Справа № 303/2259/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.01.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_4 ,

учасників судового процесу: обвинуваченого ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції), захисника адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження у кримінальному провадженні №11-кп/4806/736/24 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника-адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 грудня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 грудня 2024 року, клопотання прокурора про продовження відносно обвинуваченого строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою задоволено.

Продовжено відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , строк дії запобіжного захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів по 21 лютого 2025 року включно, без визначення розміру застави.

Відмовлено в задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу на домашній арешт в нічний час.

В ухвалі суду вказується на те, що у провадженні Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області перебуває на розгляді кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000980 від 02.11.2022 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 - п. 5 ч. 2 ст. 115 та ч. 1 ст. 263 КК України.

Під час судового засідання прокурором було заявлено клопотання про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів без визначення розміру застави, оскільки існують ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, санкція інкримінованої статті передбачає покарання у вигляді від 10 років до 15 років або довічного позбавлення волі і така міра запобіжного заходу забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого, так як судовий розгляд по даному провадженню ще не закінчений та ризики, що стали підставою обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, продовжують мати місце.

Крім того, до суду надійшло клопотання захисника захисника-адвоката ОСОБА_6 про зміну обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час.

Задовольняючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд врахував тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання його винним у вчиненні злочинів, те, що останній може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілого у цьому кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а також може вчинити інше кримінальне правопорушення, та враховуючи те, що менш суворі запобіжні заходи недостатні для запобігання вказаним ризикам, з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, суд клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою задовольнив.

Разом з тим, враховуючи вищенаведене, суд вважав, що відсутні підстави для зміни відносно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу з тримання під варто на домашній арешт в нічний час, як просила сторона захисту, оскільки застосування такого не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_5 .

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник-адвокат ОСОБА_6 вказують на те, що оскаржувана ухвала судді підлягає скасуванню. Зазначають, що ухвалою Львівського апеляційного суду від 14.10.2024 вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.12.2023 скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції. Вказують, що зазначений суд встановив, що вина ОСОБА_5 у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.15, п.5, п.7, ч.2 ст.115 КК України не доведена, тобто ОСОБА_5 може обвинувачуватися у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, санкція якої передбачає покарання від 3 до 7 років два роки за такий злочин ОСОБА_5 уже тримається під вартою, відповідно майже повністю відбув можливе призначене покарання. Вважають, що слідчим зазначено в клопотанні загальні поняття, визначені ст.177 КПК України, не наведено реальних ризиків, які б свідчили про їх існування. Звертають увагу, що при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів. В даному випадку, ОСОБА_5 позитивно характеризується, ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності, має на одноосібному утриманні неповнолітню доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , крім того підзахисний є хворою людиною, станом на сьогодні, згідно листа Закарпатської медичної установи №9 від 29.10.2024, ОСОБА_5 перебуває на диспансерному обліку у лікаря терапевта та невролога з діагнозом: Гіпертонічна хвороба 111 ст.2 кардіоваскулярний ризик високий. Серцева недостатність 1 ст. Ішемічна хвороба серця. Просять суд оскаржувану ухвалу суду скасувати та прийняти нову, якою змінити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканцю АДРЕСА_1 - запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Судове провадження розглядається за відсутності прокурора, неявка якого з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає його розгляду. При цьому, враховується, що прокурор належним чином повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді, а також те, що від нього не надходило заяв чи клопотань про відкладення розгляду судового провадження на інший термін.

Заслухавши доповідь судді про суть ухвали, доводи захисника адвоката ОСОБА_6 , підтримані обвинуваченим ОСОБА_5 , які просять задовольнити апеляційну скаргу, перевіривши матеріали судового провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Колегія суддів звертає увагу, що затримання та тримання особи під вартою мають бути законними, з точки зору як матеріального, так і процесуального права. Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) констатував, що Конвенція, по суті, відсилає до національного законодавства і встановлює обов`язок забезпечувати дотримання матеріально-правових та процесуальних норм такого законодавства, водночас вимагаючи також, щоб будь-яке позбавлення свободи відповідало меті статті 5 Європейської Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), яка полягає в захисті людини від свавілля. Підставами для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є: а)наявність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення; б) наявність конкретних фактичних та правових підстав.

За змістом конституційних норм та положень кримінального процесуального законодавства тягар доведеності обґрунтованості тверджень клопотань про необхідність взяття особи під варту, про продовження строків тримання особи під вартою покладений на органи досудового слідства, - ініціаторів клопотань і, зокрема, прокурора. При цьому необхідно враховувати, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом, у зв`язку із чим він обирається чи продовжується лише за наявності підстав вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть не забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 2 ст. 194 КПК України, і його належної поведінки.

