Справа № 541/3092/24
Провадження № 1-кп/541/307/2024
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

особи, відносно якої надійшло клопотання ОСОБА_4 ,

законного представника ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого СВ Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_7 про застосування примусових заходів медичного характеру по кримінальному провадженню, внесеному 20 червня 2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000673 щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт. Велика Багачка Миргородського району Полтавської області, з вищою освітою, який не одружений, не працює, має на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

за вчинення суспільно небезпечних діянь, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 129 КК України,

встановив:

В Миргородському міськрайонному суді Полтавської області розглядається клопотання слідчого СВ Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_7 по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за № 0000673 від 20 червня 2024 року щодо ОСОБА_4 за вчинення суспільно небезпечних діянь, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 129 КК України.

З клопотання вбачається, що 20 червня 2024 року в нічний час доби близько 01 год 30 хв. (точного часу органом досудового розслідування та судом не встановлено) ОСОБА_4 , страждаючи відповідно до висновку судово-психіатричного експерта від 31 липня 2024 року № 431 тимчасовим розладом психічної діяльності у вигляді гострого поліморфного психотичного розладу з симптомами шизофренії, афективно-параноїдний синдром, що позбавляло його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними, прибув до домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , належного ОСОБА_8 .

В подальшому ОСОБА_4 , діючи таємно, в умовах воєнного стану, що введений у зв`язку з військовою агресією рф проти України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 та неодноразово продовжено по теперішній час, користуючись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, переліз через зачинену вхідну хвіртку, тим самим проник на огороджену територію приватного домоволодіння.

Після цього ОСОБА_4 з території вищевказаного домоволодіння викрав належний ОСОБА_8 велосипед марки «Azimut», який перекинув через паркан домоволодіння та в подальшому попрямував до свого місця проживання. Ринкова вартість викраденого велосипеду відповідно до висновку судової товарознавчої експертизи від 24 червня 2024 року № СЕ-19/117-24/10863-ТВ становить 3 000 грн.

Дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у сховище, вчинене в умовах воєнного стану.

Під час судового розгляду прокурор заявила клопотання про закриття кримінального провадження в зв`язку із декриміналізацією вказаного кримінального правопорушення.

Потерпіла ОСОБА_8 в судове засідання не з`явилися, надала заяву про розгляд клопотання без її участі.

Інші учасники судового розгляду не заперечували проти задоволення вказаного клопотання.

Вислухавши думку учасників судового провадження, суд прийшов до наступного висновку.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 2 ст. 4 КК, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності.

Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності.

Зазначений підхід закріплено у ч. 1 ст. 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти, що пом`якшують або скасовують відповідальність, мають зворотну дію в часі.

Зміст цієї конституційно-правової норми деталізовано у ст. 5 КК України. Так, відповідно до вказаної норми, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності.

Згідно з п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

09 серпня 2024 року набрав законної сили Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року № 3886-IX.

Згідно зазначеного Закону ст. 51 КУпАП викладено у новій редакції, відповідно до якої викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, є дрібним викрадення чужого майна (станом на час розгляду справи, у відповідності до вимог ст. 51 КУпАП, п. 169.1.1 ст. 169 Розділу ІV, п. 5 Розділу ХХ ПК України, розмір збитків при крадіжці для кримінальної відповідальності повинен перевищувати 3 028 грн).

Таким чином, внесені законодавцем зміни про кримінальну відповідальність призвели до часткової декриміналізації діяння, дія Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує кримінальну відповідальність у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону.

Згідно з обвинувальним актом за вказаним епізодом ОСОБА_4 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку) на суму 3 000 грн.

Суд вважає, що оскільки Законом № 3886-IX підвищилась межа, з якої настає кримінальна відповідальність за крадіжку, то у даному випадку за вказаним епізодом є підстави для закриття кримінального провадження за п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Крім зазначеного, з клопотання вбачається, що06 липня 2024 року близько 20 год ОСОБА_4 , перебуваючи на вулиці Свободи в с. Великі Сорочинці Миргородського району Полтавської області, страждаючи відповідно до висновку судово-психіатричного експерта від 31 липня 2024 року № 431 тимчасовим розладом психічної діяльності у вигляді гострого поліморфного психотичного розладу з симптомами шизофренії, афективно-параноїдний синдром, що позбавляло його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними, під час сварки зі своєю знайомою ОСОБА_9 , яка раптово виникла на ґрунті неприязних відносин, повалив ОСОБА_9 обличчям на асфальтне покриття шляхом різкого потягування своєю правою рукою за її передпліччя правої руки. Після цього ОСОБА_4 , не даючи змоги ОСОБА_9 підвестися з асфальтного покриття, наніс останній два удари плоскогубцями в тім`яну ділянку голови.

