Провадження № 1-кс/202/5028/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 року м. Дніпро

Слідчий суддя Індустріального районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2

слідчого ОСОБА_3

представників власника майна ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, вчинених організованими групами та злочинними організаціями слідчого управління Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000293 від 05.05.2023 України, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3, 4 ст. 190, ч. 2, 5 ст. 361, ч. 2 ст. 309 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Слідчого відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, вчинених організованими групами та злочинними організаціями слідчого управління Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області ОСОБА_3 за погодженням із прокурором звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000293 від 05.05.2023 України, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3, 4 ст. 190, ч. 2, 5 ст. 361, ч. 2 ст. 309 КК України.

В обґрунтування вказаного клопотання посилається на те, що в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000293 від 05.05.2023 України 12.03.2024 року ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 повідомлено про підозру у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190 КК України (в редакції від 22.11.2018), ч. 4 ст. 190 КК України (в редакції від 13.07.2023 та в редакції від 23.08.2023).

В ході досудового розслідування встановленно, що ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є матір`ю ОСОБА_6 , має у власності приватний будинок в якій зареєстрована, а саме за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим з метою забезпечення спеціальної конфіскації, конфіскації майна як виду покарання, відшкодування шкоди слідчий вважає доцільним застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна.

У судовому засіданні слідчий підтримав подане клопотання із зазначених у ньому підстав.

Представники власника майна адвокати ОСОБА_4 , ОСОБА_5 заперечили проти задоволення клопотання, пославшись на те, що кримінальні правопорушення у вчиненні яких повідомлено про підозру ОСОБА_10 не входять до переліку злочинів за якими застосовується спеціальна конфіскація чи конфіскація майна як вид показання. Будинок не є підшуканим, виготовленим, пристосованим або використаним як засіб чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, набутий у власність за довго до інкримінованих їй подій.

Крім того, предметом злочинів, у вчиненні яких до того ж повідомлено не лише ОСОБА_10 , є грошові кошти на загальну суму 246 957 грн., а тому з урахування всіх підозрюваних та особистої ролі кожного, сума збитків які спричинена ОСОБА_10 є значно нижчою ніж вартість її будинку, що буде непропорційним втручанням у мирне володіння майном.

Слідчий суддя, перевіривши клопотання на дотримання вимог Кримінального процесуального Кодексу України, вислухавши слідчого та представників власника майна, дослідивши долучені до нього матеріали приходить до наступного.

Статтею 1 Кримінально процесуального кодексу України визначено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна з метою збереження речових доказів слідчий суддя, зокрема, повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Суханов та Ільченко проти України»).

Так, у справах "Бакланов проти Росії" (рішення від 9 червня 2005 р.), "Фрізен проти Росії" (рішення від 24 березня 2005 р.), ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним.

Згідно зі ст.7,16 КПК України загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ст.131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Як вбачається з матеріалів клопотання, слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні за №0000293 від 05.05.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3, 4 ст. 190, ч. 2, 5 ст. 361 ч. 2 ст. 309 КК України, в рамках якого ОСОБА_10 повідомлено про підозру у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190 КК України (в редакції від 22.11.2018), ч. 4 ст. 190 КК України (в редакції від 13.07.2023 та в редакції від 23.08.2023).

Відомостей про наявність цивільних позовів у кримінальному провадженні № 0000293 від 05.05.2023, зокрема до ОСОБА_10 , а також їх суму слідчим не подано.

Звертаючись з клопотанням про накладення арешту, слідчий просить арештувати майно з метою забезпечення спеціальної конфіскації, конфіскації майна як виду покарання, відшкодування шкоди завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Так, відповідно ст.96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого частиною першою статті 150, статтею 154, частинами другою і третьою статті 159-1, частиною першою статті 190, статтею 192, частиною першою статей 204, 209-1, 210, частинами першою і другою статей 212, 212-1, частиною першою статей 222, 229, 239-1, 239-2, частиною другою статті 244, частиною першою статей 248, 249, частинами першою і другою статті 300, частиною першою статей 301, 302, 310, 311, 313, 318, 319, 362, статтею 363, частиною першою статей 363-1, 364-1, 365-2 цього Кодексу.

В переліку статей КК України, які передбачають спеціальну конфіскацію відсутні передбачені ч. 3 ст. 190 КК України (в редакції від 22.11.2018), ч. 4 ст. 190 КК України (в редакції від 13.07.2023 та в редакції від 23.08.2023), у скоєнні яких повідомлено про підозру ОСОБА_10 , а отже накладення арешту на її майно з метою забезпечення спеціальної конфіскації неможливе.

Щодо можливості накладення арешту на майно з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, суд приймає доводи сторони захисту про те, що санкція ч.3 ст. 190 КК України та ч.4 ст. 190 КК України (в редакції Закону № 3233-IX від 13.07.2023) не передбачає конфіскації майна як виду покарання за скоєння вказаних кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим накладення арешту на майно підозрюваної з метою забезпечення спеціальної конфіскації також неможливе.

При цьому, слідчий суддя зазначає, що навість зважаючи, що кримінальні правопорушення вчинено до набрання чинності Закону № 3233-IX від 13.07.2023 - 11.08.2023, відповідно ч.1 ст. 5 КПК України процесуальне рішення приймається згідно з положеннями КПК, чинними на момент прийняття такого рішення, а згідно положень ст. 5 КК У країни закон про кримінальну відповідальність, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності.

Вирішуючи питання можливості накладення арешту на майно підозрюваної з метою відшкодування шкоди, слідчий суддя виходить з наступного.

Відповідно ч.6 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Однак матеріали поданого слідчим клопотання не містять відомостей щодо обґрунтованого розміру цивільних позовів у кримінальному провадженні та взагалі чи заявлені такі позови, зокрема до ОСОБА_10 та в якому розмірі.

Враховуючи викладене, клопотання про накладення арешту з підстав, передбачених п.2, 3, 4 ч. 2 ст. 170 КПК України задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 131- 132, 170-173, 369-372 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання слідчого відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів, вчинених організованими групами та злочинними організаціями слідчого управління Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області ОСОБА_3 про застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000293 від 05.05.2023 України, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3, 4 ст. 190, ч. 2, 5 ст. 361, ч. 2 ст. 309 КК України, на приватний будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який на праві приватної власності належить ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовити повністю.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення, а підозрюваним - в цей же строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1