Провадження №1-кп/127/286/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 12 обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 185 Кримінального кодексу України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.02.2024 за № 0000063,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 185 Кримінального кодексу України (далі КК).

Після виконання вимог частини третьої статті 479-2 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надали згоду на закриття кримінального провадження у зв`язку із втратою сили закону, яким встановлювалась кримінальна протиправність діяння. При цьому зазначили, що наслідки такого закриття їм зрозумілі.

Прокурор проти закриття кримінального провадження не заперечувала. Разом з тим, просила приєднати до матеріалів справи відомості щодо речових доказів, накладеного у кримінальному провадженні арешту, а також щодо вартості витрат на залучення експертів.

Потерпілий в судове засідання не з`явився, разом з тим в матеріалах наявна письмова заява останнього, згідно з якою він просить суд здійснити розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов до такого висновку.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_4 спільно з ОСОБА_5 у невстановлену дату та час усно домовились між собою про спільне вчинення таємного викрадення чужого майна, вступивши таким чином у попередню змову.

Так, 28.01.2024 приблизно о 20:40 год. ОСОБА_4 спільно з ОСОБА_5 , рухаючись на автомобілі марки Ореl по вул. Келецькій у м. Вінниці, на відкритій місцевості поблизу будинку № 91 помітили автомобіль марки Ford, д.н. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 , на автомобільних дисках якого знаходилися чотири ковпаки. В цей час у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виник спільний злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, а саме вказаних ковпаків.

У подальшому, 28.01.2024 приблизно о 20:41 год., ОСОБА_4 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_5 , реалізовуючи спільний злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, таємно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправність своїх дій та настання негативних наслідків, будучи обізнаними в тому, що в Україні введений воєнний стан, впевнившись, що за їхніми діями ніхто не спостерігає, підійшли до вказаного вище автомобіля, з якого ОСОБА_4 зняв із двох задніх дисків та правого переднього диску три ковпаки із маркуванням 4М51-1000ВВ, а ОСОБА_5 зняв із лівого переднього диску один ковпак із маркуванням 4М51-1000ВВ.

Після цього, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 поклали вказані чотири ковпаки в багажник автомобіля марки Ореl, сіли до зазначеного автомобіля та поїхали в невідомому напрямку, залишивши місце вчинення кримінального правопорушення і в подальшому викраденим майном розпорядились на власний розсуд.

Матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля марки «Ford» в результаті крадіжки чотирьох ковпаків для автомобільних дисків із маркуванням 4М51-1000ВВ, становить 1974,06 грн.

Внаслідок вказаного, своїми протиправними діями ОСОБА_4 спільно із ОСОБА_5 заподіяли ОСОБА_6 матеріальної шкоди на загальну суму 1974,06 грн.

Зазначені дії ОСОБА_4 та ОСОБА_5 кваліфіковані за частиною четвертою статті 185 КК за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжки), кваліфікуючими ознаками якого є вчинення кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

Частиною першою статті 2 КК регламентовано, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

09.08.2024 набрав чинності Закон України від 18.07.2024 № 3886-IX «Про внесення зміни до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких посилень відповідальності за дрібне викрадення чужого майна» (далі Закон № 3886- ІХ).

Вказаним Законом внесені зміни до статті 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КпАП), згідно з якими дрібним викраденням чужого майна вважається крадіжка, шахрайство, привласнення чи розтрата, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (далі НМДГ).

При цьому суд враховує положення частини шостої статті 3 КК, відповідно до якої зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до положень статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Згідно з частиною другою статті 4 КК злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Частиною першою статті 5 КК визначено, що закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

В свою чергу частиною третьою статті 5 КК передбачено, що закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Зі змісту пункту 4-1 частини першої статті 284 КПК визначено, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Відповідно до абзацу 4 частини сьомої статті 284 КПК ухвала про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої або пунктом 1-2 частини другої цієї статті, постановляється судом з урахуванням особливостей, визначених статтею 479-2 цього Кодексу.

Частиною першою статті 479-2 КПК регламентовано, що суд здійснює судове провадження щодо діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, у загальному порядку, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно з частиною третьою статті 479-2 КПК якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, суд зупиняє судовий розгляд і запитує згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої статті 284 цього Кодексу. Суд закриває кримінальне провадження на цій підставі, якщо обвинувачений проти цього не заперечує. За відсутності згоди обвинуваченого та в разі, якщо судом встановлено вчинення ним діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 1-2 частини другої статті 284 цього Кодексу. Якщо судом не встановлено, що обвинуваченим вчинено діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд ухвалює виправдувальний вирок.

Суд також враховує, що Верховний Суд (далі ВС) у постанові від 22.08.2024 (справа № 567/507/23) зауважив таке.

Частиною другою статті 51 КпАП встановлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою статті 51 цього Кодексу, настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 НМДГ. Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становила від 0,5 до 2 НМДГ.

Аналіз указаних норм закону, як зазначив ВС, свідчить про те, що кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, установлений статтею 51 КпАП, а саме 2 НМДГ.

Положеннями частини першої статті 3 КК встановлено, що законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. При цьому зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (частина шоста статті 3 КК).

Згідно з пунктом 5 Підрозділу 1 Перехідних положень Податкового кодексу України (далі ПК) визначено, що у разі, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Відповідно до підпункту 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV ПК з урахуванням норм абзацу першого підпункту 169.4.1 пункту 169.4 цієї статті платник податку має право на зменшення суми загального місячного оподатковуваного доходу, отримуваного від одного роботодавця у вигляді заробітної плати, на суму податкової соціальної пільги у розмірі, що дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, - для будь-якого платника податку.

