ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6 ( у режимі відеоконференції)

представниці власниці майна ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро апеляційну скаргу власниці майна ОСОБА_8 подану на ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2024 року про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000149 від 20 листопада 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України,

встановила:

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2024 року клопотання прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області ОСОБА_6 про арешт майна задоволено у межах кримінального провадження № 0000149 від 20 листопада 2024 року та накладено арешт на транспортний засіб на вантажний фургон «ГАЗ 2705-414», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , належить на праві власності ОСОБА_8 (адреса : АДРЕСА_1 ).

Досудовим розслідуванням встановлено, що 19.11.2024 о 17:25 водій ОСОБА_9 керуючи вантажним фургоном «ГАЗ 2705-414», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вулиці Любарського в Амур-Нижньодніпровському районі міста Дніпра, в районі електроопори № 158 допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який перетинав проїзну частину вулиці Любарського справа наліво за напрямком руху транспортного засобу, в невстановленому для цього місці. Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження.

Слідчий суддя задовольняючи клопотання прокурора мотивував свої висновки тим, що доводи органу досудового розслідування, щодо необхідності накладення арешту на вказане майно, а саме з метою забезпечення кримінального провадження та збереження речових доказів, а також з метою запобігання можливості його знищення, використання, перетворення, відчуження є обґрунтованими, а правовою підставою для арешту зазначеного майна є п.1 ч.2 ст.170 КПК України збереження речового доказу.

Не погодившись із рішенням слідчого судді ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області ОСОБА_6 про арешт майна задоволено та в рамках кримінального провадження № 0000149 від 20 листопада 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням вимог КПК України і має бути скасоване.

Апелянтка вважає, що слідчим суддею при розгляді питання про арешт майна не було встановлено жодних правових підстав для арешту належного їй майна.

Наголошує на тому, що у кримінальному провадженні № 0000149 від 20 листопада 2024 року, відсутня особа, якій повідомлено про підозру, що обмежує законне право власності.

Стверджує, що використовує автомобіль для здійснення підприємницької діяльності, отримання доходу, сплати податків та обов`язкових платежів, утримання себе і своєї сім`ї.

Заборона користування даним автомобілем ставить апелянтку та її родину у скрутне матеріальне положення.

Слідчий суддя не зазначив кому доручено відповідальне зберігання вказаного транспортного засобу , та не вказав місце зберігання.

На теперішній час власниці майна не відомо, де перебуває транспортний засіб, оскільки він може бути пошкодженим, знищеним, та в умовах неналежного зберігання може зазнати механічних ушкоджень, втратити свій належний стан та вартість.

Під час апеляційного розгляду:

- представниця власниці арештованого майна ОСОБА_7 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити в частині заборони користування вказаним транспортним засобом;

- прокурор ОСОБА_6 заперечувавала проти задоволення апеляційної скарги та просила рішення слідчого судді залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку сторін, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження про розслідуванні злочинів, зокрема арешт майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що слідчий суддя дотримався зазначених вимог закону не у повному обсязі.

Зокрема, згідно ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна, а згідно ч. 2 вказаної статті арешт майна допускається з метою забезпечення, крім іншого, збереження речових доказів.

При цьому у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної чи юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним ст. 98 цього Кодексу, тобто матеріальні об`єкти та документи, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та інше (ч. 3 ст. 170 КПК України).

Так, згідно із наданими до клопотання прокурора матеріалами убачається, що у провадженні СВ Дніпровського РУП № 2 ГУНП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0000149 від 20.11.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Постановою слідчого від 20 листопада 2024 року, транспортний засіб вантажний фургон «ГАЗ 2705-414» д.н.з. НОМЕР_1 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000149.

Варто зауважити на тому, що навіть при наявності в матеріалах справи постанови про визнання речовими доказами вилученого майна, остання не може слугувати безумовною підставою для накладення на нього арешту, адже якщо виходити з структурного змісту норми ч. 3 ст. 170 КПК України, то слідує, що при вирішенні питання про накладення арешту на майно з даних підстав, слідчий суддя самостійно перевіряє відповідність ознак майна критеріям, передбаченим ст. 98 указаного Кодексу, при цьому висновки слідчого судді не залежать від наявності у кримінальному провадженні постанови про визнання вказаного майна речовим доказом.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Клопотання прокурора про арешт майна відповідає вимогам ст. 171 КПК України та містить правові (законні) підстави для здійснення арешту зазначеного у ньому майна.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що на зазначене майно рішенням слідчого судді було обґрунтовано, з дотриманням вимог діючого законодавства накладено арешт, з метою збереження речових доказів.

Критерії розумності та співрозмірності обмеження права власності є оціночними поняттями та визначаються на розсуд слідчого судді. Відповідно до статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися, зокрема, на умовах, передбачених законом. При цьому, обмеження права власності має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є пропорційними меті (Рішення ЄСПЛ від 05.01.2000 у справі «Беєлер проти Італії», заява № 33202/96, параграф 107). При цьому, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (Рішення ЄСПЛ у справі Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21.02.1986, заява № 8793/79, параграф 50).

Частиною четвертою ст. 173 КПК також передбачено, що у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Апелянтка у своїх доводах апеляційної скарги зазначила, що транспортний засіб використовується у підприємницькій діяльності, а тому позбавлення права використовувати цей транспортний засіб унеможливить її законну підприємницьку діяльність.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_8 є такими, що підлягають частковому задоволенню, а ухвала слідчого судді скасуванню на підставі ст.422 КПК України, із постановленням нової ухвали про задоволення клопотання прокурора у частині накладення арешту на транспортний засіб «ГАЗ 2705-414», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_8 , шляхом заборони права на його відчуження і розпорядження.

Керуючись ст.ст. 404,405,407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу власниці майна ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 22 листопада 2024 року про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000149 від 20 листопада 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Лівобережної окружної прокуратури місті Дніпра ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000149 від 20 листопада 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України - задовольнити частково.

Накласти арешт на транспортний засіб «ГАЗ 2705-414», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_8 , шляхом заборони права на його відчуження і розпорядження.

Ухвала апеляційного суду є остаточною та такою, що касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4