Справа № 141/660/24
Провадження №11-кп/801/308/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

суддів: ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого в режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,

захисника в режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали об`єднаного кримінального провадження №0000074 від 01.10.2024 та №0000080 від 18.10.2024 за апеляційними скаргами прокурора Немирівської окружної прокуратури ОСОБА_9 та адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Оратівського районного суду Вінницької області від 11.12.2024, яким

заяву потерпілого ОСОБА_10 від 04.12.2024 про закриття кримінального провадження в частині обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за ч. 1 ст. 125 КК України, у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення задоволено.

Об`єднане кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000074 від 01.10.2024 та № 0000080 від 18.10.2024 за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в частині вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, закрито у зв`язку із відмовою потерпілого ОСОБА_10 від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Каланчак Скадовського району Херсонської області, проживаючого по АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, раніше судимого, останній раз вироком Іллінецького районного суду Вінницької області 16.01.2023 за ч. 3 ст. 185 КК України,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 125, ч.4 ст. 186 КК України з призначенням покарання:

- за ч.2 ст. 125 КК України у виді громадських робіт на строк 200 (двісті) годин;

- за ч. 4 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_7 основне покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання за даним вироком ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту набрання вироком законної сили.

До набрання даним вироком законної сили раніше обраний Іллінецьким районним судом Вінницької області від 15.10.2024 запобіжний захід стосовно ОСОБА_7 у вигляді домашнього арешту без носіння електронного засобу контролю строком на 2 (два) місяці, залишено без змін.

Вирішено питання з речовими доказами.

В С Т А Н О В И В:

Судом першої інстанції визнано доведеним, що ОСОБА_7 , будучи неодноразово судимим за вчинення корисливих злочинів, востаннє засуджений 16.01.2023 Іллінецьким районним судом Вінницької області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі, маючи не зняту та непогашену судимість, на шлях виправлення не став та повторно вчинив умисний злочин.

Також, 27.09.2024 приблизно о 13:30 год ОСОБА_7 , знаходячись в одній з кімнат житлового будинку ОСОБА_10 , який розташований в АДРЕСА_2 , в ході розпивання спиртних напоїв, на ліжку помітив паспорт громадянина України, який взяв до рук та, відкривши його, виявив всередині грошові кошти. Після цього у ОСОБА_7 виник умисел на відкрите викрадення чужого майна.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна та заволодіння ним, діючи умисно, повторно, протиправно, з корисливих мотивів, ОСОБА_7 , достовірно знаючи про те, що на території України введено воєнний стан відповідно до Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022, строк дії якого неодноразово продовжувався, востаннє на підставі Указу Президента України № 469/2024 від 23.07.2024 на 90 діб із 12.08.2024 (затверджений Законом № 3891-ІХ від 23.07.2024), не приховуючи свого наміру на відкрите заволодіння грошовими коштами, шляхом вільного доступу лівою рукою дістав з середини паспорта громадяни на України, виданого на ім`я ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 1900,00 гривень та поклав їх у кишеню своїх штанів, ігноруючи волю потерпілого, який висловлював вимоги про повернення йому цих коштів.

Після чого ОСОБА_7 із грошовими коштами, якими відкрито заволодів, залишив місце вчинення кримінального правопорушення, тим самим розпорядився викраденим на власний розсуд.

Своїми протиправними діями ОСОБА_7 завдав потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 1900,00 грн.

Вказані дії ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч. 4 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно та в умовах воєнного стану.

Окрім того, 12.10.2024 приблизно о 15:00 год, ОСОБА_7 , перебуваючи в житловому будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 розпочав розмову із своїм знайомим ОСОБА_11 , яка на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин переросла у суперечну.

Під час даної суперечки ОСОБА_7 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , усвідомлюючи суспільно-небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, перебуваючи у безпосередній близькості поблизу потерпілого, кулаком своєї правої руки наніс близько трьох ударів останньому в область обличчя та голови справа, в результаті чого ОСОБА_11 впав на поверхню підлоги.

Після чого, продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , у той час, коли останній лежав на підлозі, ОСОБА_7 кулаком своєї правої руки наніс ще близько двох ударів по різних частинах тіла потерпілого.

