Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/3235/24
Номер провадження 1-в/711/75/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2024 року м. Черкаси

Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі колегії суддів:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

представника ДУ «Черкаський

слідчий ізолятор» ОСОБА_8 ,

розглянувши в судовому засіданні в залі Придніпровського районного суду м. Черкаси клопотання засудженого ОСОБА_6 вироком судової колегії в кримінальних справах Черкаського обласного суду від 19.12.1997 за ст.ст. 17 і 81 ч.2, 17 і 117 ч.2, 196-1 ч.2, 142 ч.2 і ч.3, 208, 93 п.п. «а», «е», «з» та 42 КК України (1960) до довічного позбавлення волі, про застосування зворотної дії кримінального закону в часі,

ВСТАНОВИВ:

До Придніпровського районного суду м. Черкаси звернувся з клопотанням про застосування зворотної дії кримінального закону в часі засуджений ОСОБА_6 , яке мотивоване наступним. Для правильного вирішення питання про застосування зворотної дії кримінального закону в часі виникає правова необхідність у дослідженні в судовому засіданні законодавства яке передбачало кримінальну відповідальність за інкріміновану у обвинувальному вирку Черкаського обласного суду від 19.12.1997 р., подію кримінального злочину, яка мала місце 19 жовтня 1996 р., за який його притягнуто до кримінального покарання за санкцією ст.: 93 КК України ( в ред. 1960 р.) та подальших змін кримінального закону за період з19.10.1996 р. по 04.04.2000 р. включно. В обґрунтування правової позиції застосування зворотної дії кримінального закону в часі що пом`якшує кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшує становище особи засудженого, зазначає, що його, ОСОБА_6 , згідно обвинувального вироку Черкаського обласного суду від 19.12.1997 р., притягнуто за подію кримінального злочину яка мала місце 19 жовтня 1996 р., до кримінальної відповідальності за санкцією ст. 93 КК України ( в ред. 1960 р. ) у виді смертної кари розстріл. Станом на час інкримінації йому події кримінального злочину 20 жовтня 1996 р. та постановлення обвинувального вироку Черкаського обласного суду від 19.12.1997 р. по кримінальній справі № 2 - 41/97, в Україні як демократичній та правовій державі у відповідності до норм ст.ст.: 23, 25 Загальної частини та санкції ст. 93 Особливої частини Кримінального кодексу Української РСР в ред. 1960 р. з урахуванням вимог: статей: 1,3,8,9,21,27,28,64 Конституції України в поєднанні з п. 1 Розділу 15 Перехідних положень Конституції України, Рішення Конституційного Суду України № 11 - рп/99 від 29.12.1999 р. на національному рівні; вимог пункту «а» ст. 18 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, щодо обов`язку утримуватися від дій, які позбавили б договір його об`єкта та мети, у зв`язку із підписанням 05 травня 1997 р. - Протоколу № 6 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який перебуває у нерозривному зв`язку із обов`язком одночасного виконання вимог: - пункту 6 ст. 6 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1996); підпункту «іі» пункту 12 Висновку № 190 (1995) Парламентської Асамблеї Ради Європи, щодо заявки України на вступ до Ради Європи, на міжнародному рівні; ….. було передбачено максимальну санкцію кримінального покарання для осіб у вигляді 15 (п`ятнадцять) років позбавлення волі. 22 лютого 2000 р. Верховною Радою України прийнято Закон України « Про внесення змін до Кримінального, Кримінально - процесуального та Виправно - трудового кодексів України» № 1483 - III. Відповідно до статті 94 Конституції України, закон набирає чинності через десять днів з дня його офіційного оприлюднення. Зазначений Закон був опублікований у газеті «Голос України» 04 квітня 2000 р. Правовий зміст даного Закону - визначає: Кримінальний кодекс України було доповнено новим видом кримінального покарання для осіб ст. 25-2 «Довічне позбавлення волі» та водночас внесено зміни у ряд статей Загальної частини та у ряд складів злочинів Особливої частини Кримінального кодексу України в якості альтернативної санкції кримінального покарання. Статтею 25- 2 КК України в ред. 2000 р. - визначено: довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжкого злочину і застосовується у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк. Тобто, окрім загальних засад призначення покарання визначених у ст. 39 КК України в ред. 1960 р., які застосовувалися до всіх інших видів покарання, для довічного позбавлення волі законом передбачена особлива вимога зі спеціальним висновком суду - «про неможливість застосування позбавлення волі на певний строк». Зі вступом у дію 04 квітня 2000 р. Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально - процесуального та Виправно - трудового кодексі України» від 22.02.2000 р. № 1483 - III, - кримінальне законодавство України набуло нововведеного кримінального покарання для осіб у виді довічного позбавлення волі, що у відповідності до вимог КК України чинного станом на 04 квітня 2000 р. передбачало максимальну санкцію покарання для осіб у виді 15 (п`ятнадцять) років позбавлення волі або зі спеціальним висновком суду «про неможливість застосування позбавлення волі на певний строк» в якості альтернативної санкції кримінального покарання довічне позбавлення волі. Таким чином об`єктивно ствердженим та доведеним є правовий факт: з часу інкримінації йому карного діяння 20 жовтня 1996 р. на день розгляду звернення в суді - Кримінальне законодавство України в частині визначення максимальної санкції кримінального покарання для осіб змінювалося декілька разів та мало правову визначеність: - з 20 жовтня 1996 р. по 29 грудня 1999 р. - 15 (п`ятнадцять) років позбавлення або альтернативний вид покарання - неконституційну смертну кару - розстріл (Рішення Конституційного Суду України № 11-рп/99 від 29.12.1999 р.; - ??з 29 грудня 1999 р. по 04 квітня 2000 р. - 15 (п`ятнадцять) років позбавлення волі; - ??з 04 квітня 2000 р. - 15 (п`ятнадцять) років позбавлення волі або зі спеціальним висновком суду - «про неможливість застосування позбавлення волі на певний строк» в якості альтернативної санкції кримінального покарання - довічне позбавлені волі. На підставі викладеного просить застосувати зворотну дію кримінального закону в частині кримінального закону, який набув чинності на підставі Рішення Конституційного Судку України № 11-рп/99 від 29.12.1999, визначивши йому кримінальне покарання у виді максимальної санкції 15 (п`ятнадцять) років позбавлення волі. Та на підставі фактичного відбуття кримінального покарання у виді позбавлення волі понад 27 років, що перевищує граничний строк покарання передбачений ст. 93 КК України (в ред.. 1960 р.) чинної станом на період з 29.12.1299 по 04.04.2000 звільнити його з місць позбавлення волі.

