ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 461/2575/22

провадження № 51-767км24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

представника потерпілої (у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,

захисника(у режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ,

захисника (у режимі відеоконференції) ОСОБА_8 ,

засудженої ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_10 , який діє в інтересах ОСОБА_11 , та захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_9 , на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 травня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000057 від 25 січня 2022року, за обвинуваченням

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Первомайський, Харківської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК України);

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Борислава Львівської області, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 травня 2023 року ОСОБА_11 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6, ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, та призначено йому покарання за п. 6, ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 13 років з конфіскацією майна;за ч. 4 ст. 187 КК України - у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією майна.

На підставі ст. 70 КК України шляхом часткового складання ОСОБА_12 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років з конфіскацією майна.

Цим же вироком ОСОБА_9 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187КК України, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів та заходів забезпечення у провадженні.

Відповідно до встановлених судом фактичних обставин 23 січня 2022 року приблизно о 15:45, ОСОБА_9 за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_11 , реалізуючи спільний злочинний умисел, спрямований на незаконне збагачення, прийшли до будинку ОСОБА_13 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , де ОСОБА_11 під приводом продажу бджолиного меду, зайшов у приміщення вищевказаного будинку.

В цей час ОСОБА_9 , реалізовуючи спільний злочинний умисел, спрямований на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_13 , скориставшись тим, що ОСОБА_11 почав розмову з потерпілою, тим самим відволікаючи її, за попередньою домовленістю з ним зайшла у будинок та почала шукати грошові кошти і майнові цінності.

Продовжуючи реалізацію спільного злочинного умислу, ОСОБА_11 , для залякування та подолання опору потерпілої, вчинив напад на ОСОБА_13 , висловив їй погрози застосування насильства небезпечного для життя і здоров`я останньої, заподіяв руками декілька ударів по обличчю та зв`язавши обидві руки за допомогою паска з тканини знерухомив потерпілу, а ОСОБА_9 у цей час, отримала можливість вільно пересуватись по кімнатах житлового будинку і шукати грошові кошти та майнові цінності потерпілої.

Внаслідок вказаних дій потерпілій ОСОБА_13 були заподіяні легкі тілесні ушкодження.

Після того, як ОСОБА_11 , шляхом зв`язування та заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій, подолав опір останньої, ОСОБА_9 , продовжуючи реалізацію спільного злочинного умислу, спрямованого на незаконне збагачення, обстежила приміщення будинку і заволоділа грошовими коштами в сумі 780 грн та із викраденим майном покинула будинок потерпілої.

В подальшому ОСОБА_11 , з метою убезпечити себе і ОСОБА_9 від викриття, усунути перешкоди для подальшого пошуку матеріальних цінностей та запобігти можливості потерпілої кликати на допомогу, вчинив дії, які не охоплювались єдиним умислом із ОСОБА_9 , а саме взяв у руки рушник, який засунув у ротову порожнину ОСОБА_13 та зав`язав вузол, після чого обмотав довкола шиї останньої светр жовтого кольору, зв`язавши його, чим перекрив потерпілій доступ повітря до дихальних шляхів.

Після вказаних дій, ОСОБА_11 заволодів наступним майном ОСОБА_13 : грошовими коштами в сумі 4000 грн; золотими сережками вартістю 3600 грн; золотим ланцюжком вартістю 9000 грн; золотим медальйоном 3600 грн; золотим перстнем вартістю 3600 грн; золотими сережками вартістю 7200 грн; приймачем цифрового телебачення (тюнер) вартістю 182 грн; мобільним телефоном вартістю 195 грн, покинув місце вчинення злочину та використав спільно із ОСОБА_9 викрадені кошти на власні потреби.

Загальна сума завданих збитків внаслідок викрадення особистих речей та грошових коштів ОСОБА_13 склала 24057 грн.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 08 листопада 2023 року апеляційні скарги захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_14 , а також обвинуваченої ОСОБА_9 , залишив без задоволення, а вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09 травня 2023 року - без змін.

Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_10 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що:

· місцевий суд допустив зайву кваліфікацію дій ОСОБА_11 за ч. 4 ст. 187 КК України, водночас невірно кваліфікував його дії за ст. 115 КК України, оскільки в останнього не було умислу на вбивство потерпілої;

· суд першої інстанції не дотримався практики Суду та в порушення вимог Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) визнав ОСОБА_11 винним, а не винуватим у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень;

· суди не врахували наявність щирого каяття збоку засудженого та його активне сприяння розкриттю злочину, що призвело до призначення останньому занадто суворого покарання;

· у матеріалах справи відсутні журнали судових засідань від 07 листопада 2022 року, 04 вересня та 08 листопада 2023 року. Стверджує, що при розгляді цього кримінального провадження були порушені правила підсудності;

· рішення місцевого суду не відповідає приписам ст. 94 КПК України.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженої, просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду змінити і перекваліфікувати дії ОСОБА_9 на ч. 3 ст. 185 КК України.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що:

· у вироку місцевого суду відсутнє формулювання обвинувачення, яке б відповідало кваліфікації діянь ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 187 КК України;

· стороною обвинувачення не надано доказів, які б свідчили про умисел ОСОБА_9 на вчинення саме розбійного напададу. Стверджує, що між засудженимине було попередньої змови на вчинення цього злочину, умисел ОСОБА_9 був направлений лише на таємне викрадення майна, а в діях ОСОБА_11 наявний ексцес виконавця;

· апеляційний суд відмовив у задоволенні низки клопотань та порушив право засудженої на безпосередню участь у судовому засіданні;

· ухвала суду апеляційної інстанції є необґрунтованою та не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

На адресу Верховного Суду від представника потерпілої ОСОБА_15 - адвоката ОСОБА_6 надійшли заперечення на касаційну скаргу захисника ОСОБА_10 , у яких останній просить залишити скаргу без задоволення, а вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - без зміни.

Позиції учасників судового провадження

Захисник ОСОБА_7 підтримав доводи касаційних скарг у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Захисник ОСОБА_8 свою касаційну скаргу підтримав повністю, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_10 - частково.

Засуджена ОСОБА_9 касаційні скарги просила задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 та представник потерпілої ОСОБА_6 заперечували проти задоволення касаційних скарг та просили судові рішення залишити без зміни.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційних скаргах, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

За висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 761/33482/16-к у випадку смерті засудженого відкрите за його скаргою касаційне провадження підлягає закриттю, крім випадків, якщо воно з урахуванням меж перегляду судом касаційної інстанції, визначених ст. 433 КПК України, є необхідним для реабілітації померлого або з метою захисту прав, свобод чи інтересів інших осіб.

Так, у ході касаційного розгляду Судом було долучено до матеріалів справи копію актового запису про смерть № 11227 від 10 липня 2024 року, надану Державною установою «Київський слідчий ізолятор», відповідно до якої засуджений ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Матеріалами кримінального провадження підтверджується, що після смерті ОСОБА_11 ні близькі родичі, ні члени його сім`ї не зверталися із заявами про розгляд кримінального провадження стосовно нього у зв`язку з необхідністю його реабілітації.

Втім, як уже зазначалося вище, вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції оскаржено в касаційному порядку як захисником ОСОБА_11 - адвокатом ОСОБА_10 , так і захисником ОСОБА_9 - адвокатом ОСОБА_8 . Водночас, на думку Суду, касаційна скарга захисника ОСОБА_10 , подана в інтересах ОСОБА_11 , стосується також інтересів засудженої ОСОБА_9 , тож колегія суддів не вбачає підстав для закриття касаційного провадження та продовжує здійснювати подальший касаційний розгляд.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Зі змісту положень ст. 419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368 - 380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, крім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, викладаються докази, що спростовують її доводи.

Варто зауважити, що усталеною судовою практикою Верховного Суду, зокрема, викладеною в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду від 03 квітня 2023 року в справі № 537/984/20, суду апеляційної інстанції, необхідно здійснювати ретельну перевірку правильності встановлення обставин кримінального провадження за результатами оцінки місцевим судом доказів, наданих як стороною обвинувачення, так і стороною захисту.

Апеляційний суд покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити й оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування судом норм матеріального і процесуального закону, безпомилковість вирішення тих питань, що підлягають з`ясуванню під час ухвалення судового рішення.

Процесуальні вимоги, засновані на вмотивованій незгоді та обґрунтованому запереченні правильності висновків місцевого суду щодо встановлених обставин, зобов`язують апеляційний суд надати мотивовані відповіді на доводи апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у справі матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. У разі залишення заявлених вимог без задоволення в судовому рішенні має бути зазначено підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

За результатами перевірки доводів апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має обов`язок усунути (у разі встановлення) допущені місцевим судом недоліки та суперечності, вжити заходів для дотримання процесуальних прав усіх учасників провадження і постановити законне та обґрунтоване судове рішення. Жодна норма кримінального процесуального закону, як установлений імперативний припис, не звільняє апеляційний суд від указаного вище обов`язку.

Крім того, як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини, мета викладення мотивів рішення полягає в тому, щоб показати сторонам, що їх почули. Водночас це зобов`язує суддю обґрунтовувати свої міркування об`єктивними аргументами і дотримуватись прав сторони захисту (Ruiz Torija v. Spain, 09 December 1994, §29, SeriesA, no.303-A). Хоча суд не мусить надавати відповідь на кожне порушене питання (Van de Hurk v. the Netherlands, 19 April 1994, §61, Series A, no.288), проте з рішення має бути зрозуміло, що головні проблеми, порушені у справі, було вивчено (Boldea v. Romania, 15 February 2007, §30, no.19997/02).

Так, матеріалами провадження підтверджується, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про винуватість ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6, ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187КК України та ОСОБА_9 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що суди обґрунтували свої висновки показаннями обвинувачених ОСОБА_16 та ОСОБА_9 , потерпілих ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , протоколами обшуку від 25 січня 2022 року, протоколами затримання ОСОБА_11 та ОСОБА_9 від 26 січня 2022 року, протоколом огляду трупа від 26 січня 2022 року, висновком судово-медичної експертизи № 34/2022 від 24 лютого 2022 грудня, висновком гістологічної експертизи № 362/2022 від 15 лютого 2022 року, висновком експерта № 24/2022-мк від 07 лютого 2022 року, висновками судових експертиз № 128/2022 від 02 лютого 2022 року, № 464/2022-т від 07 лютого 2022 року, № 151/2022-ім від 17 лютого 2022 року, № 157/2022-ім від 16 лютого 2022 року, № 152/2022-ім від 16 лютого 2022 року, № 153/2022-ім від 15 лютого 2022 року, № 155/2022-ім від 16 лютого 2022 року, № 154/2022-ім від 18 лютого 2022 року, висновком дактилоскопічної експертизи № СЕ-19/114-22/2592-ТР від 23 лютого 2022 року, висновками товарознавчих експертиз № СЕ-19/114-22/2541-ТВ від 03 березня 2022 року, № СЕ-19/114-22/3329-ТВ від 22 березня 2022 року, висновками генетичних експертиз № СЕ-19/114-22/2565-БД від 22 березня 2022 року, № СЕ-19/114-22/2564-БД від 30 березня 2022 року, № СЕ-19/114-22/2573-БД від 09 березня 2022 року, № СЕ-19/114-22/2567-БД від 28 березня 2022 року, № СЕ-19/114-22/2569-БД від 01 квітня 2022 року, № СЕ-19/114-22/2571-БД від 05 квітня 2022 року, № СЕ-19/114-22/2574-БД від 07 квітня 2022 року, № СЕ-19/114-22/2572-БД від 01 квітня 2022 року, висновками експерта № СЕ-19/114-22/2576-БД від 06 квітня 2022 року, № СЕ-19/114-22/3994-ТР від 06 квітня 2022 року, протоколом слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 від 23 лютого 2022 року, протоколом слідчого експерименту за участю ОСОБА_11 від 23 лютого 2022 року, висновком експерта № 61 від 08 березня 2022 року, протоколом тимчасового доступу до речей та документів від 13 квітня 2022 року, висновками судово-психіатричних експертиз № 51 від 07 квітня 2022 року та № 52 від 07 квітня 2022 року, протоколами пред`явлення речей для впізнання від 31 березня 2022 року, протоколами огляду речей від 07 травня 2022 року та від 09 травня 2022 року.

Як убачається зі змісту касаційної скарги захисника ОСОБА_11 - адвоката ОСОБА_10 , останні не заперечують винуватості ОСОБА_11 у вчиненні розбою, однак вказують на відсутність у його діях умислу на вбивство потерпілої.

Втім викладені в касаційній скарзі захисника ОСОБА_10 доводи в цій частині є аналогічні доводам його апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.

Варто зауважити, що суди критично оцінили показання ОСОБА_11 з приводу того, що він не мав умислу на заподіяння ОСОБА_13 смерті як такі, що спрямовані на уникнення відповідальності за скоєне, оскільки дійшли переконання, що, вчиняючи насильницькі дії у відношенні до особи жіночої статі похилого віку, останній повинен був передбачити можливість настання смерті потерпілої.

Водночас суди врахували також і спосіб, знаряддя та засоби вчинення кримінального правопорушення, кількість, характер та локалізацію спричинених тілесних ушкоджень, поведінку обвинуваченого, зокрема, залишення потерпілої в стані, що виключав її можливість самостійно звільнитися та забезпечити себе вчасною медичною допомогою (відібрання ним в ОСОБА_13 належного їй мобільного телефона) та дійшли висновку про наявність у ОСОБА_11 умислу на вбивство.

Отже, колегія суддів вважає обґрунтованими рішення судів щодо визнання ОСОБА_11 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 6, ч. 2 ст. 115 КК України, оскільки такі висновки суди зробили, виходячи з усього комплексу встановлених під час судового розгляду фактичних обставин справи.

Втім поза увагою суду апеляційної інстанції залишилися інші доводи апеляційних скарг сторони захисту.

Зокрема, захисник ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі зазначав про незгоду з кваліфікацією діянь своєї підзахисної та стверджував, що місцевим судом не встановлено попередньої домовленості між ОСОБА_9 та ОСОБА_11 про вчинення відносно потерпілої розбійного нападу. Звертав увагу суду на те, що погрози та застосування до потерпілої насильства є ексцесом виконавця ОСОБА_22 . Наголошував, що дії ОСОБА_9 необхідно кваліфікувати за ч. 3 ст. 185 КК України.

Колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне зауважити, що відповідальність за розбій, вчинений за попередньою змовою групою осіб, має місце лише у тому випадку, коли учасники кримінального правопорушення домовились вчинити саме розбій та діяли узгоджено.

Водночас ексцес виконавця (вихід за межі задуманого) має місце там, де виконавцем вчинені такі злочинні діяння, що не охоплювалися ні прямим, ні непрямим умислом інших співучасників. При ексцесі виконавця співучасник, учиняючи злочин, виходить за межі угоди на вчинення конкретного злочину, а інші співучасники не бажають і свідомо не допускають учинення виконавцем цих злочинних діянь.

Так, обґрунтовуючи своє рішення в цій частині, суд апеляційної інстанції зазначив, що про спільний умисел обвинувачених на заволодіння майном свідчать обставини спільного прибуття ОСОБА_11 і ОСОБА_9 на місце події, надуманий привід для проникнення в житло потерпілої, почерговий спосіб такого та час перебування в житлі. Водночас, цей суд, пославшись на висновок експерта № СЕ-19/114-22/1672-Д від 11 лютого 2022 року, відповідно до якого виявлені в двох із трьох кімнат сліди пальців рук належать ОСОБА_9 , дійшов переконання, що вказане спростовує викладені в апеляційних скаргах доводи про умисел ОСОБА_9 на таємне викрадення майна.

Однак такі мотиви апеляційного суду, на думку колегії суддів, не є належними і достатніми, оскільки цей суд, визнаючи доводи апеляційної скарги у цій частині необґрунтованими, хоч і послався, однак не дав належної оцінки даним, які отримані в ході слідчих експериментів, та показанням обох обвинувачених (які детально викладені у оскаржуваних рішеннях). Так, ОСОБА_11 і ОСОБА_9 у ході усього кримінального провадження послідовно стверджували, що за їхньою попередньою домовленістю ОСОБА_9 повинна була лише викрасти майно потерпілої поки ОСОБА_11 буде відволікати її під приводом продажу меду, а також, що на момент погрози та застосування до потерпілої насилля ОСОБА_9 вже покинула місце вчинення злочину з викраденим майном. Отже, цей суд достатньо не звернув увагу на вказані доводи сторони захисту та не з`ясував чи мала місце попередня домовленість засуджених про вчинення саме розбійного нападу, а також чи усвідомлювала ОСОБА_9 , що ОСОБА_11 вчиняє щодо потерпілої дії, передбачені диспозицією ст. 187 КК України.

Колегія суддів також зауважує, що посилання апеляційного суду у своєму рішенні на постанову Верховного Суду від 24 червня 2016 року в справі № 324/335/17 не є релевантним, оскільки в зазначеній справі Суд здійснював відмежування крадіжки (ст. 185 КК України) від грабежу (ст. 186 КК України), тоді як у цьому кримінальному проваджені дії засуджених кваліфіковані, як напад з метою заволодіння чужим майном (ст. 187 КК України).

Отже, залишаючи без ефективної відповіді вищевикладені доводи сторони захисту, апеляційний суд істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.

З огляду на наведене, на думку колегії суддів, ухвалу апеляційного суду не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою, що суперечить положенням статей 370, 419 КПК України, а висновки суду апеляційної інстанції про правильність застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність є передчасними.

Тож колегія суддів доходить висновку про часткове задоволення касаційних скарг захисників та скасування ухвали апеляційного суду в частині засудження ОСОБА_11 за ч. 4 ст. 187 КК України та ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 187 КК України на підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України.

Ураховуючи підстави для скасування, Верховний Суд не перевіряє інші доводи, викладені у касаційних скаргах сторони захисту, оскільки ці питання мають бути належно перевірені в ході нового апеляційного перегляду.

Під час нового розгляду апеляційному суду належить урахувати вказане в постанові суду касаційної інстанції, безпосередньо, за наявності для цього передбачених у законі підстав, дослідити необхідні докази, проаналізувати й оцінити їх у сукупності, і, дотримуючись приписів кримінального та кримінального процесуального законів, постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, навівши докладні, послідовні мотиви його ухвалення.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду у суді першої чи апеляційної інстанції.

Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу ОСОБА_9 , наявність ризиків, які передбачені ст. 177 КПК України, зокрема, можливого переховування від суду, та з метою забезпечення виконання процесуальних рішень у справі, Верховний Суд вважає, що останній необхідно обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів.

Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Касаційні скарги захисників ОСОБА_10 та ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Львівського апеляційного суду від 08 листопада 2023 року в частині засудження ОСОБА_11 за ч. 4 ст. 187 КК України та ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 187 КК України скасувати і призначити в цій частині новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

У рештісудове рішення залишити без зміни.

Обрати обвинуваченій ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 17 жовтня 2024 року включно.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3