У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.03.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження у кримінальному провадженні №11-кп/4806/85/25 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 лютого 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 лютого 2025 року клопотання прокурора відділу Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_7 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 - задоволено.

Продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, визначений ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 03.07.2024, обвинуваченому ОСОБА_5 на період судового розгляду справи, але не більше ніж на 60 днів до 04 квітня 2025 року, включно без визначення розміру застави.

З матеріалів контрольного провадження вбачається, що у провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області знаходяться матеріали об`єднаного кримінального провадження № 0000140 від 03.06.2022, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255-1 та ч. 1 ст. 255-2 КК України, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255-2 КК України та № 0000153 від 21.06.2023 за обвинуваченням ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255-2 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 у зв`язку продовженням існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які встановлені судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції під час обрання та неодноразового продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Вказав, що встановлені ризики не відпали і не зменшились. При вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу ОСОБА_5 просив врахувати, що підсудному 45 років, відомості, які б свідчили про неможливість його утримання в місцях несвободи, відсутні, останній не має постійного джерела доходу, тісних соціальних зв`язків в місці постійного проживання, розлучений, осіб на утриманні не має, є обвинуваченим у інших особливо тяжких та тяжких злочинах, обвинувальні акти щодо яких розглядаються судами області. Крім того, вказав, що раніше за вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.09.2020 по справі № 303/3224/20 ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 189 КК України до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі. Вказане покарання ним відбуте, проте останній має судимість за вчинення тяжкого злочину.

Зазначив, що відповідно до характеристики, наданої керівництвом ДУ «Закарпатська установа виконання покарань (№ 9)», ОСОБА_5 раніше судимий, утримувався в установі з 23.03.2020 по 13.06.2023 та з 17.11.2023 по 06.06.2024. За вказані періоди характеризувався негативно, допускав п`ятнадцять порушень вимог режиму утримання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності начальником установи. Допущенні правопорушення виражались у зберіганні заборонених предметів, нетактовної поведінки та не виконанні законних вимог адміністрації. На момент звільнення з установи мав діюче дисциплінарне стягнення у вигляді попередження від 30.05.2024 за зберігання забороненого предмету (мобільний телефон). Адміністрацією установи не заохочувався. Підтримував стосунки із засудженими негативної спрямованості. Перебував на профілактичному обліку, як особа схильна до дезорганізації роботи установи та членоушкодження.

З огляду на викладене, з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, дієвості кримінального провадження та запобігання передбаченим п. п.1,3-5 ч. 1 ст.177 КПК України ризикам, враховуючи тяжкість кримінальних правопорушень, фактичні обставини їх вчинення та покарання, яке загрожує, реакцію суспільства та соціальні наслідки кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується обвинувачений ОСОБА_5 , з огляду на особу обвинуваченого, прокурор просив продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів без визначення розміру застави.

Задовольняючи клопотання прокурора й продовжуючи дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції вказав на те, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255-2 КК України, що, відповідно до ст. 12 КК України, вчинене діяння, віднесено до особливо тяжких злочинів, за його вчинення передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна та у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 255-1 КК України. Враховуючи те, що прокурором доведено, а суд переконався в тому, що з часу обрання відносно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, обставини у кримінальному провадженні не змінилися, ризики, передбачені ст. 177 КПК України не зменшилися, не відпали, обрання більш м`якого запобіжного заходу не зможе запобігти вказаним у клопотанні ризикам. При цьому, суд першої інстанції взяв до уваги відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_5 на які посилався прокурор у поданому клопотанні.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 просить ухвалу суду скасувати, як незаконну, постановити нову, якою клопотання прокурора задовольнити частково та продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням застави в розмірі 242240 грн. та з покладенням відповідних обов`язків, передбачених п. 1, 2, 8 ч. 5 ст. 194 КПК України. Вказує на те, що ухвала суду винесена з порушенням вимог закону. Стверджує, що заявлені прокурором ризики є голослівними, ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджені жодними доказами. Вважає, що запобіжний захід у виді тримання під вартою є занадто суворим для ОСОБА_5 . Також звертає увагу на те, що підозра ОСОБА_5 також не підтверджена жодними доказами. Заявлені при обранні запобіжного заходи ризики фактично вичерпалися, докази зібрані, обвинувачений не має можливості впливати на свідків, має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання. Просить врахувати, що на утриманні ОСОБА_5 також перебуває хвора мама, яка є особою з інвалідністю, котра маючи тяжкі захворювання фактично не в змозі себе повноцінно забезпечити та потребує стороннього догляду. Крім того, стверджує, що ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 31.03.2023, яка була залишена без зміни ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 23.05.2023, було відмовлено в задоволенні аналогічного клопотання прокурора. Разом із тим, не заперечує щодо можливості визначення ОСОБА_5 альтернативного запобіжного заходу у виді застави в розмірі 242240 грн.

