 01 березня 2016 року по відбуттю строку покарання

у вчиненні злочину, передбаченого частиною 4 статті 296 Кримінального Кодексу України, -

В С Т А Н О В И В :

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним

12 квітня 2017 року приблизно о 07 годині 30 хвилин ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , перебуваючи у дворі багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 , побачили там раніше незнайомого ОСОБА_6 та, керуючись мотивом явної неповаги до суспільства, зневажливого ставлення до громадського порядку та існуючих у суспільстві загально визначених правил поведінки, прагненням протиставити себе іншим громадянам та самоствердитися, дійшли змови про спільне заподіяння тому тілесних ушкоджень.

Реалізуючи цей спільний намір, ОСОБА_1 з газового балончика розпилив в обличчя ОСОБА_7 сльозогінний газ.

Одразу після цього, не реагуючи на зауваження потерпілого, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дістали заздалегідь заготовлені для нанесення тілесних ушкоджень предмети пістолети для відстрілу шумових патронів нелетальної (травматичної) дії, споряджені полімерними кулями, після чого ОСОБА_2 здійснив два постріли в потерпілого ОСОБА_7 .

Внаслідок дій ОСОБА_1 та ОСОБА_2 потерпілому ОСОБА_7 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді рани грудної клітини праворуч, рани правої кисті, опіку слизової оболонки обох очей, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Стаття закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнаються обвинувачені.

Дії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід кваліфікувати за частиною 4 статті 296 Кримінального Кодексу України як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчинене групою осіб із застосуванням предмету, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.

Позиції сторін.

1. Прокурор під час судового розгляду кримінального провадження вважав вину ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вчиненні злочину за встановлених судом обставин доведеною, дії кожного з них - кваліфікованими вірно.

З огляду на таке, просив призначити кожному з обвинувачених за вчинення злочину, що є предметом розгляду в межах цього кримінального провадження, покарання в межах санкції частини 4 статті 296 Кримінального Кодексу України.

Окрім того, просив призначити ОСОБА_1 покарання за сукупністю цього злочину та злочинів. за які той був засудженим вироком Корабельного районного суду міста Миколаєва, із застосуванням приписів частини 4 статті 70 Кримінального Кодексу України шляхом часткового складання призначених покарань.

2. Обвинувачений ОСОБА_1 свою вину у вчиненні злочину за вказаних вище обставин визнав повністю та зазначив, що у содіяному кається.

Обвинувачений ОСОБА_2 свою вину у вчиненні злочину за вказаних вище обставин визнав повністю та зазначив, що у содіяному кається.

Їх захисник зазначав, що позиції як обвинувачених, так й прокурора, ґрунтуються на законі та фактичних обставинах кримінального провадження.

3. Потерпілий у судове засідання не з`явився, неодноразово повідомлявся про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку повісткою, направленою засобами зв`язку, про причини неявки суд не повідомляв.

Враховуючи, що в цьому випадку за відсутності потерпілого можливо з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, суд на підставі статті 325 Кримінального Процесуального Кодексу України розглянув справу за їх відсутності.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Щодо характеру дій, вчинених обвинуваченими відносно потерпілого, та мотивів таких дій.

А……Перш за все, суд відзначає, що ця справа розглядалась судами неодноразово.

1. Так, Вироком Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 липня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , кожен, визнані винними у вчиненні злочину, передбаченого частиною 4 статті 296 Кримінального Кодексу України.

Проте, ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року вказаний вирок Центрального районного суду міста Миколаєва скасований з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Скасовуючи вирок, суд апеляційної інстанції зазначив таке:

Визнавши доведеним висунуте ОСОБА_1 та ОСОБА_2 органами досудового розслідування обвинувачення у вчиненні хуліганства, а саме у грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, суд першої інстанції при формулюванні обвинувачення сформулював лише обставини його вчинення, зокрема, місце, час, спосіб вчинення.

Крім того, формулюючи фактичні обставини, визнані судом доведеними, суд першої інстанції не сформулював наслідки вчиненого злочину, а послався на доказ - висновок судово-медичної експертизи.

При ухваленні вироку поза увагою суду залишитися роз`яснення п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про хуліганство» від 22 грудня 2006 р. № 10, про те, що при розгляді кримінальних справ зазначеної категорії необхідно встановлювати всі фактичні обставини справи, в тому числі спрямованість умислу, мотиви, мету, характер дій кожного з учасників хуліганства, з`ясовувати, чи порушив підсудний своїми діями громадський порядок, чи були вони вчинені з мотивів явної неповаги до суспільства, чи супроводжувалися особливою зухвалістю або винятковим цинізмом.

Як роз`яснено в п.5 зазначеної Постанови, за ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, знищенням чи пошкодженням майна, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.

Проте, визнавши пред`явлене ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обвинувачення доведеним в пред`явленому обсязі, та визнавши їх винними в умисному грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, яке супроводжувалося особливою зухвалістю, суд першої інстанції не зазначив у вироку мотиви вчинення злочину, у чому проявилося порушення громадського спокою, та у чому полягала особлива зухвалість дій обвинувачених.

В порушення вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України в обвинуваченні, визнаному судом доведеним, не сформульовано фактичні обставини щодо суб`єктивної та об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч.4 ст. 296 КК України, а саме щодо форми вини та наслідків вчинення кримінального правопорушення.

2. З огляду на таке, під час нового судового розгляду 08 серпня 2019 року - ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва обвинувальний акт у цьому кримінальному провадженні був повернутий прокурору, як такий, що не відповідає вимогам Кримінального Процесуального Кодексу України, а саме - всупереч вимог пункту 5 частини 2 статті 191 цього Кодексу не містив у собі формулювання фактичних обставин щодо суб`єктивної та об`єктивної сторони інкримінованого кожному з обвинувачених злочину, зокрема - щодо форми вини та наслідків вчинення злочину, а також - посилань про те, у чому проявилося порушення громадського спокою та у чому полягала особлива зухвалість дій обвинувачених.

3. Далі, обвинувальний акт після дооформлення повторно був направлений до Центрального районного суду міста Миколаєва, проте ухвалою цього суду від 15 жовтня 2019 року знов був повернутим прокурору, оскільки вказані судом недоліки повною мірою усунутими не були.

4. 02 грудня 2019 року обвинувальний акт стосовно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надійшов до суду втретє.

5. В межах цього кримінального провадження протягом періоду з 19 квітня 2017 року до 15 жовтня 2019 року кожен з обвинувачених утримувався під вартою; ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 15 жовтня 2019 року обраний відносно кожного з обвинувачених запобіжний захід був зміненим на домашній арешт, строк застосування якого судом не продовжувався.

Б……Обвинувачені під час судового розгляду кримінального провадження надавали такі показання.

І……Під час судових засідань, що призначались до 2024 року, кожен з обвинувачених свою вину у вчиненні злочину не визначав.

Як ОСОБА_1 , так й ОСОБА_2 пояснювали, що вперше побачили ОСОБА_7 лише під час здійснення цього кримінального провадження; до цього його не бачили взагалі та ніколи не вчиняли й не планували вчиняти відносно нього ніякі протиправні дії.

