"07" жовтня 2024 р. Справа № 363/3274/24
УХВАЛА

Іменем України

07 жовтня 2024 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі колегії суддів: головуючої - судді ОСОБА_1 , членів колегії: судді ОСОБА_2 , судді ОСОБА_3 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , захисника адвоката ОСОБА_6 , обвинуваченої ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань у м. Вишгороді кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 25.06.2024 року №0000580, відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Біла Церква, Київської області, громадянки України, що зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої, обвинуваченої за ч. 2 ст. 111 КК України,-

УСТАНОВИВ:

До Вишгородського районного суду Київської області надійшов обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні. Так, ухвалою суду від 02.07.2024 року призначене підготовче судове засідання по вказаному кримінальному провадженню, відносно ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 111 ч. 2 КК України у складі колегії суддів: головуючої судді ОСОБА_1 , суддів: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на 15.07.2024 року.

15.07.2024 року ухвалою суду призначено судовий розгляд зазначеного обвинувального акта у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 , обвинуваченої за ч. 2 ст. 111 КК України, у судовому засіданні в приміщенні Вишгородського районного суду на 25.07.2024 року, яке потім було відкладено на 09.09.2024 року, також, зазначеною ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу, обраного щодо обвинуваченої ОСОБА_7 , у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто по 12.09.2024 року. В задоволенні клопотання захисника адвоката ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу та скасування арешту на майно відмовлено.

Крім того, ухвалою суду від 09.09.2024 року - клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою задоволено та продовжено строк дії запобіжного заходу, обраного щодо обвинуваченої ОСОБА_7 , у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто по 07.11.2024 року включно.

07.10.2024 року під час судового засідання прокурором подано клопотання про продовження строку дії обраного запобіжного заходу щодо обвинуваченої у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави на строк 60 днів, оскільки сторонами кримінального провадження погоджені дати судових засідань по вказаній справі і, наступна дата визначена поза межами дії ухвали суду від 09.09.2024 року, якою обвинувачений продовжено строк дії запобіжного заходу. Звертаючись до суду з цим клопотанням прокурор наполягав на тому, що продовжують існувати ризики, передбачені п. п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_7 , обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину та, усвідомлюючи тяжкість покарання, яке загрожує в разі визнання її винною, може вчинити дії, спрямовані на переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинений злочин, крім того не виключається можливість переховування ОСОБА_7 від суду на тимчасово неконтрольованих територіях України, також, на теперішній час не встановлені всі спільники ОСОБА_7 , яким вона може повідомити про факт виявлення їх злочинної діяльності та обставини, які стали відомі їй під час проведення досудового розслідування та вже судового розгляду, що унеможливить притягнення до кримінальної відповідальності всіх винних осіб. Прокурор зазначав, що враховуючи підтримку ОСОБА_7 протиправної діяльності російських окупаційних військ, в разі загострення воєнних дій на території України, існує ймовірність її сприяння представникам рф в проведенні підривної діяльності на шкоду державній безпеці України та перешкоджанню провадженню іншим чином. На думку прокурора, обвинувачена може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити те, в якому вона обвинувачується, оскільки її метою є надання представникам рф інформації щодо розташування ЗС України, остання планувала продовжити надавати відомості на шкоду держави, але в теперішній час така передача інформації припинилася, а відтак є всі підстави вважати, що обвинувачена, розуміючи, що представники рф можуть забезпечити її переховування на території рф, або на тимчасово окупованій території України, буде вважати, що єдиним способом уникнути відповідальності за вчинення протиправних дій, є доведення своїх злочинних намірів до кінця, продовжить кримінальне правопорушення у якому обвинувачується та вчинить інші протиправні дії, необхідні для передання представникам рф необхідної інформації.

Таким чином, прокурор вважав доведеним наявність підстав вважати, що існують зазначені ним у клопотанні ризики, передбачені ст. 177 КПК України та, недостатність застосування до обвинуваченої більш м`яких запобіжних заходів для їх запобігання, а також просив, відповідно до вимог ч. 4 ст. 183 КПК України, не визначати обвинуваченій розмір застави, врахувавши положення ч. 6 ст. 176 КК України.

Обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_6 проти задоволення клопотання прокурора категорично заперечували, вказували на те, що прокурором не доведено ані наявності обґрунтованого обвинувачення у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 111 КК України, ані наявності достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, на які прокурор посилався у своєму клопотанні, а також не доведено недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів, а тому просили суд змінити, обраний обвинуваченій запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на інший, більш м`який, у вигляді домашнього арешту за місцем її реєстрації та проживання, поклавши на ОСОБА_7 обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, а в разі неможливості заміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, посилаючись на рішення Конституційного суду України, просили суд застосувати ОСОБА_7 заставу.

Обвинувачена ОСОБА_7 додатково зазначила, що останнім часом виникли обставини щодо ризику її зараження ВІЛ та гепатитом С, внаслідок співіснування з хворими особами в одній камері слідчого ізолятора, а відтак, для уникнення цього, просила задовольнити її клопотання та змінити запобіжний захід на непов`язаний з триманням під вартою.

Суд, ретельно дослідивши заявлені клопотання, вислухавши прокурора, обвинувачену та захисника, приходить до наступного:

Під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. При цьому в ирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців, випливає зі змісту ст. 331 КПК України.

Розділом ІІ глави 18 КПК України, зокрема ст. ст. 131, 176 вказаного Кодексу передбачено, що запобіжні заходи, в тому числі і тримання під вартою, є одними з видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України - метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Частина 5 ст. 9 КПК України наголошує, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, положення ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлюють, що законним та обґрунтованим визнається арешт особи, коли він є необхідним для запобігання вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення, а також для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом.

Згідно з практикою Європейського Суду, зокрема рішенням у складі Великої палати у справі «Labitav.Italy» від 06.04.2000 року, тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

Так, ч. 1 ст. 183 КПК України вказує на те, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 6 та ч. 8 ст. 176 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років, випливає зі змісту ч. 2 п. 4 ст. 183 КПК України.

На момент звернення до суду з цим клопотанням, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26.04.2024 року ОСОБА_7 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який був продовжений в ході досудового розслідування - ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18.06.2024 року, при цьому строк обраного запобіжного заходу спливав 25.07.2024 року.

Ухвалою суду від 15.07.2024 року задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу, обраного щодо обвинуваченої ОСОБА_7 , у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто по 12.09.2024 року, в задоволенні клопотання захисника адвоката ОСОБА_6 , про зміну запобіжного заходу відмовлено.

Ухвалою суду від 09.09.2024 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою та продовженострок дії запобіжного заходу, обраного щодо обвинуваченої ОСОБА_7 , у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто по 07.11.2024 року включно.

За правовими позиціями Європейського суду з прав людини- ризиками у кримінальному провадженні є наявність відомостей, які свідчать про можливість виникнення у майбутньому проявів протиправної поведінки обвинуваченого, тобто ризиком, у контексті кримінального провадження, є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню, судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Суд, ретельно вислухавши позицію сторін кримінального провадження та дослідивши подані прокурором, захисником та обвинуваченою клопотання вважає, що на момент їх розгляду прокурором доведено наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики: переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити те, у якому ОСОБА_7 обвинувачується. На підтвердження зазначених ризиків, відповідно до вимог ст. 178 КПК України, свідчить: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі визнання її винуватою у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого вона обвинувачується; вік та стан здоров`я обвинуваченої; міцність її соціальних зв`язків в місці постійного проживання, її репутацію, майновий стан, відсутність судимості.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Суд зазначає, що ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови»). Суворість покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти або повторного вчинення злочинів («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Також, суд погоджується з доводами прокурора про те, що враховуючи можливість призначення покарання за особливо тяжкий злочин, обвинувачена може вчиняти заходи по перешкоджанню здійснення швидкого та об`єктивного судового розгляду, є можливість, переховування ОСОБА_7 від суду. Дійсно, оскільки на теперішній час не встановлені всі співучасники ОСОБА_7 , яким вона може повідомити про факт виявлення злочинної діяльності та обставини, які стали відомі їй під час проведення досудового розслідування, це може призвести до неможливості притягнення до кримінальної відповідальності всіх винних осіб (оскільки матеріали досудового розслідування за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 111 КК України виділені постановою від 25.06.2024 року в окреме провадження). Продовжує існувати ймовірність сприяння обвинуваченою представникам рф в проведенні підривної діяльності на шкоду державній безпеці України та перешкоджанню провадженню іншим чином, а відтак обвинувачена дійсно розуміючи, що представники рф можуть забезпечити її переховування на території рф, або на тимчасово окупованій території України, може продовжити кримінальне правопорушення у якому обвинувачується та/або вчинить інші протиправні дії, необхідні для передання представникам рф необхідної інформації.

З урахуванням наведеного, а саме - наявності ризиків, передбачених п. п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, обставин кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченої, суд вважає, що на даний час, існують підстави для продовження строку дії, обраного раніше запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. При цьому, не встановлено будь-яких даних, щодо неможливості перебування обвинуваченої ОСОБА_7 в умовах слідчого ізолятора та, щодо неможливості в отриманні нею відповідної медичної допомоги в умовах медичної частини, в разі її потреби.

Як вбачається ОСОБА_7 перебуває в статусі обвинуваченої і, щодо висунутого їй обвинувачення здійснюється судовий розгляд, станом на момент розгляду цих клопотань досліджуються письмові докази, свідки судом ще не допитані, крім того, дійсно, закінчити судовий розгляд до дати, встановленої попередньою ухвалою суду від 09.09.2024 року, якою обвинуваченій було продовжено строк дії, раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не представляється можливим, дата наступного судового засідання, погодженого зі сторонами кримінального провадження, визначена поза межами дії ухвали суду від 09.09.2024 року, а тому з метою забезпечення судового розгляду суд приходить до висновку про необхідність задоволення клопотання прокурора.

Також, суд зазначає, що відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України - під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених в тому числі і ст. 111 КК України, за наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 цієї статті (тримання під вартою).

З огляду на приписи ст. 131, ч. 1 та 3 ст. 176, ст. 177, ч. 1 ст. 183 Кодексу - запобіжні заходи у кримінальному провадженні використовують для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, тримання під вартою є винятковим і найбільш суворим серед таких запобіжних заходів, як особисте зобов`язання, особиста порука, застава, домашній арешт, оскільки під час його застосування особу позбавляють свободи. Водночас такий запобіжний захід порівняно з указаними більш м`якими запобіжними заходами за певних умов може стати єдиним дійсно дієвим й обґрунтованим запобіжним заходом для виконання завдань кримінального провадження, зокрема, в умовах воєнного стану, коли забезпечення правопорядку в державі ускладнено, а масові загрози життю і здоров`ю людей, іншим їхнім засадничим правам і свободам надвисокі. За таких умов без тримання особи під вартою, особливо якщо така потреба зумовлена тяжкістю й характером злочину, у якому обвинувачують особу, наявністю ризиків, визначених ст. 177 Кодексу, практично неможливо буде забезпечити виконання цією особою процесуальних обов`язків, запобігти її спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, іншій неналежній процесуальній поведінці, що перешкоджатиме здійсненню кримінального провадження або й зовсім унеможливить його й створюватиме у зв`язку із цим загрози низці публічних інтересів.

Застосування за ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до особи, яку обвинувачують у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки України, громадської безпеки, миру, безпеки, людства та міжнародного правопорядку, за наявності ризиків, визначених ст. 177 Кодексу, є потрібним засобом для забезпечення ефективності розслідування цих злочинів і виконання завдань кримінального провадження в умовах воєнного стану, що обумовлено потребою посиленого захисту суверенітету, територіальної цілісності, недоторканності, обороноздатності, державної, економічної й інформаційної безпеки України.

Виходячи зі змісту приписів ст. ст. 3, 8, ч.1 ч. 2 ст. 29, ч. 1 ст. 55, 62, 64 Конституції України Конституційний Суд України вважає, що відповідно до вказаних приписів Кодексу під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за ч. 6 ст. 176 Кодексу є можливість, за певних підстав та обставин, визначених ст. ст. 177, 178 Кодексу, застосувати заставу як більш м`який запобіжний захід. Отже, за ч. 6 ст. 176 Кодексу запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не визначено як безальтернативний винятковий запобіжний захід (рішення Конституційного Суду України від 19.06.2024 року за №7-р(ІІ)2024).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 183 КПК України - суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті. Так, ч. 4 вказаної статті зазначає, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. ст. 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченому в тому числі і ст. 111 КК України.

З урахуванням досліджених доводів сторін, обставин кримінального правопорушення, що інкримінується обвинуваченій, суд вважає, що запобігти ризикам, що продовжують існувати і забезпечити можливість судового розгляду кримінального провадження може виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без права внесення застави, а доводи сторони захисту, щодо доцільності обрання обвинуваченій більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, не спростовують вищевказаних висновків суду. При цьому жодних доказів про те, що ризики, на які посилається прокурор у своєму клопотанні, відпали, зменшились або є неактуальними, сторона захисту не спростувала. Суд розглядаючи, запропоновану стороною захисту можливість застосування до обвинуваченої будь-якого альтернативного запобіжного заходу, зазначає, що наразі «достатніми» та «належними» підставами тримання обвинуваченої під вартою є не лише очікування суду, а і дотримання балансу між можливими наслідками її звільнення та безпекою суспільства, яке вимагає ізоляції осіб, які з встановленою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання під вартою.

Стаття 197 КПК України зазначає, що строк дії ухвали суду про продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів. Оскільки закінчити розгляд справи до встановленого, ухвалою суду від 09.09.2024 року строку, не є можливим з причин, що не залежать від суду, тому обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченій підлягає продовженню на строк 60 днів, тобто по 05.12.2024 року включно.

Керуючись ст. ст. 176, 177, 331, 316, 391 КПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою - задовольнити.

Клопотання захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_6 та обвинуваченої ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу залишити без задоволення.

Продовжити строк дії запобіжного заходу, обраного щодо обвинуваченої ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто по 05.12.2024 року включно та, утримувати її у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Ухвала в частині продовження строку дії обраного щодо обвинуваченої ОСОБА_7 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою діє по 05.12.2024 року включно.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку обвинуваченими, їх захисниками, прокурором, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Подання апеляційної скарги на ухвалу суду не зупиняє її виконання та судовий розгляд у суді першої інстанції.

Повний текст ухвали оголошено 08.10.2024 року о 08 год. 30 хв.

Колегія суддів:

Головуюча суддя ОСОБА_1 .

Члени колегії: суддя ОСОБА_2

суддя ОСОБА_3