печерський районний суд міста києва
Справа № 757/8441/25-к
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшло клопотання адвоката ОСОБА_3 , подане в інтересах ОСОБА_5 , про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 06.11.2023 в рамках кримінального провадження №0001040, а саме на нежитлові приміщення розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві власності належать ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 у частині позбавлення права відчуження, розпорядження та користування.

Відповідно до змісту клопотання, заявник зазначає, що арешт на майно накладено необґрунтовано та безпідставно, оскільки арештоване майно не відповідає ознакам ст. 98 КПК України. Підставою вказаного кримінального провадження стало те, що ОСОБА_6 перебуваючи на посаді заступника голови ГО «Товариство сприяння оборони України», директора ПОГ «Дрібнооптовий магазин ГО «ТСО України», директора Київське РБМУ ГО ТСО України, директора Київська база механізації ГО «ТСО України», в.о. директора підприємства об`єднання громадян «Центральний аероклуб товариства сприяння обороні України імені О.К. Антонова», вступивши в злочинну змову з іншими посадовими особами вказаної громадської організації, використовуючи своє службове становище, з метою власного збагачення, уклав завідомо збиткові правочини щодо здачі в оренду нерухомого майна громадської організації ТОВ «Київське ремонтно-будівельно-монтажне управління», засновником та директором якого є його цивільна дружина ОСОБА_4 , а також здійснив продаж 1/10 двох нежитлових приміщень.

Сторона захисту вважає, що сама підстава кримінального провадження та думка прокурора, що майно, на яке було укладено договори оренди та було продано є державною власністю є хибною. Оскільки майно яке належить ОСОБА_4 не є державною власністю та з цього приводу наявні висновки господарських судів, зокрема у справі №917/1046/22, яке апеляційним судом було залишено без зміни.

Окрім того, заявник звертає увагу слідчого судді на те, що усі вищевказані приміщення використовуються орендарями та приносять прибуток, тобто заборона користування вищевказаними приміщеннями призведе до негативних наслідків, а саме таких як втрати усіх орендарів, а також те, що у вказаній справі нікому не була вручена підозру та/або обвинувальний акт.

Адвокат ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився. Надав на адресу суду заяву про розгляд клопотання без його участі. Вимоги клопотання підтримав, просив задовольнити.

Прокурор в судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду клопотання повідомлявся належним чином. Будь-яких заяв від прокурора не надходило.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Як встановлено в судовому засіданні, ГСУ НП України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001040 від 22.06.2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України, за фактом розтрати державного майна.

Далі, як встановлено в судовому засіданні, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 06.11.2023 в рамках кримінального провадження №0001040, а саме на нежитлові приміщення розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві власності належать ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 у частині позбавлення права відчуження, розпорядження та користування.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що однією із загальних засад кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до Постанови Європейського Суду з прав людини (далі - Європейський Суд) від 09 червня 2005 року по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Європейським Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності та не було свавільним.

Окрім того, Європейський суд через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення «Іатрідіс проти Греції»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Положеннями ст. 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Крім того, ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Так, відповідно до вимог ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

Водночас, прокурором не надано суду таких переконливих доказів за період з моменту накладення арешту (06.11.2023), що арештована нерухомість має таке доказове значення у кримінальному провадженні та відповідає критеріям речового доказу відповідно до ст. 98 КПК України, зважаючи на принцип змагальності сторін (ст. 22 КПК України), що зумовило б подальшу необхідність у збереженні заходу забезпечення кримінального провадження в частині користування та розпорядження означеним майном.

При цьому слідчий суддя бере до уваги і практику ЄСПЛ, зокрема загальні висновки, викладені у справах «Штепа проти України», «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria), щодо зменшення ризику непроцесуальної поведінки зі спливом часу, за умови відсутності появлення нових обставин, що виправдовуватимуть застосування раніше застосованого заходу забезпечення кримінального провадження, а тому подальше застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна викликає сумнів в розумності і співрозмірності обмеження права власності із завданням кримінального провадження.

Крім того відсутні й беззаперечні підстави вважати, що користування нежитловими приміщеннями та розпорядження ними зашкодить подальшому досудовому розслідування.

В цьому аспекті слідчий суддя звертає увагу і на те, що у даному кримінальному провадженні про підозру нікому не повідомлено, інших даних в судовому засіданні не встановлено.

На підставі викладеного, слідчий суддя вважає що подальше обмеження права користування та розпорядження майном порушує принцип розумності і співрозмірності обмеження права власності з завданням кримінального провадження.

Згідно з вимогами ст. 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за клопотанням власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

У зв`язку із зазначеним, на думку слідчого судді, вжиті в рамках даного кримінального провадження процесуальні заходи його забезпечення щодо майна, яке є предметом клопотання, в частині користування та розпорядження на даний час є необґрунтованими, а відтак, арешт підлягає скасуванню в цій частині.

Поряд із цим, у скасуванні арешту в частині заборони відчуження нерухомого майна, слідчий суддя вважає за необхідне відмовити, оскільки у разі скасування цієї заборони власник майна може його відчужити, що може призвести до втрати органом досудового розслідування речового доказу, а тому в цій частині клопотання є передчасним.

Керуючись ст. 170-174 КПК України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:

Клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна - задовольнити частково.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 06.11.2023 (757/50123/23-к) на нежитлові приміщення, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві власності належать ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , у частині позбавлення права розпорядження та користування.

У задоволенні решти вимог клопотання відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1