Судове провадження розглядається за відсутності учасників судового провадження, неявка яких з урахуванням положень ч. 4 ст. 422-1 КПК України, не перешкоджає його розгляду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про суть ухвали, повідомлення про те, ким і в якому обсязі вона оскаржена, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали контрольного провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

При оцінці доводів апеляційної скарги та прийнятті судового рішення, апеляційний суд бере до уваги приписи таких нормативно-правових актів.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

У відповідності до ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Висновок суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_5 , колегія суддів вважає належним чином вмотивованим, викладені у судовому рішенні висновки такими, що ґрунтуються на вимогах закону та узгоджуються з матеріалами та обставинами кримінального провадження.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги те, що ОСОБА_13 обвинувачується, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255-2 КК України, що відповідно до ст. 12 КК України, віднесено до особливо тяжких злочинів, за його вчинення передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років із конфіскацією майна, та ще й у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 255-1 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна. До того ж дані кримінальні правопорушення вчиненні на території установи виконання покарань, в умовах ізоляції від суспільства, в період розгляду щодо нього інших кримінальних проваджень та відбування покарання.

Апеляційний суд також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обставини вчинення кримінальних правопорушень, які інкримінуються обвинуваченому ОСОБА_5 , їх тяжкість, а також те, що судове провадження не закінчено, дають достатні підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на волі може ухилятися від явки до суду та не буде виконувати процесуальні рішення, а також перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Під час перевірки наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, у кримінальному провадженні щодо обвинуваченого ОСОБА_5 , суд першої інстанції прийшов до обґрунтованих висновків про те, що ризик переховування від суду обумовлюється серед іншого можливістю притягнення особи до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання. Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування обвинуваченого від суду.

Колегія суддів констатує, що тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, що хоча і не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, в сукупності з іншими обставинами суттєво збільшує ризик втечі, а тому враховується при оцінюванні ризиків. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26.07.2001 Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

У рішенні Європейського суду «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання у сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги те, що існує певна ймовірність того, що обвинувачений ОСОБА_5 з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень може вдатися до відповідних дій.

На користь реального існування вказаного ризику обґрунтовано віднесено ті обставини, що обвинувачений ОСОБА_5 обвинувачується в тому числі у вчиненні кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, за вчинення яких законом передбачено покарання у виді позбавлення волі, в тому числі, до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна.

Таким чином, колегія суддів констатує, що продовжує залишатися реальним ризик того, що обвинувачений ОСОБА_5 , перебуваючи на волі, зможе ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування).

Крім того, актуальним залишається ризик незаконного впливу на свідків, з метою зміни ними показань на його користь, оскільки такі не допитані в ході кримінального провадження.

Вищенаведене, на думку колегії суддів, свідчить і про обґрунтованість висновку суду першої інстанції про те, що встановлені при застосуванні запобіжних заходів щодо обвинуваченого ОСОБА_5 ризики переховування їх від суду, а також незаконного впливу на свідка, - на даний час не зменшилися й не відпали.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обвинувачений ОСОБА_5 , перебуваючи на волі, може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчиняти інші кримінальні правопорушення з огляду на його попередні судимості.

Оцінивши всі обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення дієвості даного кримінального провадження необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_14 .

Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність з боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання кримінальному провадженню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24.07.2003; «Вемгофф проти Німеччини» від 27.06.1968; «Штегмюллер проти Австрії» від 10.11.1969; «Мацнеттер проти Австрії» від 10.11.1969; «Летельєр проти Франції» від 26.06.1991.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).

Колегія суддів уважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Всупереч доводів сторони захисту, викладених в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що прокурором доведено існування ризиків, передбачених п. 1, 3-5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

З матеріалів контрольного провадження також вбачається, що сторона захисту під час розгляду клопотання не посилалась на наявність даних, які б підтверджували, що передбачені ст. 177 КПК України ризики, встановлені при обранні та продовженні обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зменшилися або відпали.

На наявність таких даних сторона захисту не посилається і в апеляційній скарзі.

Апеляційний суд вважає, що продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою є необхідним з метою забезпечення дієвості кримінального провадження та належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

При цьому, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції правильно враховано те, що застосований щодо ОСОБА_5 запобіжний захід з врахуванням його тривалості та у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення на даний час не виходить за межі розумного строку й кореспондується з характером суспільного інтересу, у зв`язку з чим, з огляду на сукупність викладених обставин щодо тривалості перебування обвинуваченого під вартою, даних про особу обвинуваченого, у силу характеру інкримінованих йому діянь та одночасної потреби у проведенні судом дій, спрямованих на встановлення всіх обставин кримінального провадження (допит обвинувачених, свідків, експертів тощо, дослідження письмових та речових доказів), суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою, з чим погоджується й колегія суддів, вважаючи, що інші, більш м`які, запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не будуть достатніми для запобігання встановленим у кримінальному провадженні ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого та дієвості кримінального провадження.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що дійшовши висновку про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку тримання під вартою, суд першої інстанції належним чином врахував і те, що останній обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255-2, ч. 2 ст. 255-1 КК України, та дійшов обґрунтованого висновку про неможливість визначення обвинуваченому розміру застави, з чим погоджується і колегія суддів уважаючи, що факт неможливості визначення обвинуваченому розміру застави підтверджується вищенаведеними обставинами та ґрунтується на вимогах КПК України, зокрема, положеннях ст. 177, 178, ч. 5 ст. 183 КПК України.

У зв`язку з чим доводи апеляційної скарги про можливість визначення обвинуваченому ОСОБА_5 розміру застави не можуть бути прийняті до уваги та спростовуються вищенаведеним.

Посилання сторони захисту на дані про особу ОСОБА_5 , зокрема наявність в нього на утриманні матері-особи з інвалідністю, міцність соціальних зв`язків, вік, майновий стан, апеляційний суд вважає такими, що також не впливають на висновок суду про необхідність продовження йому строку тримання під вартою і не дають підстав для зміни йому запобіжного заходу на більш м`який.

Також колегія суддів бере до уваги і те, що доказів, які б підтверджували факт наявності в обвинуваченого ОСОБА_5 таких захворювань, що виключають тримання його під вартою, в ході апеляційного розгляду не встановлено й таких стороною захисту не надано, у зв`язку з чим, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що стан здоров`я обвинуваченого не перешкоджає утриманню його під вартою.

Таким чином, зважаючи на встановлені судом першої інстанції та апеляційним судом обставини, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують наявність ступеня ймовірності того, що обвинувачений ОСОБА_5 може вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду та створять загрозу суспільству та, як наслідок, не спростовують висновки місцевого суду про неможливість запобігти ризикам, передбаченим п. 1, 3-5 ч. 1 ст. 177 КПК України, у разі незастосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б слугували підставами для скасування ухвали суду, колегія суддів не встановила, застосований судом запобіжний захід стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 та його продовження, всупереч доводів апеляційної скарги, відповідає вимогам ст. 177, 178, 183, 194, 199, 331 КПК України, прийняте рішення є обґрунтованим і достатньо вмотивованим.

Процесуальних порушень, які б могли слугувати підставами для зміни чи скасування ухвали суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга, доводи якої не впливають на висновки суду першої інстанції, задоволенню не підлягає, а ухвала суду першої інстанції, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 лютого 2025 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_5 строк тримання під вартою, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді