КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження 11-сс/824/5216/2024 Суддя у І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 вересня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 10 липня 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10 липня 2024 року за результатами проведеного підготовчого судового засідання призначено судовий розгляд на підставі обвинувального акта, який надійшов з Солом`янської окружної прокуратури м. Києва у кримінальному провадженні № 0001290, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13 травня 2024 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України; задоволено клопотання прокурора та обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 23.59 год. 7 вересня 2024 року включно, з визначенням застави у розмірі 121120 грн. (сто двадцять одна тисяча сто двадцять) гривень, з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду в частині продовження строку тримання під вартою, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати, обрати йому запобіжний захід, який не пов`язаний з триманням під вартою.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений посилається на те, що , перебуваючи на волі, він міг би виправити своє становище, компенсувати потерпілим збитки та бути корисним для суспільства. Вважає, що суд першої інстанції не прийняв до увагу, що він, хоча і немає реєстрації у м. Києві, проте, у нього є, де жити, про що знають і правоохоронні органи. Він ніколи не був у розшуку, не переховувався від органів слідства, жодним чином не впливав на потерпілих. Більш того, один з потерпілих на даний час проходить військову службу.

Також судом не взято до уваги, що він вину визнає у повному обсязі та шкодує про те, що він скоїв. Окрім того, на його думку, суд безпідставно врахував, що він вчинив злочини у період іспитового строку, оскільки він звільнився 1 вересня 2022 року по закінченню строку, без встановлення нагляду. У нього дійсно немає міцних соціальних зв`язків, оскільки рідне місце росіянами повністю зруйноване, і у нього не залишилось нікого з рідних. Проте, просить надати можливість жити на волі, працювати. Він буде з`являтись на всі судові засіданні, не буде ховатись та скоювати нові злочини.

Заслухавши доповідь судді, позицію обвинуваченого на підтримку доводів апеляційної скарги, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів доходить такого висновку.

Перевіркою матеріалів контрольного провадження встановлено, що 5 липня 2024 року до Солом`янського районного суду м. Києва надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001290, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13 травня 2024 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

10 липня 2024 року у підготовчому судовому засіданні прокурором, серед іншого, заявлене клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 строком на 60 днів, яке мотивоване тим, що на даний час ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 КК України, які відносяться до тяжких злочинів, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 8 років; обвинувачений раніше неодноразово судимий, не має постійного місця проживання, постійного джерела доходу та міцних соціальних зв`язків, неодружений, дітей на утриманні не має, а тому наявні ризики переховування від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення, незаконного впливу на потерпілих та свідків з метою зміни останніми показань в частині фактичних обставин, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

За змістом оскаржуваної ухвали обвинувачений ОСОБА_7 заперечував проти продовження строку тримання його під вартою та просив змінити обвинуваченому запобіжний захід на більш м`який.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь встановлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою.Наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, тобто, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції наведені вимоги закону дотримано.

За результатами розгляду клопотання прокурора ухвалою суду обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 23.59 год. 7 вересня 2024 року включно, з визначенням застави у розмірі 121120 грн. (сто двадцять одна тисяча сто двадцять) гривень, з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Ухвала обґрунтована тим, що під час підготовчого судового засідання судом встановлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, а саме: у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненого повторно, поєднаному з проникненням у житло, в умовах воєнного стану. Прокурором доведено існування ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду, оскільки останній з моменту надходження до суду обвинувального акта набув нового процесуального статусу - обвинуваченого та, на даний час, розпочалася нова процесуальна стадія кримінального провадження - стадія судового провадження у суді першої інстанції, тому з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого злочину, останній, перебуваючи на більш м`якому запобіжному заході зможе ухилятися від явки до суду.

Окрім того, суд дійшов висновку, що прокурором доведено існування ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_7 раніше судимий за вчинення злочинів проти власності та знову вчинив аналогічне правопорушення під час іспитового строку.

З огляду на викладене та враховуючи особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше судимий та на даний час обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти власності, його майновий та сімейний стан, обставини вчинення останнім інкримінованого йому злочину, а також наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, та відсутність доказів, які б унеможливлювали утримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, суд дійшов висновку про недостатність обрання більш м`яких запобіжних заходів для запобігання зазначеним ризикам.

За таких обставин суд першої інстанції вважав необхідним продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 обраний раніше запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

Окрім того, враховуючи обставини кримінального правопорушення, майновий та сімейний стан обвинуваченого ОСОБА_7 , суд вважав за необхідне відповідно до ч. 5 ст. 182 КПК України визначити заставу у сумі 121120 грн., оскільки внесення застави саме в такому розмірі, на думку суду, повинно достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та забезпечити, в подальшому, його належну процесуальну поведінку в даному провадженні.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції та враховує, що з наявних даних встановлено, що питання застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченого під вартою вирішено на стадії підготовчого судового засідання, тобто, прокурором у цьому кримінальному провадженні визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта відносно ОСОБА_7 за інкримінованим йому обвинуваченням та прийнято рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, який був переданий до суду у порядку ст. 291 КПК України, отже, ОСОБА_7 набув статусу обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, і обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів.

Наведенесвідчить про те, що, приймаючи рішення про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд врахував обставини інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, його наслідки, та виходив з наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

З наявних матеріалів встановлено, що ОСОБА_7 є раніше судимою особою.

Відповідно до висунутого обвинувачення ОСОБА_7 інкримінується вчинення тяжкого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі настрок від 5 до 8 років.

Суворість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведення винуватості у вчиненні інкримінованих йому дій, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування та саме по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду, а, відтак, колегія суддів вважає, що тяжкість можливого покарання може спонукати обвинуваченого переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Окрім того, колегія суддів враховує характер та обставини інкримінованого обвинуваченому злочину, дані про особу обвинуваченого, який не має постійного місця проживання, сталих міцних соціальних зв`язків, постійного джерела доходу, що не заперечується й обвинуваченим в апеляційній скарзі, а тому вважає небезпідставною можливість зміни обвинуваченим місця проживання з метою уникнення від кримінальної відповідальності, що також свідчить про наявність ризику переховування обвинуваченого від суду.

На думку колегії суддів, є небезпідставним на даному етапі судового провадження і ризик вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, з огляду на дані щодо особи обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за вчинення, у тому числі, корисливих злочинів, і вказані обставини стороною захисту не спростовані.

З огляду на наявні дані про особу обвинуваченого, які викладені в оскаржуваному рішенні та не спростовані стороною захисту, на переконання колегії суддів, на час постановлення оскаржуваної ухвали відсутні підстави для застосування до обвинуваченого такого запобіжного заходу, як передача обвинуваченого на поруки у зв`язку з відсутністю заяв відповідних осіб; за відсутності даних про наявність в обвинуваченого сталих міцних соціальних зв`язків та роботи, що може бути стримуючим фактором для настання встановлених ризиків, - як домашній арешт або особисте зобов`язання.

При цьому колегіясуддів враховує, що судом першої інстанції при вирішенні питання застосування обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою прийнято рішення про можливість застосування до обвинуваченого застави у розмірі 40 (сорок) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 121120 (сто двадцять одна тисяча сто двадцять) грн.

Відповідно до положень п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України застава визначається у розмірі щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

З урахуванням обставин інкримінованого обвинуваченому злочину, даних про його особу, з огляду на положенняст.ст. 177, 178 КПК України, вимоги ст. 182 КПК України, позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сума застави повинна визначатись тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави у випадку ухилення від слідства та суду буде достатнім стимулюючим засобом, щоб відбити в особи, щодо якої застосовано заставу, якесь бажання сховатись, на переконання колегії суддів, місцевий суд дійшов правильного висновку про те, що обвинуваченому слід визначити розмір застави 40 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, враховуючи, що застава саме у такому розмірі буде належною гарантією того, що у разі сплати визначеного розміру застави, обвинувачений вирішить не зникати через побоювання втратити заставу, а тому підстав вважати такий розмір застави завідомо непомірним колегія суддів не вбачає.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого не знайшли свого підтвердження, спростовуються встановленими обставинами, а тому колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих на час постановлення оскаржуваної ухвали обставин, з призначенням обвинуваченому альтернативного запобіжного заходу у виді застави з визначенням її розміру, який буденалежною гарантією того, що у разі сплати визначеного розміру застави, обвинувачений вирішить не зникати через побоювання втратити заставу, з покладенням на нього передбачених законом обов`язків, а тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає, у зв`язку з чим апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає до задоволення.

З огляду на викладене, враховуючи, що на даний час остаточне рішення у кримінальному провадженні ще не прийнято, встановлені ризики продовжують існувати, підстав для скасування оскаржуваного судового рішення колегією суддів не встановлено, а тому апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 4221 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 10 липня 2024 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою строком на 60 днів, тобто, до 7 вересня 2024 року включно, з визначенням застави у розмірі 121120 грн. (сто двадцять одна тисяча сто двадцять) гривень, з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

______________________ _______________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4