В судовому засіданні ОСОБА_6 клопотання своє підтримав та пояснив, що з моменту його затримання до засудження в законодавстві відбувалися певні зміни. Відповідно до офіційних відомостей які містяться на сайті ВРУ зазначене кримінальне законодавство зазнало декілька змін до 1999 року і до рішення Конституційного Суду України, ККУ зберігав такий вид покарання, як смертна кара розстріл, а КСУ визнав неконституційними норми щодо призначення такого виду покарання як смертна кара. В подальшому законодавство було доповнено такою нормою, як довічне позбавлення волі. Вирок, яким він засуджений був приведений у відповідність і йому призначено довічне позбавлення волі. Дане рішення суду він оскаржував, але його залишено в силі, а його скаргу без задоволення. У своєму рішенні від 13.01.2021 Велика Палата ВС зазначила, що рішення Конституційного суду мають офіційний характер і прирівнюються до закону. 29.12.1999 саме після прийняття рішення КСУ законодавство набуло нового правового значення, яким було передбачено максимальний вид покарання за злочин, який він вчинив позбавлення волі строком на 15 років. Потім було посилено законодавство і прийнято такий вид покарання як довічне позбавлення волі. Раніше, до практики ВП ВС він неодноразово звертався такими клопотаннями, але суди йому відмовляли в задоволенні, після 2021 року ще не звертався. Просив суд дослідити законодавство, надати йому правової оцінки і задовольнити його клопотання, застосувавши зворотню дію закону і призначити йому міру покарання у виді 15 років позбавлення волі, а враховуючи, що він відбув покарання більше 27 років, звільнити його з-під варти.