Відповідно до ст. 194 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно в разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, передбаченим ст. 177, 178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції при розгляді клопотання прокурора про продовження строку застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою дотримано не в повній мірі.

Як встановлено апеляційним судом, - у провадженні Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області перебуває на розгляді кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000980 від 02.11.2022 року за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15- п. 5 ч. 2 ст. 115 та ч. 1 ст. 263 КК України.

Подане прокурором до суду першої інстанції клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 мотивовано тяжкістю обвинувачення останнього у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 5 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України та ризиками, які були враховані при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави і які, на думку прокурора, не зменшились, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не може запобігти таким ризикам.

При цьому, ухвала Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.12.2024 про продовження строку тримання під вартою, теж мотивована тяжкістю інкримінованих ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, у тому числі, особливо тяжкого злочину, ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, санкція якого передбачає основне покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічного позбавлення волі, та тим, що ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, на момент розгляду клопотання не зменшилися, а також потребами судового розгляду даного кримінального провадження.

На переконання колегії суддів, такий висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки не узгоджується із вимогами кримінального процесуального законодавства та практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ходорковський проти Росії» при оцінці позбавлення свободи будь-кого суд не обмежується проголошеними видимими цілями взяття та тримання під вартою, про які йдеться, але також розглядає істинні наміри та цілі, що стоять за ними. Отже, коли єдиною підставою застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є побоювання того, що підозрюваний зникне, до підозрюваного має бути застосовано інший запобіжний захід, якщо він зможе забезпечити достатні гарантії явки в суд (орган досудового розслідування), наприклад, через застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Стаття 199 КПК України прямо вказує, що при розгляді клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою саме прокурор і слідчий мають довести, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. У разі, якщо прокурор, слідчий не доведе, що зазначені вище обставини, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою. Крім того обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів. Така правова позиція, викладена і у рішеннях Європейського суду з прав людини.

Зокрема у п. 80 рішення від 10.02.2011 у справі «Харченко проти України» ЄСПЛ вказував, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.

Після цього прокурори і суди не навели аргументованих підстав для продовження тримання заявника під вартою, лише зазначили, що запобіжний захід було обрано правильно.

Проте згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу лише наявність обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші аргументи для продовження тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані національними судами. Інших підстав національні суди у цій справі не наводять. Крім того, національні владні органи не розглядали можливість застосування інших запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою. Аналогічна позиція ЄСПЛ викладена і у п. 60 рішення у справі «Єлоєв проти України».

Відповідно до ст. 3 Загальної декларації прав людини, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, запобіжний захід у вигляді взяття під варту обирається лише тоді, коли на підставі наявних у справі фактичних даних із певною вірогідністю можна стверджувати, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки підозрюваного, обвинуваченого. Крім того, не допускається застосування найбільш суворого запобіжного заходу лише з мотиву тяжкості вчиненого підозрюваним кримінального правопорушення.

Цих вимог закону судом першої інстанції дотримано не було, оскільки ні в клопотанні прокурора, ні в ухвалі суду не вмотивовано, на підставі яких саме наявних у провадженні фактичних даних можна стверджувати, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченого ОСОБА_5 .

Як вбачається з ухвали, - суд поклав в основу рішення про продовження щодо ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою положення, викладені в КПК України, зокрема, про можливість переховування від суду, незаконно впливати на свідків, потерпілого у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення, без вагомості доказів таким ризикам, та не врахував характеризуючі дані про особу обвинуваченого, а саме: відсутність судимості, наявність постійного місця проживання за адресою АДРЕСА_1 , а також не взяв до уваги стан його здоров`я, який згідно листа Закарпатської медичної установи №9 від 29.10.2024, перебуває на диспансерному обліку у лікаря терапевта та невролога з діагнозом: Гіпертонічна хвороба 111 ст.2 кардіоваскулярний ризик високий. Серцева недостатність 1 ст. Ішемічна хвороба серця, тощо.