ІІ……Під час судового засідання 13 вересня 2024 року обвинувачені змінили свою позицію у справі.

1. Так, обвинувачений ОСОБА_1 під час цього судового засідання по суті пояснив таке.

У день, вказаний в обвинувальному акті (ймовірно 12 квітня 2017 року) він разом із своїм товаришем ОСОБА_2 йшов вулицями міста.

У дворі одного з будинків (ймовірно - будинку АДРЕСА_2 ) вони побачили чоловіка /як з`ясувалось потім ОСОБА_7 /, який (чи то насправді, чи то йому / ОСОБА_1 / здалося) «неповажно» поставився до нього раніше у парку. Тоді він вирішив продемонструвати свою перевагу, чи «показати» цьому чоловіку, як слід поводитись. Та тоді ж вони із ОСОБА_2 домовились вчинити відносно цього чоловіка насильницькі дії.

Тоді вони, нехтуючи тим, що у дворі були люди, підійшли до цього чоловіка /потерпілого/, він / ОСОБА_1 / розпилив в бік того газовий балончик, після чого вони вдвох дістали пістолети та ОСОБА_2 вистрелив.

При цьому обвинувачений стверджував, що помститись ОСОБА_7 тоді не бажав, лише бажав довести йому та оточуючим свою зверхність; викладені в обвинувальному акті мотиви його дій, а саме те, що вирішальним мотивом його дій була неповага до суспільства, зокрема до потерпілого обвинувачений підтвердив.

2. Обвинувачений ОСОБА_2 під час цього ж судового засідання надав показання, аналогічні показанням ОСОБА_1 .

При цьому уточнив, що особисто він до цих подій ОСОБА_7 ніколи не бачив; під час подій, що є предметом розгляду в межах цього кримінального провадження, лише підтримав товариша.

При цьому обвинувачений викладені в обвинувальному акті мотиви його дій, а саме те, що вирішальним мотивом його дій була неповага до суспільства, зокрема до потерпілого обвинувачений підтвердив.

В……Під час судового засідання 13 вересня 2024 року як ОСОБА_1 , так й ОСОБА_2 зазначили, що не вважають за доцільне досліджувати інші (окрім показань кожного з них) докази по справі.

При цьому кожен з них погодився із тим, що відповідно до приписів частини 3 статті 349 Кримінального Процесуального Кодексу України обставини справи мають встановлюватись лише на підставі самих лише їх показань, у яких кожен з них визнає себе винуватим.

Оцінюючи позицію кожного з обвинувачених, висловлену під час судового засідання 13 вересня 2024 року, суд дійшов такого.

І……Порядок врахування такої позиції є врегульованим у таких приписах законодавства та настановах судової практики.

1. Відповідно до частини 5 статті 9 Кримінального Процесуального Кодексу України

Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини

Європейський суд з прав людини запровадив підхід, відповідно до якого

ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися - у відкритий чи мовчазний спосіб - від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови

/див., окрім іншого, рішення у справі "Боротюк проти України" (пункт 80); "Сейдович проти Італії" (Sejdovic v. Italy) (пункт 86)/

2. Відповідно до частини 3 статті 349 Кримінального Процесуального Кодексу України

Суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

3. Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у Постанові від 22 березня 2018 року у справі № 521/11693/16-к зробив такий висновок про застосування норм права

Відповідно до ч 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак дана норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадження та визначені ст. 91 КПК України. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК України лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

ІІ……З огляду на ці вимоги діючого законодавства та настанови судової практики суд, повертаючись до обставин цього кримінального провадження, відзначає таке.

1. Погодившись на встановлення обставин справи на підставі самих лише їхніх показань, у яких кожен з них визнає себе винним у вчиненні хуліганських дій відносно ОСОБА_6 , як ОСОБА_1 , так й ОСОБА_2 поза розумним сумнівом відмовились від свого права на гарантії справедливого судового розгляду.

Так, погодившись з такими обсягом та порядком дослідження доказів, кожен з них відмовився від перевірки доказової вартості зібраних у справі доказів, а також - від вирішення питання про те, чи не заподіяла процедура, що була застосована під час збирання доказів, непоправної шкоди справедливості судового розгляду.

2. З огляду на таке суд відзначає, що «відмова» кожного з обвинувачених від таких гарантій була виражена у передбаченій законом «недвозначній формі», а саме кожен з них прямо заявив про таку «відмову» під час судового засідання.

3. Далі, відповідно до дороговказів, що містяться у наведеній правовій позиції Європейського суду з прав людини та процитованих вище приписах частини 3 статті 349 Кримінального Процесуального Кодексу України суд перевірив, чи правильно розуміє кожен обвинувачених зміст визнаних ним обставин.

Під час такої перевірки суд встановив наступне.

3.1. Як ОСОБА_1 , так й ОСОБА_2 самі виклали обставини, які визнаються кожним з них.

3.2. При цьому у розгляді кримінального провадження бере участь захисник, в присутності якого обвинувачені й надавали визнавальні показання суду.

Наведене у сукупності не залишає приводів для розумного сумніву у тому, що кожен з обвинувачених вірно розуміє зміст визнаних ним обставин та їх /обставин/ юридичне значення.

4. Далі, відповідно до дороговказів, що містяться у наведеній правовій позиції Європейського суду з прав людини та процитованих вище приписах частини 3 статті 349 Кримінального Процесуального Кодексу України суд перевірив, чи є така «відмова» добровільною.

Під час такої перевірки суд встановив наступне.

4.1. Саму по собі «відмову» від права на гарантії справедливого судового розгляду як ОСОБА_1 , так й ОСОБА_2 висловили за відсутності обставин, які можуть бути розціненими, як примус.

Так, відмова кожним з них була висловленою під час судового засідання під час обговорення питання про подальший порядок надання та дослідження доказів у справі одразу після надання судом обвинуваченому можливості висловити свою думку з цього приводу; під час висловлення думки жоден з обвинувачених не вагався, про свою «відмову» від права на гарантії справедливого судового розгляду кожен з них заявив чітко та недвозначно.

4.2. Наведений вище перебіг розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у суді, на переконання суду, доводить, що:

-судом кожному з обвинувачених була надана можливість вільно висловлювати свою позицію стосовно висунутого обвинувачення;

-доводи кожного з обвинувачених про безпідставність висунутого обвинувачення та грубі порушення правової процедури з метою необґрунтованого притягнення кожного з них до кримінальної відповідальності були «почутими» судом, про що свідчить як згадана вище ухвала Апеляційного суду Миколаївської області, так й згадані вище ухвали Центрального районного суду міста Миколаєва як про повернення обвинувального акту прокурору, так й про зміну обраного відносно кожного з обвинувачених запобіжного заходу;

-з огляду на наведені процесуальні рішення кожен з обвинувачених мав підстави очікувати, що у разі завершення судом розгляду справи у «загальному» порядку доводи кожного з них, за наявності до того підстав, мають бути підтвердженими та відповідним чином враховані під час ухвалення вироку;

-з огляду на те, що відносно будь-кого з обвинувачених у зв`язку з розглядом цього кримінального провадження не накладались ніякі обмеження (зокрема не застосовувались запобіжні заходи) не мали об`єктивних підстав вважати, що сама по собі їх позиція, що висловлювалась до 2024 року, потягне за собою негативні наслідки для будь-кого з них.

Наведене дозволяє дійти висновку про те, що перебіг судового розгляду сам по собі не створював умов, які могли б бути розціненими, як примус до визнання винуватості у вчиненні злочину.

4.3. Стосовно ж обставин досудового розслідування суд відзначає таке.

Обставини здійснення досудового розслідування в будь-якому випадку не завадили ані ОСОБА_1 , ані ОСОБА_2 вже під час судового розгляду висловити позицію, зміст якої полягав у невизнанні своєї винуватості.

Та, як доведено вище, суд під час судового розгляду вживав заходів, що цілком могли призвести до підтримки такої позиції.

Проте, як зазначено вище, кожен з обвинувачених від вжиття таких заходів під час судового розгляду кримінального провадження відмовився.

Наведене не дозволяє вважати обставини здійснення досудового розслідування цього кримінального провадження такими, що створювали умови, які могли б бути розціненими, як примус до визнання винуватості у вчиненні злочину.

4.4. Суд також нагадує, що, як доведено вище, зміст визнаних кожним з обвинувачених обставин та їх юридичне значення як ОСОБА_1 , так й ОСОБА_2 розуміє вірно.

Таке виключає вплив обману на рішення будь-кого з них про «відмову» від гарантій справедливого судового розгляду.

Наведене у сукупності не залишає приводів для розумного сумніву у тому, що «відмова» як ОСОБА_2 , так й ОСОБА_1 від права на гарантії справедливого судового розгляду є добровільною.

5. Далі, відповідно до дороговказів, що містяться у наведеній правовій позиції Європейського суду з прав людини та процитованих вище приписах частини 3 статті 349 Кримінального Процесуального Кодексу України суд відзначає, що відповідна «відмова» як з боку обвинуваченого ОСОБА_1 , так й з боку обвинуваченого ОСОБА_2 супроводжувалась передбаченими законом гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови

5.1. Так, судом кожному з обвинувачених були роз`яснені зміст та значення однозначного висловлювання позиції із приводу визнання винуватості та відсутності необхідності у перевірці доказів вини, а також - передбачені законом наслідки такої позиції.

Проте кожен з обвинувачених, усвідомивши свої права у суді та наслідки відмови від дослідження доказів, свою винуватість визнав, скористатись правом на розгляд справи у повному обсязі не побажав та наполягав на недоцільності дослідження доказів з метою перевірки обставин, викладених у його визнавальних показаннях.

5.2. До того ж, у розгляді кримінального провадження брав участь захисник, що є гарантією як дотримання прав кожного з обвинувачених у процесі, так й - реалізації кожним з них права не свідчити проти себе.

Наведене у сукупності дозволяє дійти висновку про те, що в цьому випадку «відмова» кожного з обвинувачених від права на гарантії справедливого судового розгляду є «дійсною», з огляду на що - має бути покладеною у підґрунтя судового рішення.

Г……Прокурор й захисник, так само, як обвинувачені, вважали за недоцільне досліджувати визнані обвинуваченими обставини вчинення вбивства та перевірку їх доказами.

За такого суд, керуючись процитованими вище приписами частини 3 статті 349 Кримінального Процесуального Кодексу України та зважаючи на те, що визнавальні показання кожного з обвинувачених повністю узгоджуються з пред`явленим обвинуваченням, визнав недоцільним оцінку інших доказів щодо цих обставин.

Таким чином, ту обставину, що обвинувачені вчинили встановлені судом дії відносно ОСОБА_7 з встановлених судом мотивів, суд вважає доведеною поза розумним сумнівом.

Щодо наслідків дій, вчинених обвинуваченими відносно потерпілого

У залученому до матеріалів кримінального провадження висновку судово-медичної експертизи № 677 від 29 травня 2017 року, наданого судово-медичним експертом Миколаївського обласного бюро судово-медичних експертиз ОСОБА_8 висновується, що внаслідок дій обвинувачених в ОСОБА_7 утворились тілесні ушкодження у вигляді рани грудної клітини праворуч, рани правої кисті та опіку слизової оболонки обох очей, кожне з яких відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що призвело до короткочасного розладу здоров`я.

Підстави для сумніву у достовірності цього висновку є відсутніми, оскільки:

-перед дачею висновку експерт був попередженим про кримінальну відповідальність за відмову або ухилення від дачі висновку або за дачу завідомо неправдивого висновку, за ст.ст. 384, 385 Кримінального Кодексу України, про що містяться позначки у висновку експерта;

-компетенція експерта сумнівів в сторін кримінального провадження не викликає;

-про особисту зацікавленість експерта сторони кримінального провадження, зокрема - захист - не посилаються; відомості про наявність такої зацікавленості в матеріалах кримінального провадження відсутні;

-той факт, що цей висновок був наданий у встановленому законом порядку, сторони не заперечують.

Щодо застосування під час цих дій предметів, щ заздалегідь заготовлені для нанесення тілесних ушкоджень.

1. Факт застосування таких предметів, а саме пістолетів для відстрілу шумових патронів нелетальної (травмуючої) дії, як зазначалось вище, обвинуваченими підтверджується.

2. Окрім того, у згаданому вище висновку судово-медичної експертизи № 677 від 29 травня 2017 року, наданого судово-медичним експертом Миколаївського обласного бюро судово-медичних експертиз ОСОБА_8 , окрім наведеного вище, висунється, що виявлені в нього тілесні ушкодження могли утворитись від дії тупого твердого предмету (пулі) при пострілі з будь-якого виду вогнепальної зброї.

До того ж, у наданому суду висновку судово-балістичної експертизи № 221 від 26 травня 2017 року, наданого експертом сектору дослідження зброї відділу криміналістичних видів дослідження Миколаївського Науково-дослідного Експертно-криміналістичного центру МВС України ОСОБА_9 виснується, що на місці події, що є предметом розгляду в межах цього кримінального провадження, були вилучені полімерна куля та дві гільзи для 9-мм шумових пістолетних патронів, призначені для пострілів зі зброї нелетальної (травматичної) дії.

Підстави для сумніву у достовірності цих висновків експертів є відсутніми, оскільки:

-перед дачею висновку кожен з експертів був попередженим про кримінальну відповідальність за відмову або ухилення від дачі висновку або за дачу завідомо неправдивого висновку, за ст.ст. 384, 385 Кримінального Кодексу України, про що містяться позначки у кожному висновку;

-компетенція будь-кого з експертів сумнівів в сторін кримінального провадження не викликає;

-про особисту зацікавленість будь-кого з експертів сторони кримінального провадження, зокрема - захист - не посилаються; відомості про наявність такої зацікавленості в матеріалах кримінального провадження відсутні;

-той факт, що ці висновки були наданими у встановленому законом порядку, сторони не заперечують.

Наведене у сукупності поза розумним сумнівом доводить, що під час дій відносно потерпілого обвинувачені застосовували пістолети для відстрілу шумових патронів нелетальної (травматичної) дії .

З урахуванням наведеного вину як ОСОБА_1 , так й ОСОБА_2 у вчиненні злочину за встановлених судом обставин суд вважає доведеною.

Обставини, які пом`якшують покарання.

Обвинуваченого ОСОБА_1

І……Вирішуючи питання про наявність в цьому випадку обставин, що пом`якшують покарання цього обвинуваченого, суд враховує такі обставини.

1. ОСОБА_1 , як доведено вище, добровільно відмовився від права на гарантії справедливого судового розгляду та заявив про повне визнання своєї провини.

Та очевидним є те, що він усвідомлює, що в цьому випадку його відмова від таких гарантій майже автоматично тягне за собою призначення йому безальтернативного покарання у вигляді позбавлення волі на доволі значний строк.

Таке свідчить, що обвинувачений виявив готовність нести покарання за скоєне.

2. Суд також відзначає, що наразі обвинувачений висловлює жаль із приводу скоєного.

3. Стосовно цих обставин суд відзначає, що жаль із приводу вчиненого та готовність нести покарання обвинувачений висловив після тривалого судового розгляду.

Але з цього приводу суд відзначає, що закон не пов`язує можливість врахування каяття, як обставини, що пом`якшує покарання, з певним часовим проміжком, що сплинув з моменту вчинення злочину, але вимагає лише, щоб відповідне ставлення до скоєного обвинувачений виявив до ухвалення вироку по суті висунутого обвинувачення.

4. Разом з таким суд відзначає, що жодних дій щодо виправлення наслідків його дій, зокрема - щодо відшкодування шкоди потерпілому або ж /виходячи з мети дій обвинуваченого/ - щодо принесення йому /потерпілому/ вибачень обвинувачений не вжив.

При цьому суд відзначає, що вжиття таких заходів протягом судового розгляду кримінального провадження є цілком можливим для обвинуваченого навіть попри неявку потерпілого у судові засідання.

5. До того ж, після вчинення злочину, що є предметом розгляду цього кримінального провадження, обвинувачений продовжив систематично вчиняти злочини, за що засуджувався двічі.

ІІ……Вирішуючи питання про можливість кваліфікації цих обставин, як таких, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд враховує таке.

1. Верховний Суд у своїй послідовній практиці сформулював правову позицію, відповідно до якої

щире каяття "передбачає, окрім визнання собою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження"

/див, окрім іншого, постанову від 15 листопада 2021 року у справі № 199/6365/19/

2. З огляду на дороговкази, що містяться у цій постанові, суд відзначає, що оскільки обвинувачений не вживав заходів ані для відшкодування завданої його діями шкоди, ані для виправлення наслідків скоєного, що, відповідно до наведених дороговказів, для кваліфікації дій обвинуваченого, як «каяття» є вирішальним, така ознака в діях обвинуваченого є відсутньою.

3. В той же час наразі обвинувачений вчиняє дії, які утворюють певні елементи «каяття», а саме здатність нести покарання, що знаходить свій прояв у визнанні своєї винуватості.

Таке доводить, що обвинувачений наразі прагне стати на шлях виправлення.

З огляду на таке суд, керуючись частиною 2 статті 66 Кримінального Кодексу України вважає за необхідне в умовах цього кримінального визнати визнання винуватості обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого.

ІІІ……Про наявність інших обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, сторони не посилаються; судом наявність таких обставин також не встановлена.

Отже, обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_1 , суд вважає визнання ним своєї винуватості.

Обвинуваченого ОСОБА_2

І……Вирішуючи питання про наявність в цьому випадку обставин, що пом`якшують покарання цього обвинуваченого, суд враховує такі обставини.

1. ОСОБА_2 , як доведено вище, добровільно відмовився від права на гарантії справедливого судового розгляду та заявив про повне визнання своєї провини.

Та очевидним є те, що він усвідомлює, що в цьому випадку його відмова від таких гарантій майже автоматично тягне за собою призначення йому безальтернативного покарання у вигляді позбавлення волі на доволі значний строк.

Таке свідчить, що обвинувачений виявив готовність нести покарання за скоєне.

2. Суд також відзначає, що наразі обвинувачений висловлює жаль із приводу скоєного.

3. Стосовно цих обставин суд відзначає, що жаль із приводу вчиненого та готовність нести покарання обвинувачений висловив після тривалого судового розгляду.

Але з цього приводу суд відзначає, що закон не пов`язує можливість врахування каяття, як обставини, що пом`якшує покарання, з певним часовим проміжком, що сплинув з моменту вчинення злочину, але вимагає лише, щоб відповідне ставлення до скоєного обвинувачений виявив до ухвалення вироку по суті висунутого обвинувачення.

4. Разом з таким суд відзначає, що жодних дій щодо виправлення наслідків його дій, зокрема - щодо відшкодування шкоди потерпілому або ж /виходячи з мети дій обвинуваченого/ - щодо принесення йому /потерпілому/ вибачень обвинувачений не вжив.

При цьому суд відзначає, що вжиття таких заходів протягом судового розгляду кримінального провадження є цілком можливим для обвинуваченого навіть попри неявку потерпілого у судові засідання.

ІІ……Вирішуючи питання про можливість кваліфікації цих обставин, як таких, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд враховує настанови судової практики, що містяться у процитованій вище Постанові Верховного Суду від 15 листопада 2021 року у справі № 199/6365/19.

1. З огляду на дороговкази, що містяться у цій постанові, суд відзначає, що оскільки обвинувачений не вживав заходів ані для відшкодування завданої його діями шкоди, ані для виправлення наслідків скоєного, що, відповідно до наведених дороговказів, для кваліфікації дій обвинуваченого, як «каяття» є вирішальним, така ознака в діях обвинуваченого є відсутньою.

2. В той же час наразі обвинувачений вчиняє дії, які утворюють певні елементи «каяття», а саме здатність нести покарання, що знаходить свій прояв у визнанні своєї винуватості.

Таке доводить, що обвинувачений наразі прагне стати на шлях виправлення.

За такого суд, керуючись частиною 2 статті 66 Кримінального Кодексу України вважає за необхідне в умовах цього кримінального визнати визнання винуватості обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого.

ІІІ……Про наявність інших обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, сторони не посилаються; судом наявність таких обставин також не встановлена.

Отже, обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_2 , суд вважає визнання ним своєї винуватості.

Обставини, які обтяжують покарання.

Обвинуваченого ОСОБА_1

І……З залученої до матеріалів кримінального провадження довідки ІЦ № 64-17092024/48001 від 17 вересня 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 раніше засуджувався:

-25 лютого 2010 року Ленінським районним судом міста Миколаєва за частиною 2 статті 15 частиною 1 статті 115 Кримінального Кодексу України;

-17 травня 2010 року Центральним районним судом міста Миколаєва за частиною 2 статті 146, частиною 2 статті 186, частиною 2 статті 187, частиною 3 статті 355 Кримінального Кодексу України;

-09 грудня 2010 року Центральним районним судом міста Миколаєва за частиною 1 статті 121 Кримінального Кодексу України

та станом на момент вчинення злочину, що є предметом розгляду в межах цього кримінального провадження /на 12 квітня 2017 року/ судимості за вчинення цих злочинів не біли ані - знятими, ані - погашеними у встановленому законом порядку.

Таке, відповідно до статті 34 Кримінального Кодексу України, утворює рецидив злочинів, який відповідно до пункту 1 частини 1 статті 67 Кримінального Кодексу України може бути врахований судом, як обставина, що обтяжує покарання обвинуваченого.

Вирішуючи питання про наявність в цьому випадку підстав для врахування цієї обставини, як такої, що обтяжує покарання обвинуваченого, суд враховує таке.

1. Наведені вище відомості про судимості обвинуваченого доводять, що він раніше неодноразово засуджувався за вчинення злочинів, пов`язаних із насильством.

Наведене доводить, що насильницькі дії є проявом обраного обвинуваченим способу вирішення життєвих ситуацій.

Цей висновок додатково підтверджується тим, що після вчинення злочину, що є предметом розгляду в межах цього кримінального провадження, обвинувачений вчинив ще один насильницький злочин.

2. Та з огляду на таке суд відзначає, що кримінальне правопорушення, за вчинення якого обвинувачений засуджується цим вироком, також є насильницьким, отже - є природним проявом способу життя, який обвинувачений обрав свідомо.

3. Враховує суд й ту обставину, що за вчинення дій, пов`язаних з насильством, обвинувачений неодноразово відбував покарання у вигляді позбавлення волі, провів в місцях позбавлення волі близько 08 років, проте належних висновків для себе не зробив та знов вдався до дій щодо насильства відносно ОСОБА_6 .

Наведене у сукупності доводить, що в обставинах цього кримінального провадження рецидив злочину свідчить про підвищення суспільної небезпеки особи обвинуваченого ОСОБА_1 , з огляду на що під час призначення йому покарання має враховуватись, як обставина, що його /покарання/ обтяжує.

ІІ……Про наявність інших обставин, що обтяжують покарання цього обвинуваченого, сторони не посилаються; під час судового розгляду наявність цих обставин судом не встановлена.

Обвинуваченого ОСОБА_2

І……З залученої до матеріалів кримінального провадження довідки ІЦ № 177 -17092024/48001 від 17 вересня 2024 року вбачається, що ОСОБА_2 засуджувався 29 грудня 2010 року Ленінським районним судом міста Кіровограда /наразі Кропивницького/ за частиною 2 статті 187 Кримінального Кодексу України, та станом на момент вчинення злочину, що є предметом розгляду в межах цього кримінального провадження /на 12 квітня 2017 року/ судимість за вчинення цього злочину не була ані - знятою, ані - погашеною у встановленому законом порядку.

Таке, відповідно до статті 34 Кримінального Кодексу України, утворює рецидив злочинів, який відповідно до пункту 1 частини 1 статті 67 Кримінального Кодексу України може бути врахований судом, як обставина, що обтяжує покарання обвинуваченого.

Вирішуючи питання про наявність в цьому випадку підстав для врахування цієї обставини, як такої, що обтяжує покарання обвинуваченого, суд враховує таке.

1. Наведені вище відомості про судимість обвинуваченого доводять, що він раніше засуджувався лише один раз, до того ж за злочин, головною відмінністю якого є корисливий мотив.

Таке дає підстави для висновку, що обвинувачений раніше схильностей до безмотивного насильства /як то в обставинах цього кримінального провадження/ не виявляв.

Отже, раніше вчинений обвинуваченим злочин не є «подібним» із тим, що є предметом розгляду в межах цього кримінального провадження.

2. Далі суд відзначає, що після вчинення злочину, що є предметом розгляду в межах цього кримінального провадження, обвинувачений протягом більше 07 років нових злочинів не вчиняв.

3. Принагідно суд нагадує й те, що, як доведено вище, обвинувачений ОСОБА_2 після вчинення злочину, що є предметом розгляду в межах цього кримінального провадження, став на шлях виправлення.

Наведене у сукупності доводить, що в обставинах цього кримінального провадження рецидив злочину не свідчить про підвищення суспільної небезпеки особи обвинуваченого ОСОБА_2 або вчиненого ним правопорушення.

З огляду на таке суд вважає за можливе що під час призначення покарання ОСОБА_2 не враховувати рецидив злочину, як обставину, що обтяжує його покарання.

ІІ……Про наявність інших обставин, що обтяжують покарання цього обвинуваченого, сторони не посилаються; під час судового розгляду наявність цих обставин судом не встановлена.

Мотиви призначення покарання

При визначенні виду та міри покарання, яке слід застосувати відносно кожного з обвинувачених, суд, керуючись приписами статті 65 Кримінального Кодексу України, виходе з санкції частини 4 статті 296 Кримінального Кодексу України та враховує ступень тяжкості вчиненого ним злочину, відомості про особу кожного з них, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання кожного з них.

При цьому суд враховує таке.

І……Стосовно ступеню тяжкості вчиненого злочину суд відзначає таке.

1. Відповідно до статті 12 Кримінального Кодексу України злочин, вчинений обвинуваченими є тяжким.

2. Далі суд відзначає, що дії обвинувачених набувають ознак «хуліганства» значною мірою через їх /дій/ мотив демонстрацію своєї зверхності та протиставлення себе іншим громадянам. Та значною мірою лише з огляду на цей мотив дії обвинувачених, будучи злочинними , набувають ознаки таких, що грубо порушують громадський порядок.

В той же час, з огляду на інші ознаки цього злочину, а саме те, що він був вчинений у дворі, стосувався однієї особи та був швидкоплинним його ступінь тяжкості порівняно з іншими злочинами цієї категорії є істотно зниженою та майже добігає до ступеню тяжкості кримінального правопорушення проти життя та здоров`я особи.

3. З огляду на таке суд відзначає, що в обставинах цього кримінального правопорушення ОСОБА_6 були заподіяні легкі тілесні ушкодження, що потягли короткочасний розлад здоров`я; заподіяння таких тілесних ушкоджень є кримінальним проступком.

ІІ……Вивченням відомостей про особу ОСОБА_1 /окрім тих, що вже є врахованими, як обставина, що обтяжує його покарання/ встановлено, що на обліках в лікарів психіатра та нарколога він не перебуває, має дружину.

ІІІ……Вивченням відомостей про особу ОСОБА_2 встановлено, що на обліках в лікарів психіатра та нарколога він не перебуває, виконує суспільно-корисну працю.

Призначення покарання за злочини, що є предметом розгляду в межах цього кримінального провадження.

І……Санкція частини 4 статті 296 Кримінального Кодексу України передбачає призначення покарання у вигляді позбавлення волі строком від 03 до 07 років.

ІІ……Призначаючи показання обвинуваченому ОСОБА_1 суд враховує такі обставини.

1. Суд відзначає, що в цьому випадку, як доведено вище, ступінь тяжкості вчиненого цим обвинуваченим злочину є істотно зниженою.

В той же час, як доведено вище, стосовно цього обвинуваченого є одна обставина, що обтяжує його покарання.

2. Далі суд враховує, що стосовно цього обвинуваченого є ще одна передбачена частиною 2 статті 66 Кримінального Кодексу України обставина, що пом`якшує його покарання.

З огляду на таке суд вважає, що за вчинення злочину, що є предметом цього кримінального провадження, обвинуваченому ОСОБА_1 слід призначити покарання у вигляді позбавлення волі строком на 05 років.

ІІІ……Призначаючи показання обвинуваченому ОСОБА_2 суд враховує такі обставини.

1. Суд відзначає, що в цьому випадку, як доведено вище, ступінь тяжкості вчиненого цим обвинуваченим злочину є істотно зниженою.

2. Далі суд враховує, що стосовно цього обвинуваченого є ще одна передбачена частиною 2 статті 66 Кримінального Кодексу України обставина, що пом`якшує його покарання.

З огляду на таке суд вважає, що за вчинення злочину, що є предметом цього кримінального провадження, обвинуваченому ОСОБА_2 слід призначити покарання у вигляді позбавлення волі строком на 04 роки 06 місяців.

Призначення остаточного покарання обвинуваченому ОСОБА_1 .

І......Призначаючи ОСОБА_1 остаточне покарання, суд враховує такі обставини.

1. Після вчинення злочину, що є предметом розгляду в межах цього кримінального провадження, ОСОБА_1 засуджувався

-06 лютого 2023 року Заводським районним судом міста Миколаєва за частиною 1 статті 121 Кримінального Кодексу України до позбавлення волі строком на 05 років;

-26 березня 2024 року Корабельним районним судом міста Миколаєва за частиною 3 статті 185 Кримінального Кодексу України до позбавлення волі строком на 05 років.

2. Вироком Корабельного районного суду міста Миколаєва від 26 березня 2024 року ОСОБА_1 було визначене покарання за сукупністю злочинів, за які він був засудженим 06 лютого 2023 року та 26 березня 2024 року у вигляді позбавлення волі строком на 07 років.

Цим же вироком було визначено, що строк відбуття покарання засудженому слід рахувати з 17 жовтня 2021 року; у строк відбуття покарання йому слід зарахувати період з 30 грудня 2019 року по 06 липня 2020 року.

3. Призначене вироком Корабельного районного суду міста Миколаєва від 26 березня 2024 року покарання ОСОБА_1 наразі не відбув.

ІІ......Призначаючи ОСОБА_1 остаточне покарання, суд виходе з таких приписів діючого законодавства та настанов судової практики.

1. Відповідно до статті 70 Кримінального Кодексу України

При сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань

/частина 1/

При складанні покарань остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначається в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає більш суворе покарання. Якщо хоча б одне із кримінальних правопорушень є умисним тяжким або особливо тяжким злочином, суд може призначити остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у межах максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. Якщо хоча б за один із вчинених кримінальних правопорушень призначено довічне позбавлення волі, то остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначається шляхом поглинення будь-яких менш суворих покарань довічним позбавленням волі

/частина 2/

...

За правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

/частина 4/

2. Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

2.1. Верховний Суд Об`єднаною Палатою Касаційного Кримінального Суду у Постанові від 15 лютого 2021 року у справі № 760/26543/17 зробив такий висновок про застосування норм права

У разі встановлення судом, що кримінальні правопорушення за новим вироком були вчиненні особою до постановлення декількох попередніх вироків, за які особа засуджена до покарань, що належить відбувати реально, остаточне покарання призначається на підставі ч. 4 ст. 70 КК за правилами, передбаченими частинами 1-3 цієї статті, тобто шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених особі покарань за новим вироком та попередніми вироками.

2.2. У цій же постанові Об`єднана Палата Касаційного Кримінального Суду зазначила таке

призначення покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК, має ряд особливостей, з урахуванням яких, загальний алгоритм призначення покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК передбачає такі елементи: 1) одержання точних даних про покарання, призначене особі попереднім вироком/попередніми вироками та у разі відбуття призначеного покарання, точного визначення його відбутої частини; 2) призначення покарання за злочин, вчинений до постановлення попереднього вироку, а якщо вчинено декілька таких злочинів, які не охоплюються однією статтею чи частиною статті КК, то призначення покарання за кожен злочин окремо; 3) визначення покарання за сукупністю вказаних злочинів; 4) призначення покарання за сукупністю злочинів, встановлених попереднім та новим вироками;? ? 5) зарахування в строк остаточного покарання, призначеного за сукупністю вчинених злочинів, покарання, відбутого за попереднім вироком/попередніми вироками, якщо таке зарахування можливе.

При цьому, призначаючи покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4? ? ст. 70 КК суд не вправі змінювати покарання, призначене попереднім (першим) вироком за окремий злочин. Він також не повинен ще раз призначати (дублювати) це покарання у новому (другому) вироку. В даному разі діє юридична презумпція законності й обґрунтованості попереднього вироку, яку суд підтверджує, застосовуючи ч. 4 ст. 70 КК.

...

для призначення остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів мають значення саме призначені попередніми вироками засудженому покарання, а не їх відбуття, натомість відбуття покарання? ?є визначальним при застосуванні судом положень ст. 71 КК та призначенні остаточного покарання за сукупністю вироків.

3. Відповідно до приписів пункту 21 Постанови № 7 Пленуму від 24 жовтня 2003 року Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» при вирішенні питання про те, який з принципів необхідно застосувати при призначенні остаточного покарання, суд враховує дані про особу винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, також кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, вид сукупності (реальна чи ідеальна) тощо.

4. Відповідно до частини 2 статті 63 Кримінального Кодексу України покарання у вигляді позбавлення волі призначається на строк від 1 до 15 років.

ІІІ......З огляду на ці дороговкази суд, повертаючись до обставин цього кримінального провадження, відзначає таке.

1. Матеріали кримінального провадження доводять, що вироками від 06 лютого 2003 року та від 26 березня 2024 року ОСОБА_1 було призначене остаточне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 07 років.

2. За злочин, що є предметом цього кримінального провадження та був вчиненим до постановлення вироків, якими були призначені вказані покарання, ОСОБА_1 засуджується до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 05 років.

3. Відповідно до приписів частин 1, 4 статті 70 Кримінального Кодексу України остаточне покарання за вчинення злочинів, за які ОСОБА_1 засуджується цим вироком та був засуджений вироками від 06 лютого 2023 року та від 26 березня 2024 року, має бути призначеним із застосуванням принципів повного або часткового складання призначених покарань або поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Вирішуючи питання про те, який з цих принципів має бути застосованим, суд виходе з такого.

3.1. В цьому випадку два злочини зі складу сукупності (що є предметом розгляду в межах цього кримінального провадження та той, за котрий ОСОБА_1 є засудженим вироком від 06 березня 2023 року) є насильницькими, але не є корисливими.

В той же час, злочин, за який обвинувачений засуджується цим вироком, був вчинений з хуліганського мотиву.

Наведене доводить, що злочини, що входять до складу сукупності, є геть різними, що виключає застосування принципу поглинання менш суворого покарання більш суворим.

3.2. Далі, суд відзначає, що за злочини, за які ОСОБА_1 був засудженим вироками від 06 лютого 2023 року та від 26 березня 2024 року, йому було призначене покарання шляхом часткового складання призначених покарань.

При цьому суд враховує, що злочин, що є предметом розгляду в межах цього кримінального провадження, має елемент, тотожний тому, за який ОСОБА_1 був засудженим вироком від 06 лютого 2023 року, а саме насильство.

Таке не дозволяє призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом повного складання призначених покарань, оскільки у разі застосування такого принципу покарання за одне й те ж явище призначатиметься двічі.

Отже, під час визначення остаточного покарання ОСОБА_1 слід застосувати принцип часткового складання призначених покарань.

4. Призначаючи покарання із застосуванням цього принципу, суд відзначає таке.

4.1. Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні № 15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року, справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини

4.2. З огляду на таке суд нагадує, що у сукупність злочинів, за яку суд призначає остаточне покарання, входять злочини, передбачені:

-частиною 1 статті 121 Кримінального Кодексу України;

-частиною 3 статті 185 Кримінального Кодексу України;

-частиною 4 статті 296 Кримінального Кодексу України.

Кожен з цих злочинів є умисним тяжким; найбільш тяжким з них є злочин, передбачений частиною 1 статті 121 Кримінального Кодексу України, санкція якої передбачає максимальне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 08 років.

4.3. Далі суд нагадує, що за сукупність злочинів, передбачених

-частиною 1 статті 121 Кримінального Кодексу України;

-частиною 3 статті 185 Кримінального Кодексу України;

ОСОБА_1 призначене покарання у вигляді позбавлення волі строком на 07 років.

4.4. В таких умовах призначення йому покарання в межах санкції частини статті, що передбачає відповідальність за найбільш тяжкий злочин, означатиме, що за злочин, що є предметом розгляду в межах цього кримінального провадження, до відбуття ОСОБА_1 буде призначене не більше 01 року позбавлення волі, що становить лише 1/5 частину з належного до відбуття.

Таке означатиме, що вчинення злочину, що є предметом розгляду в межах цього кримінального провадження, буде залишеним без суттєвих наслідків, тобто «пробачається» державою.

Але таке геть не узгоджується з особою винного та обставинами скоєного ним злочину.

Оцінюючи наведені обставини у сукупності, суд вважає, що за сукупністю злочинів ОСОБА_1 на підставі частини 2 статті 70 Кримінального Кодексу України слід призначити основне покарання у розмірі, що є більшим за встановлений санкцією за більш тяжкий із злочинів, що входять до складу сукупності, але - у межах максимального строку, встановленого законом для даного виду покарання.

5. Призначаючи з урахуванням наведеного остаточне покарання ОСОБА_1 , суд враховує:

-ту обставину, що один з елементів злочину, за який він засуджується цим вироком насильство вже є повною мірою врахованим під час призначення йому покарання, за вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 121 Кримінального Кодексу України;

-встановлену вище ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, передбаченого частиною 4 статті 296 Кримінального Кодексу України, зокрема ступінь порушення громадського порядку внаслідок вчинення цього злочину.

-мінімальну межу покарання, передбаченого санкцією частини 4 статті 296 Кримінального Кодексу України

Підсумовуючи, суд вважає, що ОСОБА_1 має бути призначене остаточне покарання за сукупністю злочинів у вигляді позбавлення волі строком на 09 років.

Порядок застосування покарання.

Відносно обвинуваченого ОСОБА_1

І……Відповідно до процитованих вище приписів частини 4 статті 70 Кримінального Кодексу України та дороговказів, що містяться у процитованій вище постанові Об`єднаної Палати Касаційного Кримінального Суду у складі Верховного Суду, суд має ухвалити про зарахування ОСОБА_1 в строк остаточного покарання, призначеного за сукупністю вчинених злочинів, покарання, відбутого за попередніми вироками.

З огляду на таке та відповідно до посилань, що містяться у вироку Корабельного районного суду міста Миколаєва від 26 березня 2024 року, у строк покарання, призначеного за сукупністю вчинених злочинів, на момент ухвалення вироку слід зарахувати:

-період з 30 грудня 2019 року до 06 липня 2020 року;

-період з 17 жовтня 2021 року до 31 жовтня 2024 року

1. Період з 30 грудня 2019 року до 06 липня 2020 року (загалом 06 місяців 06 днів) у строк остаточно призначеного покарання слід зарахувати з розрахунку 01 день відбутого покарання за 01 день позбавлення волі, оскільки підстави для інакшого зарахування цього періоду є відсутніми.

2. Період з 17 жовтня 2021 року до 26 березня 2024 року (загалом 02 роки 05 місяців 09 днів) у строк остаточно призначеного покарання також слід зарахувати з розрахунку 01 день відбутого покарання за 01 день позбавлення волі, оскільки підстави для інакшого зарахування цього періоду є відсутніми.

3. Під час зарахування періоду з 27 березня 2024 року до 31 жовтня 2024 року суд враховує таке.

В межах цього кримінального провадження ОСОБА_1 засуджується за вчинення злочину 12 квітня 2017 року.

При цьому в зв`язку із розглядом цього кримінального провадження протягом періоду 27 березня 2024 року до теперішнього часу він перебуває у Державній установі «Миколаївський слідчий ізолятор» на підставі ухали Центрального районного суду міста Миколаєва від 27 березня 2024 року, яка діє до моменту набрання чинності цим вироком.

Відповідно до висновку щодо застосування норм права, що викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 663/537/17, за такого під час зарахування цього періоду у строк покарання застосуванню підлягає частина 5 статті 72 Кримінального Кодексу України в редакції Закону № 838-VIII в силу переживаючої (ультрактивної) дії кримінального закону в часі /пункти 103, 105/, тобто - цей період слід зарахувати ОСОБА_1 у строк покарання з розрахунку 1 день за 2 дні позбавлення волі.

На момент ухвалення цього вироку тривалість періоду, який підлягає зарахуванню у строк призначеного ОСОБА_1 остаточного покарання в такому порядку становить (07 місяців 04 дні х 2) 01 рік 02 місяці 08 днів.

ІІ……Далі, в межах цього кримінального провадження протягом періоду з 19 квітня 2017 року до 15 жовтня 2019 року відносно обвинуваченого ОСОБА_1 застосовувався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до приписів частини 5 статті 72 Кримінального Кодексу України та висновку щодо застосування цієї норми норм права, що викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 663/537/17, за такого під час зарахування цього періоду у строк покарання застосуванню підлягає частина 5 статті 72 Кримінального Кодексу України в редакції Закону № 838-VIII в силу переживаючої (ультрактивної) дії кримінального закону в часі /пункти 103, 105/, тобто - цей період також слід зарахувати ОСОБА_1 у строк покарання з розрахунку 1 день за 2 дні позбавлення волі.

Тривалість періоду, який підлягає зарахуванню у строк призначеного ОСОБА_1 остаточного покарання в такому порядку становить (02 роки 05 місяців 27 днів х 2) 04 роки 11 місяців 24 дні.

Отже, загальний період, що підлягає зарахуванню ОСОБА_1 у строк покарання, що остаточно призначається йому за сукупністю вироків, становить (06 місяців 06 днів + 02 роки 05 місяців 09 днів + 01 рік 02 місяці 08 днів + 04 роки 11 місяців 24 дні) 09 років 01 місяць 17 днів.

Оскільки цей строк перевищує строк покарання, що призначається ОСОБА_1 цим вироком, того слід вважати таким, що повністю відбув покарання у вигляді позбавлення волі, в зв`язку з чим звільнити його з місць позбавлення волі за вироком суду.

Відносно обвинуваченого ОСОБА_2 .

В межах цього кримінального провадження протягом періоду з 19 квітня 2017 року до 15 жовтня 2019 року відносно обвинуваченого ОСОБА_2 застосовувався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до приписів частини 5 статті 72 Кримінального Кодексу України та висновку щодо застосування цієї норми норм права, що викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 663/537/17, за такого під час зарахування цього періоду у строк покарання застосуванню підлягає частина 5 статті 72 Кримінального Кодексу України в редакції Закону № 838-VIII в силу переживаючої (ультрактивної) дії кримінального закону в часі /пункти 103, 105/, тобто - цей період також слід зарахувати ОСОБА_1 у строк покарання з розрахунку 1 день за 2 дні позбавлення волі.

Тривалість періоду, який підлягає зарахуванню у строк призначеного ОСОБА_2 остаточного покарання в такому порядку становить (02 роки 05 місяців 27 днів х 2) 04 роки 11 місяців 24 дні.

Оскільки цей строк перевищує строк покарання, що призначається ОСОБА_10 цим вироком, того слід вважати таким, що повністю відбув покарання у вигляді позбавлення волі.

Вирішення питання про речові докази

1. Речовий доказ у справі мобільний телефон «Леново» - як предмет що не має слідів кримінального правопорушення на підставі частини 6 статті 100 Кримінального Процесуального Кодексу України слід повернути його власнику ОСОБА_11 .

2. Речовий доказ у справі DVD-R диск з 4 відеофайлами як матеріальний носій електронних документів, що не може бути відокремлений від документів на підставі пункту 7 частини 9 статті 100 Кримінального Процесуального Кодексу України слід зберігати в матеріалах кримінального провадження протягом всього строку їх зберігання.

Вирішення питання про заходи забезпечення кримінального провадження.

1. Як зазначалось вище, відповідно до ухвал слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва Дірка І.І. відносно кожного з обвинувачених протягом періоду з 19 квітня 2017 року до 15 жовтня 2019 року застосовувався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 15 жовтня 2019 року обраний відносно кожного з обвинувачених запобіжний захід був змінений на домашній арешт на строк до 15 грудня 2019 року.

В подальшому строк дії цього запобіжного заходу не продовжувався.

Таке доводить, що наразі запобіжні заходи відносно будь-кого з обвинувачених не застосовуються

2. Інші заходи забезпечення в межах цього кримінального провадження не застосовувались.

Вирішення питання про розподіл судових витрат.

Під час досудового розслідування цього кримінального провадження на залучення експерта Миколаївського Науково-дослідного експертно-криміналістичного Центра МВС України було витрачено 1.979 грн. 20 коп.

Відповідно до статті 124 КПК України ці витрати слід покласти на обвинувачених в рівних частках.

Тобто, на відшкодування судових витрат слід стягнути:

-з ОСОБА_1 - 989 грн. 60 коп.;

-з ОСОБА_10 - 989 грн. 60 коп.

Цивільний позов в матеріалах наданого на розгляд суду кримінального провадження відсутній.

Керуючись статтями 368, 373-374 Кримінального Процесуального Кодексу України, суд, -

З А С У Д И В :

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 4 статті 296 Кримінального Кодексу України.

Призначити ОСОБА_12 покарання за частиною 4 статті 296 Кримінального Кодексу України - у вигляді позбавлення волі строком на 05 років.

На підставі частини 4 статті 70 Кримінального Кодексу України за сукупністю цього злочину та злочинів за які ОСОБА_1 був засуджений вироком Корабельного районного суду міста Миколаєва від 26 березня 2024 року шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначити ОСОБА_12 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 09 /дев`ять/ років.

На підставі частини 4 статті 70 Кримінального Кодексу України, частини 5 статті 72 Кримінального Кодексу України /в редакції Закону № 838-VIII/ зарахувати у строк відбуття покарання ОСОБА_1 строк його попереднього ув`язнення та часткове відбуте ним покарання, а саме:

-період з 19 квітня 2017 року по 15 жовтня 2019 року - з розрахунку один день за два дні позбавлення волі.

-період з 30 грудня 2019 року по 06 липня 2020 року з розрахунку один день за один день позбавлення волі;

-період з 17 жовтня 2021 року по 26 березня 2024 року з розрахунку один день за один день позбавлення волі;

-період з 27 березня 2024 року по 31 жовтня 2024 року - з розрахунку один день за два дні позбавлення волі.

в зв`язку з чим вважати ОСОБА_1 таким, що повністю відбув призначене судом покарання у вигляді позбавлення волі.

Звільнити ОСОБА_1 з-під варти з зали суду.

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 4 статті 296 Кримінального Кодексу України.

Призначити ОСОБА_13 покарання за частиною 4 статті 296 Кримінального Кодексу України - у вигляді позбавлення волі строком на 04 /чотири/ роки 06 /шість/ місяців.

На підставі частини 5 статті 72 Кримінального Кодексу України /в редакції Закону № 838-VIII/ зарахувати у строк відбуття покарання ОСОБА_2 строк його попереднього ув`язнення, а саме - період з 19 квітня 2017 року по 15 жовтня 2019 року - з розрахунку один день за два дні позбавлення волі.

В зв`язку з таким вважати ОСОБА_2 таким, що повністю відбув призначене судом покарання у вигляді позбавлення волі.

Речовий доказ у справі мобільний телефон «Леново» - повернути ОСОБА_11 .

Речовий доказ у справі DVD-R диск з 4 відеофайлами - зберігати в матеріалах кримінального провадження протягом всього строку їх зберігання.

Стягнути з ОСОБА_3 у прибуток держави 989 грн. 60 коп. /дев`ятсот вісімдесят дев`ять грн. шістдесят коп./ на відшкодування витрат на проведення експертизи експертами Миколаївського Науково-дослідного експертно-криміналістичного Центру МВС України.

Стягнути з ОСОБА_4 у прибуток держави 989 грн. 60 коп. /дев`ятсот вісімдесят дев`ять грн. шістдесят коп./ на відшкодування витрат на проведення експертизи експертами Миколаївського Науково-дослідного експертно-криміналістичного Центру МВС України.

Вирок може бути оскарженим до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд міста Миколаєва протягом 30 днів з моменту його проголошення, а засудженим - в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

СУДДЯ =АЛЄЙНІКОВ В.О.=

31.10.2024