У результаті дій ОСОБА_4 потерпілій ОСОБА_9 відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 15 липня 2024 року № 380 спричинено тілесні ушкодження у вигляді синців, що розташовані: в тім`яно-скроневій ділянці праворуч; навкруг лівого ока; навкруг правого ока; в ділянці лівої надбрівної дуги; по ступеню тяжкості як у своїй сукупності, так і кожне окремо відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Крім того, 15 липня 2024 року близько 15 год 50 хв. ОСОБА_4 , перебуваючи в приміщенні кабінету фінансового відділу Великосорочинської сільської ради, розташованому за адресою: АДРЕСА_4 , страждаючи відповідно до висновку судово-психіатричного експерта від 31 липня 2024 року № 431 тимчасовим розладом психічної діяльності у вигляді гострого поліморфного психотичного розладу з симптомами шизофренії, афективно-параноїдний синдром, що позбавляло його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними, взяв кухонний ніж, який знаходився на столі, підійшов до потерпілого ОСОБА_10 , почав нецензурно висловлюватися та розмахувати ножем перед обличчям останнього та в усній формі став висловлювати погрозу вбивством шляхом застосування кухонного ножа, яку ОСОБА_10 , виходячи з обстановки, що склалася, та агресивної поведінки ОСОБА_4 сприйняв як реальну та дійсну погрозу позбавлення його життя.

Вказані дії ОСОБА_4 органом досудового розслідування правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження та за ч. 1 ст. 129 КК України як погроза вбивством, якщо були реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози.

Під час судового розгляду прокурор та потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 клопотання про застосування примусового заходу медичного характеру підтримали, просили його задовольнити.

Особа, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру, ОСОБА_4 не заперечував проти задоволення клопотання прокурора.

Захисник зазначив, що враховуючи характер вчинених ОСОБА_4 діянь, суспільно-небезпечну поведінку останнього, вважає за доцільне клопотання прокурора про застосування примусового заходу медичного характеру, що полягає у госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги, задовольнити.

Заслухавши думку учасників провадження, дослідивши матеріали, додані до клопотання, суд приходить до висновку, що клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_4 підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 вчинив суспільно небезпечні діяння, передбачені ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 129 КК України, перебуваючи у стані, при якому він не міг усвідомлювати своїх дій та керувати ними, так як страждав тимчасовим розладом психічної діяльності у вигляді гострого поліморфного психотичного розладу з симптомами шизофренії, афективно-параноїдний синдром.

Вчинення ОСОБА_4 суспільно небезпечних діянь, вказаних у клопотанні, підтверджується сукупністю досліджених доказів.

Так, потерпіла ОСОБА_9 пояснила суду, що ввечері 06 липня 2024 року між нею та ОСОБА_4 виник конфлікт внаслідок того, що останній проник до її домоволодіння. В ході вказаного конфлікту потерпіла відштовхнула ОСОБА_4 , після чого він штовхнув її у відповідь, потерпіла впала, втратила свідомість, після чого ОСОБА_4 ударив її плоскогубцями по голові.

Потерпілий ОСОБА_10 під час судового розгляду пояснив, що 15 липня 2024 року він перебував у фінансовому відділіВеликосорочинської сільської ради з метою отримання інформації. У відділ зайшов ОСОБА_4 з вимогою викликати поліцію, але з якого приводу не пояснював. Після цього він підійшов до столу, на якому лежав кухонний ніж, схопив його, підійшов до потерпілого і почав ним махати, погрожуючи ОСОБА_10 вбивством. Вказані події відбувалися приблизно 10 хв., супроводжувалися нецензурною лайкою. Дії ОСОБА_4 потерпілий сприймав як загрозу своєму життю.

Згідно з висновком експерта від 15 липня 2024 року при судово-медичній експертизі у ОСОБА_9 виявлені тілесні ушкодження у вигляді синців, що розташовані: в тім`яно-скроневій ділянці праворуч; навкруг лівого ока; навкруг правого ока; в ділянці лівої надбрівної дуги; садно, що розташоване на лівій щоці з розповсюдженням на нижню щелепу, які могли утворитися не менше, ніж від трьох точок прикладання сили тупих твердих предметів, по давності утворення можуть відповідати строку та обставинам, викладеним в описовій частині постанови та підекспертною, та по ступеню тяжкості як у своїй сукупності, так і кожне окремо відносяться до легких тілесних ушкоджень. Тілесне ушкодження у вигляді садна, розташованого на лівій щоці, з розповсюдженням на нижню щелепу, могло утворитися при її падінні з висоти власного росту (а.к.п. 149).

У відповідності з протоколом проведення слідчого експерименту від 08 липня 2024 року, проведеного за участю потерпілої ОСОБА_9 , остання розповіла про обставини заподіяння їй ОСОБА_4 тілесних ушкоджень (а.к.п. 150-154).

Додатковим висновком експерта від 16 липня 2024 року № 397 встановлено, що враховуючи кількість, характер та локалізацію виявлених у ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, вони могли утворитися при обставинах, зазначених останньою під час проведення слідчого експерименту від 08 липня 2024 року (а.к.п. 155).

Згідно з протоколом проведення слідчого експерименту від 10 липня 2024 року, проведеного за участю свідка ОСОБА_11 , свідок розповіла про конфлікт, що виник між ОСОБА_4 та потерпілою ОСОБА_9 06 липня 2024 року о 20 год на території домоволодіння останньої, під час якого ОСОБА_4 наніс потерпілій удари ногою та кулаком по тулубу та три удари плоскогубцями по голові (а.к.п. 156-158).

У відповідності з додатковим висновком експерта від 16 липня 2024 року № 398, враховуючи кількість, характер та локалізацію виявлених у ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, вони могли утворитися при обставинах, зазначених свідком ОСОБА_11 під час проведення слідчого експерименту від 10 липня 2024 року (а.к.п. 160).

Згідно з протоколом огляду місця події від 15 липня 2024 року з фототаблицею до нього було оглянуто приміщення фінансового відділу Великосорочинської сільської ради та кухонний ніж, яким ОСОБА_4 погрожував потерпілому ОСОБА_10 (а.к.п. 163-168).

23 липня 2024 року було проведено слідчий експеримент за участю потерпілого ОСОБА_10 , під час проведення якого потерпілий розповів, як 15 липня 2024 року приблизно о 15 год в приміщенні фінансового відділу Великосорочинської сільської ради ОСОБА_4 , який перебував у збудженому стані, розмахуючи кухонним ножем перед потерпілим, погрожував останньому вбивством. Потерпілий за допомогою статиста відтворив механізм дій ОСОБА_4 (а.к.п. 171-175).

Аналіз вищезазначених доказів на переконання суду свідчить про їх повну узгодженість між собою та відповідність іншим доказам, що дає підстави суду прийняти до уваги їх як такі, що відповідають дійсності.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта від 31 липня 2024 року ОСОБА_4 на даний час виявляє ознаки тимчасового розладу психічної діяльності у вигляді гострого поліморфного психотичного розладу з симптомами шизофренії, афективно-параноїдний синдром, і страждав ним в період часу, що відноситься до інкримінованих протиправних діянь. Наявний у ОСОБА_4 зазначений вище психічний розлад позбавляв його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними в період часу, що відноситься до інкримінованих діянь і позбавляє здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними. На даний час за своїм психічним станом ОСОБА_4 потребує застосування примусових заходів медичного характеру, пов`язаних з госпіталізацією до закладу з надання психіатричної допомоги (а.к.п. 176-181).

Зазначений висновок не викликає у суду сумнівів про те, що особа страждає на психічну хворобу, яка зумовлює її неосудність і викликає потребу в застосуванні щодо неї примусових заходів медичного характеру, зазначених у висновку.