Разом з тим, із клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та доданих до нього матеріалів вбачається, що необхідність продовження обвинуваченому такого запобіжного заходу, прокурор обґрунтовує тими ж самими доказами щодо обґрунтованої підозри та наявних ризиків, які раніше вже були враховані судом при обранні обвинуваченому запобіжного заходу та його неодноразовому продовженні з 04.11.2022, тобто більше двох років ОСОБА_5 утримується під вартою.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги те, що ухвалою Львівського апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.12.2023, яким ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15- п. 5 ч. 2 ст. 115 та ч. 1 ст. 263 КК України та призначено покарання за ч. 2 ст. 15- п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України у виді 10 (десяти) років позбавлення волі; за ч. 1 ст. 263 КК України 5 (п`ять) років позбавлення волі, на підставі ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді 10 років позбавлення волі скасовано, мотивуючи тим, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15- п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України, не доведена поза розумним сумнівом, оскільки у вироку суду першої інстанції фабула обвинувачення не відповідає усім необхідним ознакам, які є необхідними при кваліфікації дій обвинуваченого за зазначеними вище статтями.

Тобто судом першої інстанції зроблено передчасний висновок про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15- п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України, чим у свою чергу істотно порушено норми кримінального процесуального Закону, що перешкодило встановленню об`єктивної істини у справі.

У справі «Гавули проти України» Європейський суд з прав людини висловив думку, що хоча спочатку взяття заявника під варту могло бути виправдано серйозністю висунутих проти нього обвинувачень, а також ймовірністю його втечі і перешкоджанні розслідуванню, «з плином певного часу суди зобов`язані були дати більш чіткі причини триваючого тримання під вартою», «в дійсності ...вони неодноразово покладалися на ті ж самі підстави, без надання конкретних деталей і без аналізу того, чи були зміни у ситуації заявника».

При цьому, колегія суддів зазначає, що підстави тримання особи під вартою, підстави для продовження строку тримання особи під вартою мають бути чітко вказані у судовому рішенні.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду не містить належного обґрунтування необхідності продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою, що прокурором не надані докази у підтвердження обґрунтованості доводів клопотання, хоча відповідно до вказаних вище норм Конституції України, Конвенції та положень кримінального процесуального законодавства, тягар доведення обґрунтованості клопотання покладено саме на нього.

Крім того, колегія суддів вважає, що як прокурор у клопотанні, так і суд першої інстанції в ухвалі не вмотивували, перший доводи, а другий висновок про те, що продовження строку тримання ОСОБА_5 під вартою з урахуванням суспільного інтересу та особливостей кримінального провадження переважує принцип поваги до свободи особистості.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги сторони захисту, що судом першої інстанції на стадії продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою не розглядалось питання про застосування щодо нього інших, більш м`яких запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою.

У зв`язку з викладеним, враховуючи норми національного та міжнародного права, беручи до уваги тривалий час перебування обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою, враховуючи, що хоч останній обвинувачується у скоєнні особливо тяжкого злочину, апеляційний суд дійшов висновку, що наявні ризики відносно ОСОБА_5 значно знизилися. Вищевказаним ризикам, передбаченим п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, можливо запобігти, шляхом заборони обвинуваченому залишати житло за місцем його проживання та покладення відповідного контролю на органи внутрішніх справ.

Відповідно ст. 181 КПК України домашній арешт полягає у забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Домашній арешт як запобіжний захід полягає в обмеженні свободи пересування підозрюваного шляхом його ізоляції за місцем проживання.

Такий запобіжний захід в даний час є співмірним з існуючими ризиками, відповідає особі обвинуваченого та тяжкості пред`явленого йому обвинувачення і зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_5 покладених на нього процесуальних обов`язків.

За вказаних підстав, ухвала суду підлягає скасуванню з постановленням апеляційним судом нової ухвали, а апеляційна скарга до часткового задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника-адвоката ОСОБА_6 , задовольнити частково.

Ухвалу Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 грудня 2024 року, якою продовжено відносно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів по 21 лютого 2025 року включно, без визначення розміру застави, скасувати.

Ухвалити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Берегівської окружної прокуратури ОСОБА_8 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Застосувати щодо обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, який полягає у забороні залишати своє місце фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду;

- не залишати місце свого фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та або/місця знаходження;

- утримуватися від спілкування з потерпілими, свідками, експертами у цьому кримінальному провадженні,

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну,

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_5 положення ч. 5 ст. 181 КПК України, згідно з якими працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 202 КПК України, доставити обвинуваченого ОСОБА_5 , який утримується в Закарпатській УВП №9, до місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ., і звільнити з-під варти.

Ухвалу про застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту направити до органу Національної поліції за місцем проживання підозрюваного для виконання.

Контроль за виконанням даної ухвали покласти на прокурора.

Термін дії домашнього арешту та обов`язків, покладених судом, визначити до 21 лютого 2025 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді