В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" лютого 2025 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002345 від 02.07.2024 року за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, громадянина України, з базовою середньою освітою, не одруженого, офіційно не працюючого, військовозобов`язаного, без визначеного місця реєстрації, проживаючого в ГО «Я врятований» (центр реабілітації), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, згідно Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» на території України введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Згідно Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» на території України продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 год. 30 хв. 14 травня 2024 року строком на 90 діб.

ОСОБА_3 , 02.07.2024 року приблизно о 13 годині 40 хвилин знаходився за адресою: м. Київ, вул. Алматинська, 113, де помітив раніше не знайомого йому малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який відпочивав разом з товаришами на футбольному полі та грали в футбол.

В цей час, у ОСОБА_3 виник злочинний умисел спрямований на незаконне заволодіння особистим майном малолітнього ОСОБА_5 , а саме портфелем, в якому перебували особисті речі малолітнього потерпілого.

Таким чином, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння особистим майном малолітнього ОСОБА_5 , а саме портфелем з особистими речами, ОСОБА_3 розпочав спілкування з малолітніми та почав гратися з портфелем малолітнього потерпілого, а саме бігати по футбольному полі.

В подальшому, ОСОБА_3 продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір, спрямований на незаконне заволодіння особистого майна малолітнього ОСОБА_5 , діючи з корисливих мотивів, вибіг за межі футбольного поля та попрямував у невідомому напрямку, при цьому тримаючи в руках портфель чорного кольору «Joma» (цінності не становить), в якому перебували наступні речі: мобільний телефон марки «Хіаоmі» моделі «А2 Lite» чорного кольору, Іmеі1: НОМЕР_1 , Іmеі2: НОМЕР_2 з абонентським номером НОМЕР_3 вартістю 3910 грн. 40 коп.; чохол від мобільного телефона червоного кольору (цінності не становить); чохол для карток «Kite, Game king», з банківською карткою «Ощадбанк» на ім`я ОСОБА_5 з номером НОМЕР_4 (цінності не становить); учнівський квиток «Київ цифровий» на ім`я ОСОБА_5 (цінності не становить); ключі від квартири (цінності не становить); футбольний м`яч білого кольору з маркувальними надписами «Fubball», «Пума», «8-psl 0.6-0.8 bar, made in China, fabrique en Chine, 083632-01 Puma fubbal king ball, puma white-puma black, size 5 та штрих код з номером: 532 вартістю 400 грн.; футбольні бутси «Адідас» «Crazyfast» вартістю 1792 грн.; щитки захисні з маркуванням «KM Mercurial» вартістю 880 грн.

В подальшому, ОСОБА_3 , зберігаючи викрадене майно при собі, з місця вчинення злочину зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Своїми злочинними діями ОСОБА_3 , завдав малолітньому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матеріальної шкоди на суму 6982 гривень 40 копійок.

Таким чином, ОСОБА_3 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України, а саме грабіж, тобто відкрите викрадення чужого майна, вчиненого в умовах воєнного стану.

Будучи допитаним в судовому засіданні ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, надав покази, якими підтвердив вищевикладені обставини його скоєння, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення, щиро розкаявся у вчиненому.

Вказав, що дійсно, 02.07.2024 року він помітив малолітнього ОСОБА_5 та почав з ним спілкуватися, а також гратися його портфлем з особистими речами, а саме бігати по футбольному полю. Після цього він забрав портфель малолітнього потерпілого та попрямував по власним справам, викраденим майном не встиг розпорядитися, оскільки невдовзі був затриманий працівниками правоохоронного органу. В ході затримання все викрадене майно малолітнього потерпілого в нього було вилучене.

Останній виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини. Повідомив, що дуже шкодує про вчинене, щиро розкаюється, попросив вибачення у малолітнього ОСОБА_5 та його батьків, зробив належні висновки про недопустимість подібної поведінки у правовому суспільстві. Окрім того зазначив, що намагається стати на шлях виправлення, наразі припинив вживати наркотичні засоби та проходить реабілітацію від залежності в Громадській організації "Я врятований", де проживає та залучений до суспільно-корисної роботи.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення просив суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення даного злочину, так як повністю погоджується з встановленими обставинами.

Покази обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого. Суд, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, а саме у грабежі, тобто відкритому викраденні чужого майна, вчиненого в умовах воєнного стану.

При цьому, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22 березня 2018 року у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд вважає, встановленими всі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

При ухваленні вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_3 суд вважає за необхідне відповідно до положень ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

Так, у рішеннях «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_3 , відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність тяжких наслідків від його вчинення та молодий вік обвинуваченого.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_3 , відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Аналізуючи доводи сторони обвинувачення про визнання обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 - вчинення кримінального правопорушення відносно малолітньої особи, то суд вважає їх неспроможними, оскільки відповідно до ст. 5 КК України суд не вправі погіршувати становище особи. При цьому, як встановлено судом з обвинувального акту, органом досудового розслідування не кваліфіковано обтяжуючих покарання ОСОБА_3 обставин, регламентованих ст. 67 КК України, а тому суд у вказаному випадку не може погіршити становище обвинуваченого.

Також, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_3 на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, раніше не судимий, має задовільний стан здоров`я, не є інвалідом І чи ІІ групи, військовозобов`язаний, повідомив, що офіційно не працює, проте виконує супільно корисну роботу в Громадські організації "Я врятований", де проходить реабілітацію та проживає, не одружений, спосіб життя, позицію сторони обвинувачення, думку законного представника малолітнього потерпілого щодо необхідної міри покарання, який в письмові заяві повідомив, що претензій до обвинуваченого не має, а також просив не застосовувати до останнього покарання у виді позбавлення волі; відношення обвинуваченого до вчиненого, а саме наявність у нього розуміння неприйнятності вчинених ним дій у цивілізованому суспільстві; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції частини четвертої статті 186 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України до основного покарання, врахувавши правову позицію Касаційного кримінального суду Верховного Суду, зокрема викладену в постанові від 09 квітня 2020 року (провадження № 51-4494км19).

Окрім того при призначенні покарання, суд враховує характеристику на обвинуваченого ОСОБА_3 , надану керівником ГО "Я врятований" ОСОБА_7 (а.к.п. 105 Т. 1) в якій зазначено, що обвинувачений з 03.07.2024 року по теперішній час перебуває в центрі реабілітації та адаптації ГО "Я врятований" і проходить відповідну соціальну реабілітацію з наданням йому необхідних послуг в умовах цілодобового проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_1 .

Суд враховує позитивну репутацію обвинуваченого, а також наявність декількох пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обтяжуючих, що дозволяє суду зробити висновок про те, що призначення покарання в межах санкції статті, в якій обвинувачується ОСОБА_3 , є занадто суворим саме по відношенню до цієї особи та з огляду на його відношення до скоєного.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09 червня 2005 року; «Фрізен проти Росії» від 24 березня 2005 року; «Ісмайлова проти Росії» від 29 листопада 2007 року).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання без звільнення від його відбування, суд сприймає, як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації, та обставинах при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б, як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, у світлі практики, ЄСПЛ, сприймалося б як жорстоке поводження, тобто суперечило статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Враховуючи викладене суд вважає призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_3 у виді позбавлення волі зі звільненням його від відбування покарання з випробуванням пропорційним вчиненому злочину та таким, що перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Питання доцільності обрання запобіжного заходу суд не розглядає з огляду на відсутність з цього питання відповідного клопотання прокурора, та у світлі того, що відповідно до ст.ст. 22, 26 КПК України, суд розглядає тільки ті питання, які винесені на такий розгляд сторонами.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні, вирішено відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

Керуючись ч. 3 ст. 349, ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначити йому покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки.

Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід у кримінальному провадженні відносно обвинуваченого не застосовувався.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави витрати за проведення експертизи (висновок експерта №3493/24 від 15.07.2024 року) в сумі 380 (триста вісімдесят) грн. 00 коп.

Речові докази у кримінальному провадженні:

- портфель чорного кольору «Joma», бутси світло-зеленого кольору із полосами чорного кольору на яких наявне позначенні компанії «Адідас», та надпис «Crazyfast», м`яч білого кольору з маркувальними надписами «Fubbal», з іншого боку фірмове з іншого боку фірмове позначення марки «Пума», з маркуванням біля отвору для підкачування м`яча, а саме «8-psl 0.6-0.8 bar, made in China, fabrique en Chine, 083632-01 Puma fubbal king ball, puma white-puma black, size 5 та штрих код з номером: 532; щитки захисні синього кольору із жовто-білими надписами та маркувальним надписом «KM Mercurial»; мобільний телефон марки «Хіаоmі» моделі «А2 Lite» чорного кольору, Іmеі1: НОМЕР_1 , Іmеі2: НОМЕР_2 , в якому діє номер мобільного телефону НОМЕР_3 ; чохол для карток, чорного кольору, на якому наявний надпис «Kite, Game King», у якому в одному із відділень виявлено банківську картку «Ощадбанк» зеленого кольору на ім`я ОСОБА_5 з номером НОМЕР_4 ; пластикова картка «Київ цифровий» на ім`я ОСОБА_5 ; чохол від мобільного телефону червоного кольору, що було вилучено в ході особистого обшуку ОСОБА_3 , та поміщено до спец. пакету CRI1012845 - залишити у володінні ОСОБА_8 ,

- довідка про внесення відомостей до Єдиного реєстру Державного демографічного реєстру №1 на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ID паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишити у володінні ОСОБА_3 .

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Учасникам кримінального провадження роз`яснюється право ознайомитись із журналом судового засідання.

Суддя