Відповідно до висновку судово-медичного експерта № 133 від 29.10.2024 своїми протиправними діями ОСОБА_7 спричинив потерпілому ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді саден в лобній ділянці, в області носа, правої щоки; гематом навколо обох очей, струс головного мозку, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (згідно з п. 2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень») та могли виникнути від дії тупого предмета, можливо 12.10.2024.

Такі дії ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Також ОСОБА_7 обвинувачується за ч. 1 ст. 125 КК України, а саме у вчиненні умисного легкого тілесного ушкодження за наступних обставин:

27.09.2024 приблизно о 13:00 год, більш точного часу органом досудового розслідування не встановлено, знаходячись у житловому будинку гр. ОСОБА_10 , який розташований в АДРЕСА_2 , в ході розпивання спиртних напоїв розпочав розмову із ОСОБА_12 та її співмешканцем ОСОБА_10 , яка в подальшому на ґрунті неприязних відносин переросла у суперечку.

Під час даної суперечки ОСОБА_7 , маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , усвідомлюючи суспільно-небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, перебуваючи у безпосередній близькості поблизу потерпілого, коли той стояв поруч долонею своєї правої руки умисно наніс один удар в область лівої частини обличчя ОСОБА_10 та останній від удару сів на ліжко, після чого ОСОБА_7 , продовжуючи свої протиправні дії, кулаком своєї правої руки умисно наніс ще один удар в область лівої нижньої частини обличчя ОСОБА_10 .

Відповідно до висновку судово-медичного експерта № 139 від 01.10.2024 своїми протиправними діями ОСОБА_7 спричинив потерпілому ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді синців в ділянці обличчя, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасний розлад здоров`я (згідно з п. 2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень») та могли виникнути від дії тупого-их твердого-их предмета-ів, можливо в термін та при обставинах, на які вказує особа, що проходила експертизу.

Суд першої інстанції визнав доведеною винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125 та ч. 4 ст. 186 КК України, а в частині обвинувачення за ч. 1 ст. 125 КК України закрив кримінальне провадження у зв`язку з відмовою потерпілого ОСОБА_10 від обвинувачення.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , не погодившись з вироком суду в частині призначеного покаранням, подав апеляційну скаргу, за змістом якої вважає призначене судом покарання надто суворим і таким, що не відповідає тяжкості вчиненого, його наслідкам та особі його підзахисного.

При цьому, сторона захисту не оспорює фактичних обставин скоєння інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, висновків про доведеність винуватості, а також правильність кваліфікації його дій.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що обвинувачений ОСОБА_7 давав лише зізнавальні покази, чистосердечно розкаявся у скоєному, вину визнав повністю, сприяв у розкритті правопорушень, за місцем проживання характеризується з посередньої сторони, потерпіла сторона до нього не має претензій, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, викрадена обвинуваченим сума коштів є незначною, що суттєво зменшує суспільну небезпеку скоєного.

Захисник посилається на наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне усунення заподіяної шкоди та вважає, що в суду першої інстанції були всі підстави для застосування вимог ст. 69 КК України та призначення покарання у виді трьох років позбавлення волі.

В апеляційній скарзі прокурора ОСОБА_13 порушується питання про скасування вироку суду та призначення нового судового розгляду в суді першої інстанції. Прокурор вважає, що судом першої інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки, приймаючи рішення про закриття кримінального провадження в частині обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125 КК України, суд мав оформити своє рішення у формі ухвалу, а не вироку.

Також прокурор вказує на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність в частині визначення початку строку покарання обвинуваченому з моменту набрання вироком законної сили. Враховуючи, що ОСОБА_7 не перебував під вартою в межах даного провадження, початок відбування строку покарання необхідно рахувати з моменту затримання останнього на виконання вироку суду. Окрім того, судом не враховано положення ч. 7 ст. 72 КК України і не зараховано в строк покарання термін перебування ОСОБА_7 під цілодобовим домашнім арештом.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу та просили змінити вирок суду першої інстанції і пом`якшити призначене покарання, застосувавши статтю 69 КК України; прокурора ОСОБА_6 , який просив задовольнити апеляційну скаргу сторони обвинувачення та вказав на безпідставність вимог захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, кваліфікація вчиненого за вказаних у вироку обставин, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами і в апеляційних скаргах не спорюється.

Доводи захисника про суворість призначеного судом покарання та наявність підстав для застосування ст. 69 КК України колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст.ст. 50, 65 КК України, а також у приписах постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження нових злочинів.

Як слідує із змісту оскаржуваного вироку, обираючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, місцевий суд врахував характер та ступінь суспільної небезпеки скоєних кримінальних правопорушень, дані, які характеризують особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується негативно, не працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше судимий, востаннє вироком Іллінецького районного суду Вінницької області 16.01.2023 за ч. 3 ст. 185 КК України.

Поряд з цим, судом першої інстанції враховано також наявність пом`якшуючих покарання обставини: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та відсутність обтяжуючих обставин, що давало підставу суду визначити покарання в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, та в наближеному до мінімального покарання, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Реалізація такої мети є одним з аспектів виконання визначених у ст. 2 КПК завдань кримінального провадження, якими, зокрема, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, а також охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, у тому числі потерпілих.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Положеннями ч. 1 ст. 69 КК, про застосування якої просить захисник, передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Однією з обов`язкових умов для застосування до винної особи положень ст. 69 КК є наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання.

Правова конструкція ч. 1 ст. 69 КК законодавцем побудована таким чином, щоб суди в ході реалізації ними своїх дискреційних повноважень під час призначення винуватій особі покарання в кожному конкретному випадку вмотивовано аргументували істотність зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Тобто встановлення лише факту наявності не менше двох пом`якшуючих обставин не може автоматично тягнути застосування ст. 69 КК.

Колегія суддів звертає увагу на те, що приписи ст. 69 КК про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Тобто для застосування судом положень ст. 69 КК України повинні бути встановлені пом`якшуючі покарання обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Визначальними елементами для вирішення питання про вид та розмір покарання в даному випадку є: тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України є тяжким кримінальним правопорушенням та проступком; вчинення декількох умисних кримінальних правопорушень проти життя та здоров`я особи та проти власності; дані про особу винного, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності і маючи не зняті та непогашені судимості знову вчинив нові умисні кримінальні правопорушення.

На переконання колегії суддів, зазначені захисником в апеляційній скарзі обставини не дають підстав для пом`якшення обраного ОСОБА_7 покарання з застосуванням ст. 69 КК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.

З доводами, наведеними в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів погоджується частково з наступних підстав.

Нормою ч. 2 ст. 110 КПК України передбачено, що судове рішення приймається у формі ухвали, постанови або вироку, які мають відповідати вимогам, передбаченим статтями 369, 371-374 КПК України.

Згідно ст. 369 КПК України передбачено, що судове рішення, в якому суд вирішує обвинувачення по суті, викладається у формі вироку. Судове рішення, у якому слідчий суддя, суд вирішує інші питання, викладається у формі ухвали. Вирок це рішення суду в питанні про винуватість чи невинуватість особи і про застосуванні і незастосування до нього покарання.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2002 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» ухвалення рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності можливе лише за наявності її згоди на закриття справи з відповідної підстави.

У відповідності до ст. 288 КПК України рішення про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадках встановлення підстав, передбачених законом про кримінальну відповідальність, приймається судом одночасно із закриттям кримінального провадження із вказаних підстав та постановляється у формі ухвали.

Враховуючи наведені норми кримінального процесуального закону та Постанову Пленуму Верховного Суду, колегія суддів приходить до однозначного висновку про порушення місцевим судом вказаних вимог.

Як встановлено матеріалами кримінального провадження, від потерпілого ОСОБА_10 надійшла заява від 04.12.2024 про закриття кримінального провадження в частині обвинувачення за ч. 1 ст. 125 КК України у зв`язку із його відмовою від обвинувачення, оскільки із обвинуваченим ОСОБА_7 примирився та будь-яких претензій до нього не має.