Тобто розмір податкової соціальної пільги в розумінні пункту 5 Підрозділу 1 Перехідних положень ПК дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на один місяць працездатних осіб з 1 січня 2024 року становив 3028 грн. Отже, розмір податкової соціальної пільги у 2024 році для кримінально-правової кваліфікації становив 1514 грн.

Отже, для вирішення питання щодо наявності в діях ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ознак кримінального правопорушення або ж ознак адміністративного правопорушення необхідно визначити, чи перевищує вартість майна, яким він заволодів, 2 НМДГ, тобто 3028 грн.

Як суд вже зазначив вище, внаслідок інкримінованого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 185 КК, завдана матеріальна шкода потерпілому на суму 1974,06 грн. Тобто вартість майна, яким заволоділи обвинувачені є меншою за розмір, з якого відповідно до Закону України № 3886-IX та положень ПК настає кримінальна відповідальність, а саме 3028 грн. (станом на момент вчинення кримінального правопорушення).

З огляду на викладене, враховуючи згоду обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , суд з урахуванням висновків, зроблених ВС у наведеній вище постанові, а також принципу зворотної дії закону в часі, закріпленого статтею 58 Конституції України та статтею 5 КК, вважає за необхідне закрити кримінальне провадження у зв`язку з втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Висловлюючи свою думку щодо закриття кримінального провадження, прокурор зауважила, що після закриття кримінального провадження належним чином завірені копії матеріалів щодо обвинувачених мають бути направлені до органу Національної поліції України для вирішення питання щодо доцільності притягнення обвинувачених до адміністративної відповідальності.

У зв`язку з такою позицією сторони обвинувачення, суд вважає слушним зауважити таке.

Положенням статті 472-2 КПК, зміст якої суд вже навів вище, не уповноважують суд здійснювати за власною ініціативою направлення до органу Національної поліції України судового рішення про закриття кримінального провадження з метою ініціювання притягнення особи, щодо якої кримінальне провадження закрите, до адміністративної відповідальності. Натомість, прокурор не позбавлений можливості самостійно направити такі матеріали до органу Національної поліції України для ініціювання зазначеного питання.

Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до приписів статті 100 КПК.

Разом з тим, згідно з наданою стороною обвинувачення копіями ухвал слідчих суддів Вінницького міського суду Вінницької області від 12.02.2024 на речові докази у кримінальному провадженні накладений арешт, який згідно з приписами частини четвертої статті 174 КПК доцільно скасувати.

Відповідно до приписів частини другої статті 124 КПК витрати на залучення експерта суд стягує з обвинуваченого на користь держави у разі ухвалення обвинувального вироку. Поряд з тим, частиною першою статті 126 КПК регламентовано, що суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

Суд також враховує позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 17.06.2020 (справа № 598/1781/17), згідно з якою КПК не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат, у тому числі витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком. Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Крім того, у постанові від 01.02.2024 (справа № 930/497/23) ВС дійшов до висновку, що закриття кримінального провадження стосовно особи з нереабілітуючих підстав і застосування до неї м`якшої форми закінчення кримінального провадження, ніж обвинувальний вирок, не звільняє її від сплати процесуальних витрат, пов`язаних із проведенням судових експертиз.

У вказаній постанові ВС також зауважив, що нереабілітуючі підстави закриття кримінального провадження означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак з огляду на певні обставини кримінальне провадження щодо цієї особи виключається. Зазначена підстава дає суду змогу в більш спрощеній формі завершити кримінальне провадження. У разі згоди особи на завершення кримінального провадження в зазначеній формі, без використання своїх прав на доведення своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, всі процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані з розслідуванням кримінального провадження, має відшкодувати саме ця особа.

При цьому суд також вважає слушним наголосити на тому, що реабілітуючими підставами закриття кримінального провадження є ті підстави, що пов`язані з констатацією факту того, що підозрюваний/обвинувачений не вчинив кримінальне правопорушення (встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати).

Під час досудового розслідування було зібрано достатньо доказів для підозри ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, разом з тим у судовому засіданні обвинувачені надали згоду на закриття кримінального провадження та не наполягали на продовженні судового розгляду кримінального провадження в загальному порядку, а відтак не використали свого права на доведення своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення (не наполягали на своїй реабілітації). Тобто настали певні обставини - втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, за яких кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виключається.

З огляду на викладене, враховуючи приписи частини першої статті 126 КПК та правовий висновок ВС, висловлений у постанові 01.02.2024 (справа № 930/497/23), суд вважає за доцільне судові витрати на залучення експертів від час досудового розслідування покласти на обвинувачених в рівних частинах.

Керуючись статтями 284, 371 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.02.2024 за № 0000063 за обвинуваченням ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 185 Кримінального кодексу України, закрити на підставі пункту 4-1 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України у зв`язку з втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Речові докази:

- чотири ковпаки для автомобільних дисків марки «Ford» із маркуванням НОМЕР_2 , які передані на зберігання до камери речових доказів Відділення поліції № 1 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області, - повернути ОСОБА_6 ;

- DVD-R-диск, який приєднаний до матеріалів кримінального провадження, - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Арешт, накладений на речові докази, на підставі ухвал слідчих суддів Вінницького міського суду Вінницької області від 12.02.2024, скасувати.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних частинах на користь держави 1893 (одну тисячу вісімсот дев`яносто три) гривні 02 (дві) копійки витрат на залучення експерта.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя: