Справа №585/1206/23 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/557/24 Суддя-доповідач - Філонова
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" липня 2024 р. колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

Судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у залі суду в м. Суми кримінального провадження за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_9 , прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19 липня 2023 року, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Суми, українця, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, пенсіонера, зареєстрованого: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги, відповідно яких:

- потерпілий ОСОБА_9 просить скасувати вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19.07.2023 та постановити новий вирок, яким визначити обвинуваченого ОСОБА_7 винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді арешту строком на 03 місяці з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 03 роки;

- обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19.07.2023 в частині призначено покарання змінити та пом`якшити йому призначене додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до 01 року;

- прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 в зміненій та доповненій апеляційній скарзі просить вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19.07.2023 скасувати та постановити новий вирок, за яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами на 03 роки. В іншій частині вирок залишити без змін.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з випробуванням - іспитовим строком, тривалістю 2 роки, якщо протягом указаного строку він не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст. 76 КК України, покладено на засудженого такі обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 76 КК України, покладено на засудженого обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, призначене ОСОБА_7 - підлягає окремому виконанню.

Арешт, із забороною користування, розпорядження та відчуження, накладений ухвалою слідчого судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 22.12.2022 року скасовано.

Судові витрати на проведення судової транспортно-трасологічної експертизи у розмірі 1510 грн. 24 коп., судової експертизи технічного стану транспортного засобу у розмірі 1887 грн. 80 коп., судової автотехнічної експертизи у розмірі 1887 грн. 80 коп. - стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги потерпілий ОСОБА_9 не оспорюючи фактичні обставини, доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 , зазначає про те, що висновок суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання з випробування є необґрунтованим, невмотивованим, неправильним та суперечить висновками суду щодо характеризуючи даних останнього, відсутність обставин, які згідно ст. 66 КК України є пом`якшуючими, зокрема щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Таким чином, суд у вироку не навів переконливих мотивів можливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 норми ст. 75 КК України і при прийнятті рішення про звільнення його від відбування покарання, не обґрунтував свого висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 в зміненій та доповненій апеляційній скарзі не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, зазначає про те, що суд в порушення вимог ст. 65 КК України призначив ОСОБА_7 покарання більш суворе, ніж передбачено санкцією ч. 1 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, та безпідставно застосував ст.75 КК Ураїни.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є пенсіонером, тому покарання у виді обмеження волі не може бути призначено.

Також Законом України № 3342-ІХ від 23.08.2023, що набрав законної сили, внесено зміни до ст. 60 КК України, якою передбачено, що покарання у виді арешту полягає в триманні військовослужбовця в умовах ізоляції на гауптвахті і встановлюється на строк від 01 до 06 місяців. Отже, законом унеможливлено на даний час призначення покарання у виді арешту цивільним особам, натомість таке покарання наразі застосовується лише до військовослужбовців.

Відповідно, обвинуваченому слід призначити покарання у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами на 03 роки.

Обвинувачений ОСОБА_7 обґрунтовує подану апеляційну скаргу тим, що неодноразово намагався відшкодувати потерпілому шкоду. Так, перед останнім судовим засіданням пропонував ОСОБА_9 кошти в сумі 40 000 грн., проте останній не давав чіткої відповіді відносно реального розміру відшкодування шкоди, яку він бажає. Окрім цього, потерпілий не подавав позовну заяву про відшкодування шкоди, щодо обрання покарання останній поклався на розсуд суду.

Ще раз наголошує про те, що щиро жалкує за вчиненні дії, не бажав здійснювати наїзд на потерпілого, активно сприяв досудовому розслідуванню, намагався усунути негативні наслідки.

Позбавлення його права керування транспортними засобами негативно вплине на його життя. Так, він фактично проживає в с. Токарі Сумського району, тобто за межами міста та використовує транспортний засіб для пересування всієї родини. Крім того тривалий час займається розведенням собак, що також потребує використання автомобіля для перевезення тварин, закупівлі корму та інше. У разі тривалого позбавлення його водійських прав, подальший догляд за тваринами фактично стане не можливим.

Відповідно, позбавлення його права керування транспортним засобом на строк 03 роки є несправедливим, а тому є підстави для пом`якшення призначеного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 01 рік.

Як встановлено судом першої інстанції, 09.11.2022 близько 19 год. 25 хв. ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки «VOLKSWAGEN» моделі «Passat 1.8» номерний знак НОМЕР_1 , рухався в темну пору доби, в межах населеного пункту в с. Герасимівка, Роменського району, Сумської області по автодорозі «Н-07» зі сполученням «Київ-Суми-Юнаківка», зі сторони м. Ромни в напрямку м. Суми.

У порушення вимог п.п. 8.1, 11.3, 12.3 Правил дорожнього руху України, ОСОБА_7 , перебуваючи між 204 та 205 кілометрами вказаної автодороги, на виїзді із с. Герасимівка, Роменського району, Сумської області, коли по напрямку руху водія були встановлені дорожні знаки 3.29 «Обмеження максимальної швидкості», які вимагали від водія поступового зменшення швидкості руху та зупинення перед знаком 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено» (стоп-лінією), в зв`язку з тим, що по напрямку його руху перебував блок-пост, де здійснюється пропускний режим та особливі умови проїзду. Про це водій ОСОБА_7 був завчасно повідомлений попереджувальними знаками 3.29 ПДР та табличкою з написом «Увага попереду БЛОК-ПОСТ приготуйте ваші документи», при цьому перешкод для своєчасного виявлення вказаних дорожніх знаків та табличок водій не мав та, знехтувавши вимогами вказаних дорожніх знаків, продовжив рух без зменшення швидкості руху.

Не зважаючи на те, що попереду нього знаходились зупинені автомобілі на яких були увімкнені аварійні сигнали, ОСОБА_7 , не переконавшись в безпечності виконання маневру, здійснив виїзд на зустрічну смугу руху при наявності на ній зустрічного вантажного автомобіля, водій якого мав перевагу в русі, не врахував дорожню обстановку, негайно не вжив заходів для зупинки керованого ним транспортного засобу, після чого, повертаючись на свою полосу руху допустив наїзд на ОСОБА_9 , який підписав контракт добровольця територіальної оборони від 18.04.2022 та, відповідно до наказу командира добровольчого формування № 8 від 16.07.2022, був залучений до виконання бойового чергування на блокпосту, що розташований у вказаному місці, з метою здійснення пропускного режиму та боротьби з диверсійними групами на території Роменського району, який перебував у військовому форменому одязі, обмундировані та зі зброєю в руках.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, з якими був доставлений до КНП «Роменської ЦРЛ» РМР.

Відповідно до висновку експерта (судово-медичної експертизи) № 27 від 02.02.2023, встановлено, що згідно представленої медичної документації медичної карти стаціонарного хворого КНП «Роменська ЦРЛ» РМР, відомо, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , знаходився на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні з діагнозом: поєднана краніоскелетна травма, закритий уламковий перелом кісток лівої гомілки на межі с/з-в-з зі зміщенням, закритий перелом внутрішнього над виростку правої великогомілкової кістки зі зміщенням.

Таким чином дії водія автомобіля ОСОБА_7 , не відповідали вимогам п.п. 8.1 11.3,12.3 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП та наслідками, що настали.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано судом за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Потерпілий ОСОБА_11 та його представник адвокат ОСОБА_12 будучи належним чином повідомлені про час, дату та місце апеляційного розгляду, до суду не з`явилися, клопотань про відкладення судового засідання не подавали.

До початку апеляційного розгляду, від представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_12 надійшла заява про здійснення судового засідання у їх відсутність, в зв`язку з неможливістю прибути на судовий розгляд та просили задовольнити їх апеляційну скаргу і призначити обвинуваченому покарання, яке слід відбувати реально.

Заслухавши доповідь головуючого-судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційних скарг, прокурора та обвинуваченого із захисником, які підтримали вимоги поданих апеляційних скарг та просили їх задовольнити, при цьому обвинувачений категорично заперечував щодо призначення йому покарання у виді штрафу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів зазначає наступне.

Так, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та ніким не оспорюються.

Обвинувальний акт та додані до нього матеріали щодо вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення були розглянуті судом першої інстанції, відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України, у спрощеному порядку, і будь-яких порушень при їх розгляді, колегією суддів не встановлено, а тому, вказані обставини, як і доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 за обставин, викладених у вироку, правильність кваліфікації його дій, відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України, в апеляційному порядку не переглядаються.

У відповідності до вимог ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, особі яка вчинила злочин має бути призначене покарання необхідне та достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно вимог ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З оскаржуваного вироку суду вбачається, що при призначенні ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України є нетяжким злочином, обставини його вчинення, характер діяння, форму й ступінь вини обвинуваченого, мотивацію такого злочину, тобто необережний протиправний характер дій особи внаслідок злочинної самовпевненості та дані про особу обвинуваченого, який не працює та є пенсіонером, розлучений, під наглядом у лікаря-нарколога або психіатра не перебуває, раніше не притягувався до адміністративної або кримінальної відповідальності, за місцем проживання або реєстрації характеристики у провадженні відсутні, обставин, що пом`якшують та обтяжуються покарання, судом не встановлено.

Врахувавши наведені обставини та відомості, суд першої інстанції дійшов висновку, що вищенаведене істотно знижує фактичну ступінь тяжкості вчиненого злочину і ступінь небезпечності винної особи для суспільства, що у своїй сукупності утворює підставу для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, тобто можливість його виправлення без ізоляції від суспільства, але в умовах належного контролю за його поведінкою та виконання покладених на нього судом у відповідності до ст. 76 КК України обов`язків.

Проте, проаналізувавши матеріали кримінального провадження, колегія суддів доходить переконливого висновку, що звільняючи обвинуваченого від реального відбування призначеного покарання за ч.1 ст.286 КК України, суд першої інстанції не в повній мірі врахував вимоги ст.65 КК України, щодо ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, обставини вчинення кримінального правопорушення, а отже, судом залишено поза увагою вимоги п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» та п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті».

Приписами ч. 1 ст. 75 КК України передбачено, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

За змістом даної норми закону, підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, належним чином мотивоване у вироку, про можливість її виправлення без відбування покарання. Такий висновок суду повинен ґрунтуватися на відомостях про вчинене особою кримінальне правопорушення, її посткримінальну поведінку, характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки, наявність чи відсутність судимостей тощо. Лише проаналізувавши всі зазначені обставини в сукупності, суд може дійти висновку про наявність підстав для звільнення особи від відбування покарання в умовах застосування положень ст. ст. 75, 76 КК України.

Так, судом першої інстанції не враховано, що вчинене ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбачене ч.1 ст. 286 КК України, законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху.

Окрім цього, суд першої інстанції звільняючи обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням, належним чином не врахував конкретних обставин кримінального правопорушення, а саме останній знехтувавши вимогам встановлених дорожніх знаків, щодо знаходження попереду блок-посту, та необхідності зменшення швидкості руху та зупинення перед знаком 2.2 «Проїзд без зупинки заборонено» (стоп-лінією), продовжив рух без зменшення швидкості руху, виїхав на зустрічну смугу руху при наявності на ній зустрічного вантажного автомобіля та повертаючись на свою полосу руху здійснив наїзд на потерпілого ОСОБА_9 , котрий був залучений до виконання бойового чергування на блокпосту з метою здійснення пропускного режиму та боротьби з диверсійними групами на території Роменського району, та перебував у військовому форменному одязі, обмундировані та зі зброєю в руках.

Внаслідок порушення обвинуваченим ОСОБА_7 Правил дорожнього руху України, потерпілий отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, у зв`язку з чим перебував на стаціонарному лікуванні в КНП «Роменська ЦРЛ» РМР.

Також колегія суддів враховує і позицію потерпілого та прокурора викладені в їх апеляційних скаргах про те, що на момент апеляційного розгляду обвинувачений з потерпілим не примирився та шкоду не відшкодував.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є зокрема і застосування закону, який не підлягає застосуванню.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що виправлення ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства та безпідставно застосував ст.75 КК України, звільнивши останнього від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, а тому, вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 підлягає скасуванню у частині призначеного покарання за ч.1 ст.286 КК України у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Окрім цього, колегія суддів також погоджується із доводами апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 03 роки, не дотримався вимог закону України про кримінальну відповідальність та призначив покарання, яке не передбачено санкцією статті ч. 1 ст. 286 КК України.

Так, санкція ч. 1 ст. 286 КК України передбачає покарання за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Враховуючи викладене, призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі суперечить нормам закону України про кримінальну відповідальність, що також є підставою для скасування вироку суду першої інстанції.

Як зазначалося вище, колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування даного вироку і частині призначення покарання у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, тобто з підстав безпідставного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Відповідно до п. п.4 ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі, зокрема, неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Так, при ухваленні нового вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_7 в частині призначення йому покарання колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як зазначалося вище, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинення кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу.

Санкція ч. 1 ст. 286 КК України передбачає покарання за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Обвинувачений ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто він є особою, яка досягла пенсійного віку, а тому покарання у виді обмеження волі та виправні роботи до нього не може бути застосовано.

Також апеляційний суд не може погодитись і з доводами потерпілого ОСОБА_9 про необхідність призначити обвинуваченому основне покарання у виді арешту, враховуючи наступне.

Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінального процесуального кодексів України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення видів кримінальних покарань» № 3342 ІХ від 23.08.2023 (набрав чинності 28.03.2024), стаття 60 КК України викладена в новій редакції, відповідно якої покарання у виді арешту полягає в триманні засудженого військовослужбовця в умовах ізоляції на гауптвахті і встановлюється на строк від одного до шести місяців. Враховуючи ту обставину, що ОСОБА_7 не є військовослужбовцем, апеляційний суд враховуючи чинні норми закону України про кримінальну відповідальність, не вбачає законних підстав призначати останньому основне покарання у виді арешту.

За таких обставин, в даному випадку суд апеляційної інстанції уповноважений призначити обвинуваченому ОСОБА_7 основне покарання за ч.1 ст. 286 КК України лише у виді штрафу.

Як вбачається з ч. 2 ст. 53 КК України розмір штрафу визначається судом залежно від тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та з урахуванням майнового стану винного в межах від тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян до п`ятдесяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Визначаючи розмір штрафу, колегія суддів враховує обставини кримінального правопорушення, зокрема те, що обвинувачений грубо порушуючи вимоги п.п. 8.1, 11.3, 12.3 Правил дорожнього руху України, здійснив наїзд на потерпілого ОСОБА_9 , який виконував бойове чергування на блокпосту. У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Окрім цього, апеляційний суд погоджується із висновком суду про відсутність обставин, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

З урахуванням наведеного, враховуючи вік обвинуваченого, стан здоров`я та спосіб життя, що він є особою, яка досягла пенсійного віку, визнання останнім вини у вчиненні кримінального правопорушення, необережний протиправний характер дій особи внаслідок злочинної самовпевненості, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені обставини дають апеляційному суду обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_7 слід призначити покарання у виді штрафу в мінімальному розмірі, що буде справедливим і достатнім для його виправлення та попередження нових правопорушень.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 на щире каяття, як на обставину, що пом`якшує покарання, є непереконливим, оскільки формальне визнання вини не свідчить про каяття особи.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Однак, у матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які б підтверджували щирий жаль обвинуваченого із приводу скоєного ним злочину та наявність осуду своєї поведінки.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції, дослідивши матеріали кримінального провадження та заслухавши покази обвинуваченого, встановив, що останній протягом тривалого судового розгляду із потерпілим не примирився, при цьому стверджував про те, що потерпілий не подав цивільний позов про відшкодування шкоди та не визначив конкретної суми для відшкодування понесеної ним шкоди, що в сукупності свідчить про відсутність в обвинуваченого щирого каяття за вчинене кримінальне правопорушення, внаслідок якого потерпілий отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність будь-яких підстав, які б вказували про наявність такої пом`якшуючої покарання обставин, як щире каяття.

Так само, не знайшли свого підтвердження посилання обвинуваченого в поданій апеляційній скарзі про сприяння ним розслідування під час досудового розслідування, оскільки під активним сприянням розкриттю злочину слід вважати надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи, при цьому таке сприяння має бути активним та певною мірою ініціативним.

Оцінюючи в сукупності встановлені та доведені у кримінальному провадженні обставини, що впливають на захід примусу, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання у межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн. 00 коп.

На переконання колегії суддів, саме таке покарання відповідатиме принципам співмірності вчиненому, буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Також колегія суддів враховує роз`яснення, які містяться у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», згідно яких у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст.286 і ст.287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

З огляду на конкретні обставини даного кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 03 роки, відповідає у повній мірі вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.

При цьому, колегія суддів враховує, що обвинувачений при керуванні транспортним засобом за незадовільних погодних умовах, проявив неуважність та злочинну самовпевненість, щиро не розкаявся, настання негативних наслідків, а тому з огляду на встановлене, не дає підстави для зменшення строку позбавлення обвинуваченого права керування транспортними засобами, що передбачено санкцією ч. 1 ст. 286 КК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що змінена та доповнена апеляційна скарга прокурора є слушною та обґрунтованою, яка підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню в частині призначеного покарання, з постановленням, в цій частині, нового вироку.

Керуючись ст.ст.404, 407, 409, 413, 414, 420 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 зі змінами та доповненнями, задовольнити повністю, апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 - задовольнити частково. Обвинуваченому ОСОБА_7 відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19 липня 2023 року, відносно ОСОБА_7 , через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, призначити покарання у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 (п`ятдесят одна тисяча) грн. 00 коп., з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 03 (три) роки.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4