Захисник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримав клопотання засудженого і просив його задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні зазначив, що аналізуючи законодавство, щодо якого звертається ОСОБА_6 , де на час застосування відповідно вчиненого інкримінованого правопорушення, саме на 02.10.1996 року була така міра покарання за ст.. 93 КК України смертна кара. Після того, як з`явилась судова практика 2021-2023 років засуджені звертались з аналогічними клопотаннями, одна із справ для прикладу, ВСУ зазначив, що якщо злочини вчинені в період з 29.12.1999 до 24.00 год. 04.04.2000 року, засудженим може бути призначене максимальне покарання лише у виді позбавлення волі 15 років. На момент вчинення злочину ОСОБА_6 існувало відповідне покарання. Також вирок, яким засуджено ОСОБА_6 судом приведено у відповідність, пом`якшення зі смертної кари до довічного позбавлення волі відбулося. Крім того практика говорить, що смертна кара відповідно являється більш тяжчим покаранням, більш жорсткою мірою покарання, ніж довічне позбавлення волі. Зазначив, що посилання ОСОБА_6 відповідну практику є некоректним, оскільки там існували дещо інші обставини вчинення кримінального правопорушення, в інший час, не у той час, як у нього, відповідно судом були призначені інше покарання в межах санкції відповідно 15 років позбавлення волі. На його думку, в даній справі, де йдеться про інкриміноване ОСОБА_6 кримінальне правопорушення, судом було призначене вірне покарання, яке було приведено у відповідність до норм чинного законодавства, тому просить суд відмовити в задоволенні клопотання засудженого.

Представник ДУ «Черкаський слідчий ізолятор» при розгляді даного клопотання покладався на розсуд суду.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Судом встановлено, що вироком судової колегії в кримінальних справах Черкаського обласного суду від 19 грудня 1997 року ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 17 і 81 ч.2, 17 і 117 ч.2, 196-1 ч.2, 142 ч.2 і ч.3, 208, 93 п.п. «а», «е», «з» КК України (1960), і на підставі ст. 42 цього Кодексу засуджений до смертної кари розстрілу з конфіскацією майна.

Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 3 березня 1998 року вирок щодо ОСОБА_6 залишено без змін.

Постановою Черкаського обласного суду від 1 червня 2000 року призначене ОСОБА_6 покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі.

Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 10 жовтня 2000 року постанову Черкаського обласного суду від 1 червня 2000 року залишено без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 КК України.

На момент вчинення ОСОБА_6 злочину, передбаченого ст. 93 КК України 1960 року, санкція вказаної статті передбачала покарання у виді позбавлення волі та смертної кари.

Рішенням Конституційного суду України від 29.12.1999 у справі № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст. 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кодексу 1960, які передбачали смертну кару як вид покарання.

Законом України № 1483 від 22.02.2000 року Кримінальний кодекс 1960 року приведено у відповідність з вищевказаним рішенням. Кодекс 1960 доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання довічне позбавлення волі. Крім того, цим Законом внесено зміни і до другого речення ч. 1 ст. 25 КК України, зокрема слова «смертна кара» замінено словами «довічне позбавлення волі», слово «двадцяти» замінено словами «двадцяти п`яти».

Такий вид покарання як довічне позбавлення волі, відповідно до статті 25-2 КК України (в редакції 1960 року зі змінами) застосовується у випадках спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

В пункті шостому рішення КСУ від 26.01.2011 у справі № 1-рп/2011 зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань (пункт 1-1 частини першої статті 23 Кодексу 1960) поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 із змінами, внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом. На підставі ч. 1 ст. 58 Конституції України, ч. 2 ст. 6 Кодексу 1960 року, ч. 1 ст. 5 Кодексу 2001 року положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили передбачені Кодексом 1960 особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності Законом № 1483 не було виконано. Крім того, зазначеним Законом засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк (частина перша ст. 25 Кодексу 1960 року та частина друга ст. 87 Кодексу 2001 року).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006, рішення у справі «Ткачов проти України» від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

З дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29.12.1999 року № 11-рп/99 (справа про смертну кару) і до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 року № 1483-ІІІ, яким введений новий вид покарання - довічне позбавлення волі, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кримінального кодексу України 1960, стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положень Кримінального кодексу України 1960 щодо смертної кари, які втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним судом України цього рішення, і набранням чинності Законом №1483-ІІІ стосовно встановлення нового виду покарання.

За цим законом було передбачено набрання ним чинності з дня його опублікування, що було здійснено в офіційному виданні в газеті «Урядовий кур`єр» 04 квітня 2000 року.

За змістом ст. 4 КК України закон про кримінальну відповідальність, яким передбачене набуття законної сили з дня його опублікування в офіційному друкованому виданні, набуває чинності о 00 год. 00 хв. наступної доби після його опублікування.

У зв`язку з цим за злочини, які було вчинено в період з 29 грудня 1999 року до 24.00 год. 04 квітня 2000 року включно, за які Кримінальним кодексом України передбачалося покарання у виді смертної кари, до введення нового виду покарання довічного позбавлення волі на підставі вищезазначеного Закону України від 22 лютого 200 року, який набрав чинності з 00 год.00 хв. 05 квітня 2000 року, засудженим могло бути призначено максимальне покарання лише у виді позбавлення волі на строк 15 років.

Разом з тим, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кримінального кодексу України 1960 втратили альтернативний характер та передбачали покарання лише у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Кримінальний кодекс України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94).

Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

В Рішенні Конституційний Суд України, зокрема, зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

В рішенні Європейського суду з прав людини «Петухов проти України» від 12.03.2019, яке набуло статусу остаточного 09.09.2019, зазначено, що суд встановив порушення ст. 3 Конвенції у зв`язку з «нескоротністю покарання у виді довічного позбавлення волі», в рішенні зазначено, що органи влади України закликаються до виправлення законодавства з метою створення доступних умов звільнення (дострокового) для усіх довічно засуджених, після перегляду передбаченої загрози від них суспільству, на підставі індивідуальної оцінки ризику. Зазначеним рішенням Європейського суду встановлено порушення в частині «нескоротності покарання у виді довічного позбавлення волі», а не в тому, що вид покарання як довічне позбавлення волі є нелюдським і таким, що суперечить людській гідності.

Смертна кара була винятковою мірою покарання відповідно до ст. 24 КК (в редакції 1960 р.), 22.02.2000 року було внесено зміни в ст. 93 КК України відповідно до Закону України від «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудових кодексів України» в частині зміни виду покарання «смертної кари» на «довічне позбавлення волі», а до вказаної дати іншими нормами права не було скасовано виняткову міру покарання, вона була зупинена, була визнана такою, що не відповідає Конституції України, та в рішенні Конституційного Суду України не було зазначено про її скасування.

