ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 648/1155/21
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-кп/819/61/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2024 року Херсонський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі: ОСОБА_5

за участі прокурора: ОСОБА_6

обвинуваченого: ОСОБА_7

адвоката: ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0000801 за апеляційною скаргою прокурора Олешківської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Білозерського районного суду Херсонської області від 21 вересня 2021 року щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Нова Маячка Цюрупинського району Херсонської області, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Вироком Білозерського районного суду Херсонської області від 21 вересня 2021 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 від відбування покарання звільнено з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки з покладенням на нього відповідно до ст. 76 КК України обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 не обирався.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Білозерського районного суду Херсонської області від 13.08.2020 року.

Вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 08 серпня 2020 року близько 06 год. 00 хв., керуючи технічно справним автомобілем «КАМАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 вантажний самоскид з завантаженням у вигляді піщаної глини, рухаючись по автодорозі «Одеса-Мелітополь-Новоазовськ» М-14, зі сторони м. Олешки Херсонської області в напрямку с. Чорнобаївка Білозерського району Херсонської області та перебуваючи на 209 км + 100 м, грубо порушив вимоги п. 1.1 Правил Дорожнього руху України «вузька суцільна лінія», вимоги п. 12.1., 13.1., 13.3., та 14.2.(в) ПДР. проявив неуважність та безпечність до дорожньої обстановки, яка склалась, не дотримався безпечної дистанції до автомобіля «MERCEDES-BENZ», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався у попутному напрямку, в подальшому виїхав на призначений для зустрічного руху бік дороги та скоїв зіткнення з автомобілем DAF, реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Внаслідок даної дорожньо-транспортної події водію автомобіля DAF, реєстраційний номер НОМЕР_3 - ОСОБА_10 були завдані тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому другого, четвертого лівих ребер, забоїв легень, відкритих переламів великого бугорка лівої плечової кістки, верхньої третини кісток лівого передпліччя, закритих розривів зовнішньої бокової, передньої та задньої хрестоподібної зв`язок лівого колінного суглобу, забійних ран лівого плечового, ліктьового суглобів, пальців лівих кисті та стопи, численних забоїв та саден верхніх та нижніх кінцівок, що відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я; закритого перелому зубу другого шийного хребця, тіла справа третього шийного хребця, правих суглобових відростків другого, третього, четвертого шийних хребців, численні забої та садна обличчя, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Дії обвинуваченого кваліфіковані судом за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження та тяжкі тілесні ушкодження.

Вимоги та узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурорпросить вирок скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, виключити кваліфікуючу ознаку за ч. 2 ст. 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, а також застосувати до обвинуваченого додаткове покарання у вигляді заборони права керувати транспортними засобами.

Постановити новий вирок за яким вважати ОСОБА_7 засудженим за ст. 286 ч. 2 КК України кваліфікуючими ознаками якого є - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження та призначити покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 3 роки.

З посиланням на п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України від 23.12.2005 року № 14 « Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті » зазначає що, в оскаржуваному вироку, суд помилково зазначив дві кваліфікуючі ознаки за ч. 2 ст. 286 КК України, як середньої тяжкості так і тяжкі тілесні ушкодження, оскільки середньої тяжкості тілесні ушкодження передбачені ч. 1 ст. 286 КК України поглинаються тяжкими тілесними ушкодженнями передбаченими ч. 2 ст. 286 КК України, яка інкримінується ОСОБА_7 , що на його думку є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначає, що суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, належним чином своє рішення не вмотивував та безпідставно послався на пом`якшуючі обставини, тоді як вказані обставини ніяким чином не знижують ступінь тяжкості скоєного злочину, що згідно зі ст. 409, 412 КПК є підставою для скасування вироку в апеляційному порядку.

Стверджує, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме вимог ст. 75 КК України, внаслідок чого ОСОБА_7 призначено покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та даним про особу обвинуваченого, оскільки визначений судом випробувальний термін в 2 роки не виглядає достатнім та спів мірним для виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

Враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення та особу обвинуваченого (який раніше притягався до кримінальної відповідальності) вважає, що суд безпідставно не позбавив обвинуваченого права керувати транспортними засобами.