Згідно з ч. 2 ст. 19 КК України, не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру гарантує захист прав, свобод та законних інтересів осіб з психічними розладами, тому розгляд таких проваджень має спеціальну процедуру, яка урегульована спеціальними нормами закону.

Зокрема, ст. 505 КПК України передбачено, що обов`язковими обставинами, які підлягають доказуванню у такому кримінальному проваджені є: час, місце, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння та вчинення цього суспільно небезпечного діяння цією особою, при цьому враховуються і інші обставини (інформація про психічні розлади, поведінка, небезпечність особи, розмір завданої шкоди).

Таким чином, предмет доказування у кримінальному проваджені щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей, де не ставиться питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, а йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння, а умисел, мета і мотив є елементами суб`єктивної сторони саме злочину та встановлюються лише щодо осудної особи.

Такі висновки були зроблені Верховним Судом в постанові від 26 червня 2019 року по справі № 202/5997/17.

За змістом ст. 92 КК України примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

Відповідно до ч. 1 ст. 503 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності.

Згідно з ч. 2 ст. 9 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», застосування запобіжних заходів до особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, примусових заходів медичного характеру стосовно осіб, які вчинили суспільно небезпечні діяння, примусового лікування до осіб, які вчинили кримінальні правопорушення та мають хворобу, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб, обмеження прав інших громадян у вигляді примусового лікування, примусової госпіталізації або у зв`язку із встановленням карантину допускаються виключно з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про психіатричну допомогу», примусові заходи медичного характеру застосовуються за рішенням суду у випадках та в порядку, встановлених Кримінальним та Кримінальним процесуальним кодексами України, цим законом та іншими законами.

Згідно зі ст. 93 КК України, примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб: 1) які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння; 2) які вчинили у стані обмеженої осудності кримінальні правопорушення; 3) які вчинили кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіли на психічну хворобу до постановлення вироку або під час відбування покарання.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 94 КК України, залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати, зокрема, госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги із посиленим наглядом.

Ч. 4 ст. 94 КК України визначено, що госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, не пов`язане з посяганням на життя інших осіб, і за своїм психічним станом не становить загрози для суспільства, але потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах посиленого нагляду.

Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 03 червня 2005 року № 7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності по справі обґрунтованого висновку експертів - психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має іншій психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність, викликають потребу в застосування щодо неї таких заходів. Для об`єктивної оцінки ступеню небезпечності хворого для себе або інших осіб суд має спочатку з`ясувати думку експертів, психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які можуть бути призначені психічно хворій особі в разі визнання її неосудною, а потім з урахуванням висновків експертів та характеру вчиненого цією особою суспільно небезпечного діяння, ухвалити рішення про вибраний ним вид примусових заходів медичного характеру.

Суд вважає, що невжиття до ОСОБА_4 примусових заходів медичного характеру може зумовити заподіяння неминучої шкоди цій особі або іншим особам.

Відповідно до ст. 513 КПК України, визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

З урахуванням викладеного, суд вважає за доцільне застосувати до ОСОБА_4 примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом.

Судові витрати на залучення експерта необхідно компенсувати за рахунок держави.

Цивільний позов не подавався.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Долю речових доказів слід вирішити у відповідності зі ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 369-372, 512, 513, 284 ч. 1 п. 4-1 КПК України, суд

ухвалив:

Клопотання прокурора ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження задовольнити.

Клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за вчинення кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, закрити на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Клопотання слідчого СВ Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_7 про застосування примусових заходів медичного характеру задовольнити.

Застосувати до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусовий захід медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом.

Речові докази:

- велосипед марки «Azimut», який передано на зберігання власнику (потерпілій) ОСОБА_8 , залишити у володінні останньої;

- кухонний ніж з руків`ям коричневого кольору, який зберігається у кімнаті зберігання речових доказів Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області за адресою: Полтавська область, м. Миргород, вул. Якова Усика, 34, повернути потерпілому.

Судові витрати на залучення експерта компенсувати за рахунок держави.

На ухвалу протягом тридцяти днів з дня оголошення може бути подана апеляційна скарга до Полтавського апеляційного суду через Миргородський міськрайонний суд Полтавської області.

СуддяОСОБА_1