Місцевий суд задовольнив заяву потерпілого та в обвинувальному вироку, серед іншого, закрив кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000074 від 01.10.2024 та № 0000080 від 18.10.2024 за обвинуваченням ОСОБА_7 в частині вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, у зв`язку із відмовою потерпілого ОСОБА_10 від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Звільняючи особу від кримінальної відповідальності суд першої інстанції повинен був винести рішення у формі ухвали, а не вироку.

З урахуванням того, що нормами чинного КПК України не передбачено можливості прийняття рішення про закриття кримінального провадження судом з підстав передбачених пунктами 5, 6, 7, 8, 9, 9-1, 10 частини першої ст. 284 цього Кодексу у формі вироку, дане порушення являється істотним та є підставою для його скасування в цій частині відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409, ст. 412 КК України.

Також колегія суддів вважає обґрунтованими доводи прокурора про неправильне визначення судом початку строку відбування покарання обвинуваченому та не виконання судом вимог ст. 72 КК України щодо зарахування строку запобіжного заходу у виді домашнього арешту до строку відбування покарання.

В п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» та п. 29 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» акцентовано увагу судів на необхідності точного виконання вимог закону про зміст резолютивної частини обвинувального вироку, яка повинна бути викладена чітко та ясно, щоб при виконанні вироку не виникало сумнівів щодо виду та розміру покарання, призначеного судом, та змісту інших рішень, викладених у цій частині вироку.

Згідно п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України в разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку, з поміж іншого, зазначається початок строку відбування покарання.

Призначивши ОСОБА_7 покарання у виді 7 років позбавлення волі, суд першої інстанції в резолютивній частині оскаржуваного вироку зазначив, що строк відбування покарання рахувати з моменту набрання законної сили даним вироком суду.

Відповідно до ст. 535 КПК України, судове рішення, що набрало законної сили, звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання ним законної сили.

Згідно з ст. 87 КВК України, особи, засуджені до позбавлення волі, направляються для відбування покарання не раніше спливу триденного та не пізніше десятиденного строку з дня набрання вироком законної сили або з дня надходження із суду розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили.

В межах даного кримінального провадження ОСОБА_7 під вартою не перебував, тому початок відбування строку покарання засудженим з моменту набрання оскаржуваним вироком законної сили є неправильним.

Початок строку відбування покарання обвинуваченому необхідно рахувати з моменту його затримання на виконання вироку, а не з моменту набрання вироком законної сили.

Крім того, відповідно до Закону України № 3342-ІХ від 23.08.2023 «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань», який набув чинності 28.03.2024, згідно ч. 7 ст. 72 Кримінального кодексу України домашній арешт зараховується судом у строк покарання з співвідношення три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Відповідно до ухвали слідчого судді Іллінецького районного суду Вінницької області від 15.10.2024 стосовно ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту строком на два місяці, тобто до 15.12.2024 включно.

Під час ухвалення рішення судом першої інстанції не враховано положення ч. 7 ст. 72 Кримінального кодексу України та ОСОБА_7 не зараховано в строк покарання термін перебування останнього під цілодобовим домашнім арештом у співвідношенні три дні цілодобового домашнього арешту відповідає одному дню позбавлення волі.

Таке неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є підставою для зміни вироку судом апеляційної інстанції в частині визначення початку строку відбування покарання обвинуваченим та зарахування строку домашнього арешту до строку покарання.

В частині звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України вирок підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону з призначенням нового розгляду в цій частині в суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 415 КПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора Немирівської окружної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Оратівського районного суду Вінницької області від 11 грудня 2024 року щодо ОСОБА_7 в частині закриття кримінального провадження за ч.1 ст. 125 КК України скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, у Оратівському районному суді Вінницької області.

Доповнити вирок Оратівського районного суду Вінницької області від 11 грудня 2024 року вказівкою, що початок строку покарання ОСОБА_7 рахувати з дня затримання на виконання вироку.

Відповідно до ч.7 ст. 72 КК України у строк покарання ОСОБА_7 зарахувати цілодобовий домашній арешт з 15.10.2024 до дня набрання вироком законної сили.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Ухвала в частині призначення нового розгляду кримінального провадження набирає законної сили з моменту її проголошення, касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4