Зазначає, що ОСОБА_7 був раніше неодноразово судимий кожного разу до умовної міри покарання. і як вбачається з інформації про попередні судимості 29.11.2018 року ОСОБА_7 було засуджено за ст. 185 ч. 3 КК України до 3 років покарання з іспитовим строком 2 роки. Тобто фактично ОСОБА_7 вчинив вказане кримінальне правопорушення в період іспитового строку.

Позиції учасників судового провадження, висловлені в ході апеляційного розгляду.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник просили апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Потерпілий в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, заяви про відкладення апеляційного розгляду не подавав.

Неприбуття потерпілого до судового засідання не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Мотиви суду.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 404 КПК Українисуд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурором не оспорюються висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за встановлених і викладених у вироку обставин.

Вирок колегією суддів переглядається в межах доводів апеляційної скарги в частині кваліфікації дій обвинуваченого та в частині призначеного покарання.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора про неправильність кваліфікації дій обвинуваченого, колегія суддів враховує наступне.

Як видно із вироку, судом встановлено, що він ОСОБА_7 08 серпня 2020 року близько 06:00 год. керуючи автомобілем «КАМАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 грубо порушив вимоги п. 1.1 , п. 12.1., 13.1., 13.3., та 14.2.(в) ПДР та скоїв зіткнення з автомобілем DAF, реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_10 , , в результаті чого останньому було заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому другого, четвертого лівих ребер, забоїв легень, відкритих переламів великого бугорка лівої плечової кістки, верхньої третини кісток лівого передпліччя, закритих розривів зовнішньої бокової, передньої та задньої хрестоподібної зв`язок лівого колінного суглобу, забійних ран лівого плечового, ліктьового суглобів, пальців лівих кисті та стопи, численних забоїв та саден верхніх та нижніх кінцівок, що відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я; а також тілесні ушкодження у виді закритого перелому зубу другого шийного хребця, тіла справа третього шийного хребця, правих суглобових відростків другого, третього, четвертого шийних хребців, численні забої та садна обличчя, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Дії обвинуваченого кваліфіковані судом за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження та тяжкі тілесні ушкодження.

Кваліфікація дій обвинуваченого судом здійснена в межах пред`явленого обвинувачення.

Колегія суддів вважає, що за встановлених судом обставин вчинення інкримінованого злочину, які ніким не оспорювалися, суд дав вірну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження та тяжкі тілесні ушкодження.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України від 23.12.2005 року № 14 « Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті » на які посилається прокурор на обґрунтування апеляційних вимог, порушення особою правил безпеки дорожнього руху чи експлуатації транспорту, яке спричинило наслідки, передбачені різними частинами ст. 286 КК слід кваліфікувати як один злочин за тією частиною цієї статті, яка передбачає більш тяжкі наслідки. При цьому у вироку необхідно зазначати всі кваліфікуючі ознаки злочину.

Як видно , суд першої інстанції кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України , тобто за тією частиною статті, яка передбачає більш тяжкі наслідки і при цьому вказав усі кваліфікуючі ознаки цього злочину.

Колегія суддів вважає, що доводи прокурора про неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого ґрунтуються на помилковому тлумачення норм закону України про кримінальну відповідальність.

Аналізуючи доводи прокурора в апеляційній скарзі про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_7 покарання суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як видно із вироку, обставинами , що пом`якшують покарання суд визнав щире каяття обвинуваченого, добровільне відшкодування завданого збитку, надання допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення. Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_7 згідно ст. 67 КК України, суд не встановив.

Обираючи міру та вид покарання обвинуваченому, суд врахував характер та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином з необережною формою вини; особу обвинуваченого, який тимчасово не працює, має на утриманні неповнолітню дитину, є військовозобов`язаним та учасником бойових дій, на медичних обліках не перебуває, раніше не судимий, позитивну характеристику, а також його щире каяття та ставлення до вчиненого кримінального правопорушення, яке побудоване на критичній оцінці його протиправної поведінки, визнанні вини і готовності нести відповідальність за скоєне.

З урахуванням вищевикладених обставин, суд вважав за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання, визначене санкцією ч.2 ст.286 КК України, у виді позбавлення волі строком на 4 роки без позбавленням права керувати транспортними засобами. Оскільки його виправлення та перевиховання можливе в умовах, не пов`язаних з реальним відбуванням покарання та ізоляцією від суспільства, суд з урахуванням положень ст.75 КК України вважав можливим звільнити обвинуваченого від відбуття основного покарання з випробуванням, а також з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України.

Суд зазначив, що таке покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а також буде співмірним по відношенню між тяжкістю вчиненого ним кримінального правопорушення і наслідками, які настали в результаті його вчинення.

В апеляційній скарзі прокурорвказує, що судом неправильно застосований закон України про кримінальну відповідальність , а саме ст. 75 КК України.

При цьому апеляційна скарга прокурора на обґрунтування таких доводів містить лише загальне посилання на те, що суд безпідставно послався на пом`якшуючі обставини, тоді я вказані обставини ніяким чином не знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а визначений судом випробувальний термін 2 роки не виглядає достатнім та співмірним для виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

Проте ці доводи не містять вказівку на те в чому саме полягає явна несправедливість призначеного обвинуваченому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України з огляду на положення ст. 414 КПК, прокурор не вказав конкретно які саме обставини, на його думку були безпідставно враховані судом як пом`якшуючі, а які обставини були залишені поза увагою суду та які б мали бути взяті до уваги судом враховуючи положення ст. 414 КПК та приписи статей 50, 65 КК у їх взаємозв`язку.

Прокурор лише зазначив про те, що звертає увагу колегії суддів, що раніше був судимий до «умовної міри покарання» і інкримінований йому злочину вчинив у період іспитового строку.

Доводи апеляційної скарги про те, що має бути враховано що ОСОБА_7 раніше неодноразово був засуджений , колегія суддів відхиляє , оскільки як видно він в силу ст. 89 КК вважається таким , що не має судимості.

Судимість є правовим станом особи, який виникає у зв`язку з її засудженням до кримінального покарання і за зазначених у законі умов зумовлює настання для неї певних негативних наслідків. Правильне застосування правових норм про судимість, її погашення чи зняття має важливе значення для вирішення кримінальних справ у разі вчинення особою нового злочину.

При цьому судимість має строковий характер.

Припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження і призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості під час вирішення будь-яких питань, у тому числі і під час надання характеристики особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим. Вказане узгоджується з практикою Верховного Суду, зокрема, викладеною в постановах від 27 вересня 2018 року, 20 квітня 2023 року, 20 березня 2024 року (справи №647/1831/15-к, № 206/1127/21, № 147/494/22 ).

Отже, посилання прокурора на неврахування судом попередніх судимостей при призначенні покарання є необґрунтованим, оскільки обвинувачений є особою, яка відповідно до ст. 89 КК не має судимості.

З відповіді Олешківського відділу ФДУ «Центр пробації» від 27.04.2021 року вбачається, що ОСОБА_7 був засуджений Херсонським міським судом Херсонської області за ст. 185 ч. 3 КК України до 3 років позбавлення волі, звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки. Знятий з обліку 28.12.2020 року на підставі ухвали Цюрупинського районного суду від 15.12.2020 року у зв`язку із закінченням іспитового строку.

При цьому прокурор не звертався до суду із заявою про перегляд указаного судового рішення за нововиявленими обставинами.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те що інкримінований злочин вчинений ОСОБА_7 в період іспитового строку за таких обставин не вказують на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання , оскільки в силу ст. 89 КК України він вважається таким, що не має судимості.

Особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення виходячи з принципу співмірності, покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним вчинених дій, їх небезпечності, даним про особу винного, крім того, повинні братися до уваги обставини, які обтяжують і пом`якшують покарання

Висновок суду має ґрунтуватися на тих відомостях, які суд оцінює на час ухвалення вироку, зокрема на відомостях про обставини кримінального правопорушення в їх сукупності, які визначають тяжкість скоєного кримінального правопорушення, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, а також на відомостях, що характеризують особу обвинуваченого, в тому числі і в соціально-побутовому плані.

Суд в межах своїх дискреційних повноважень при призначенні покарання, як видно, фактично прийняв до уваги всі дані, що характеризують особу обвинуваченого, врахував обставини кримінального провадження в їх сукупності та дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання з іспитовим строком.

Зі змісту апеляційної скарги прокурора вбачається, що стороною обвинувачення фактично порушується питання про недотримання судом першої інстанції вищенаведених вимог закону, що безпосередньо пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при призначенні основного покарання ОСОБА_7 дотримався вимог ст.ст.50, 65, 75 КК України щодо його необхідності, достатності. Підстав вважати, що призначене покарання є надмірно м`яким, як про це стверджує апелянт, не має.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, в судовому засіданні обвинувачений повністю визнав себе винним у вчиненні інкримінованого злочину та щиро розкаявся.

Як встановлено судом першої інстанції, обвинувачений на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, критично оцінив свою протиправну поведінку, що виразилося у визнанні ним вини, готовності нести кримінальну відповідальність, має неповнолітню дитину, є учасником бойових дій, в силу ст. 89 КК не судимий.

Жодну із цих обставин в апеляційній скарзі прокурор під сумнів не ставить.

Прокурор ОСОБА_9 , який підтримував обвинувачення в суді першої інстанції, та яким наразі подана апеляційна скарга у судових дебатах зазначав, що обвинувачений має позитивну характеристику, на обліку лікаря нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні неповнолітню дитину, просив визнати обставинами що пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочин, просив врахувати , що злочин скоєно не умисно та просив призначити ОСОБА_7 покарання у межах санкції у виді 4 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами та на підставі ст. 75 КК звільнити його від відбування покарання з іспитовим строком.

Така позиція прокурора була врахована як видно судом при призначенні покарання.

Потерпілий у поданій заяві просив суд провести судове засідання без його участі. При визначенні міри покарання поклався на розсуд суду. Цивільний позов не заявляв.

Твердження апелянта про неврахування судом тяжкості вчиненого злочину є необґрунтованими, суд як видно врахував характер та ступінь суспільної небезпечності скоєного кримінального правопорушення.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що ОСОБА_7 наразі проходить службу в ЗСУ за мобілізацією, що також колегією суддів приймається до уваги.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати призначене обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 75 КК України явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Переконливих доводів, які б спростовували висновки суду в частині призначеної ОСОБА_7 міри покарання прокурор в апеляційній скарзі не навів, тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.

Доводи апеляційної скарги про те, що без призначення додаткового покарання не буде досягнуто мети покарання слід визнати необґрунтованими, зважаючи на наведені у вироку суду обставини, які прийняті судом до уваги при призначенні покарання.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування вироку суду не встановлено.

Крім того колегія суддів приймає до уваги , що відповідно до ст. 165 Кримінально-виконавчого кодексу України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду. Після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового кримінального правопорушення, за поданням уповноваженого органу з питань пробації звільняється судом від призначеного покарання, нагляд припиняється і засуджений знімається з обліку в зазначеному органі.

За вимогами ч. 1 ст. 78 КК після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового кримінального правопорушення, звільняється судом від призначеного покарання.

Визначений вироком суду першої інстанції від 21.09.2021 року , який оскаржується в апеляційному порядку іспитовий строк закінчився 21 вересня 2023 року. Дані про те, що обвинувачений впродовж цього строку не виконав покладені на нього обов`язки або вчинив нове кримінального правопорушення в матеріалах провадження відсутні і сторона обвинувачення таких суду не надала, що свідчить про те, що на момент апеляційного розгляду цей вирок був виконаний.

Тому призначення поза межами іспитового строку покарання, яке слід відбувати реально є фактично повторним призначенням покарання, що є погіршенням становища обвинувачення та неприпустимо.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 22.10.2024 року у справі 766/23615/21.

Враховуючи викладене апеляційну скаргу прокурора належить залишити без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419, ч. 2 ст. 376 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Олешківської окружної прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Білозерського районного суду Херсонської області від 21 вересня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня оголошення і з цього часу протягом 3 місяців може бути оскаржена до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4