Велика Палата Верховного Суду у рішенні від 13.01.2021 (справа № 0306/7567/12, провадження № 13-73кс19), на яке посилається ОСОБА_6 , зазначила, що за загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 4 КК, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності. Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності. Офіційна констатація невідповідності правової норми Конституції України анулює її юридичну силу, що за змістом є рівнозначним виключенню такої норми на законодавчому рівні. Відтак дія чи бездіяльність перестають вважатися злочином як на підставі закону про скасування кримінальної відповідальності, так і у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення про неконституційність норми КК, що встановлювала цю відповідальність. Визнання Конституційним Судом України неконституційними законів, інших актів або їх окремих положень відповідно до частини другої ст. 152 Конституції України, ст.. 19 Закону України «Про Конституційний Суд України» тягне втрату цими нормативними актами чинності з дня ухвалення рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. На користь висновку про ретроспективну дію рішень Конституційного Суду України, якими констатовано невідповідність Основному Закону положень КК щодо криміналізації певних дій або бездіяльності, свідчить і зміст пункту 1 частини 3 статті 459 КПК. Згідно з цією нормою процесуального права встановлення неконституційності закону, застосованого судом при вирішенні справи, визнається виключною обставиною і підставою для перегляд судових рішень, що набрали законної сили, в порядку екстраординарного провадження. На цій підставі може бути перевірено і скасовано обвинувальний вирок про засудження особи за діяння, скоєні в період чинності зазначеного вище закону, а також ухвалу, постанову судів апеляційної та касаційної інстанцій, винесені до прийняття Конституційним Судом України відповідного рішення.

Тому, колегія суддів вважає необгрунтованим посилання ОСОБА_6 на встановлені цим рішенням ВП ВС висновки, оскільки в його випадку, не відбулося декриміналізації діяння - статті Особливої частини КК України так, як це зазначено у вищенаведеному рішенні у зв`язку з втратою чинності ст. 375 КК.

Вироком судової колегії в кримінальних справах Черкаського обласного суду від 19 грудня 1997 року ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 17 і 81 ч.2, 17 і 117 ч.2, 196-1 ч.2, 142 ч.2 і ч.3, 208, 93 п.п. «а», «е», «з» КК України (1960), і на підставі ст. 42 цього Кодексу засуджений до смертної кари розстрілу з конфіскацією майна.

Постановою Черкаського обласного суду від 01 червня 2000 року засудженому ОСОБА_6 покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі, при постановленні якої вид покарання обирався судом з урахуванням усіх обставин вчинення злочину, особи яка вчинила злочин.

Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 10 жовтня 2000 року постанову Черкаського обласного суду від 1 червня 2000 року залишено без змін.

ОСОБА_6 був визнаний винним у вчинені умисного вбивства за обтяжуючих обставин та до нього було застосоване покарання у виді довічного позбавлення волі, як за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, що в даному випадку не є надмірним видом покарання за вчинений ним злочин, оскільки визначена попереднім законом України міра покарання у вигляді смертної кари (яка діяла на момент вчинення ним злочинів) була замінена на більш м`який вид покарання, тобто право ОСОБА_6 на життя не було порушено.

Крім того, ОСОБА_6 вчинив злочин та був засуджений 19.12.1997 року, вирок стосовно якого набрав чинності 03.03.1998 року, а Рішення Конституційного суду України у справі № 1-33/99 прийнято 29.12.1999, Закон України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 року набрав чинності 05.04.2000 року, тобто злочин вчинений ОСОБА_6 поза межами періоду з 29.12.1999 до 24.00 год. 04.04.2000, за яким засудженому могло бути пом`якшене покарання до позбавлення волі на строк 15 років.

З огляду на наведене, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання.

Керуючись ст.ст. 369, 372, 537, 539 КПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання ОСОБА_6 , засудженого вироком судової колегії в кримінальних справах Черкаського обласного суду від 19.12.1997 за ст.ст. 17 і 81 ч.2, 17 і 117 ч.2, 196-1 ч.2, 142 ч.2 і ч.3, 208, 93 п.п. «а», «е», «з» та 42 КК України (1960) до довічного позбавлення волі, про застосування зворотної дії кримінального закону в часі - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду через Придніпровський районний суд м. Черкаси протягом семи днів з дня її оголошення.

Відповідно до ч. 3 ст. 395 КПК України для осіб, які перебувають під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Повний текст ухвали виготовлений та проголошений 02.09.2024 о 08:30 годині.

Головуючий: ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3