У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_6 на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 серпня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миколаєві, мешкає в м. Миколаєві,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001150.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 ,

захисник - ОСОБА_6

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 серпня 2024 року відносно ОСОБА_5 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення застави, до 13.10.2024 р. включно.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 серпня 2024 року, та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора та обрати більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту (із застосуванням засобів електронного контролю) за адресою: АДРЕСА_1 .

Узагальнені доводи апелянта.

В апеляційній скарзі захисник не погоджуючись з рішенням слідчого судді, вважає, що вказана ухвала суду першої інстанції є необґрунтованою, не вмотивованою та винесеною з грубим порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, оскільки в оскаржуваній ухвалі не наведено належних і достатніх мотивів продовження ОСОБА_5 строку тримання під вартою, відсутня власна оцінка доказів, зокрема тих, що доводять існування ризиків.

Захисник, зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги те, що клопотання прокурора мало ознаки формалізму та «автоматичної законності» позбавлення свободи, без обґрунтування такого тримання, з огляду на норми КПК України, оскільки прокурор в своєму клопотанні не надала нових, вагомих обставин, які б суд мав змогу застосувати, як ризики, в розумінні ч. 1 ст. 177 КПК України, для подальшого тримання під вартою обвинуваченого.

Наголошує, що в оскаржуваному рішенні суд, вказуючи про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, обмежився абстрактними фразами і не навів жодного доказу в розумінні ст. 84 КПК України, які доводять їх існування.

Відзначає, що мотивуючи доцільність подальшого перебування обвинуваченого під вартою, суд фактично повторив зміст клопотання прокурора в частині існування ризиків: вказав, що ризик переховування від суду умотивовано тяжкістю інкримінованих обвинуваченому злочинів, а ризик вчинення іншого кримінального правопорушення - справою стосовно ОСОБА_5 , яка з 18.02.2019 р. перебуває на розгляді в іншому складі суддів Ленінського районного суду м. Миколаєва.

Сторона захисту наголошує, що тримання особи під вартою як запобіжний захід не є покаранням за вчинене кримінальне правопорушення, а застосовується до особи, яку тільки підозрюють у вчиненні такого правопорушення, тож його застосування має бути винятковим і відповідати вимогам принципу презумпції невинуватості. Кваліфікація дій обвинуваченого не тягне за собою автоматичне визнання його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, яке йому інкримінується. Він до винесення вироку вважається таким, що не винуватий, а тому, лише розмір санкції статей, які йому інкримінують, не є достатнім чинником для майже річного тримання його під вартою.

Апелянт вважає, що кваліфікація за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 115 КК України, є передчасною та завищеною, оскільки в судовому засіданні, перед розглядом клопотання, судом досліджено висновки судово-медичних експертиз, відповідно до яких, тілесні ушкодження, які виявлені у потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є легкими тілесними ушкодженнями, що привезли до короткочасного розладу здоров`я, ці тілесні ушкодження не були небезпечними для їх життя. Потерпілі у зв`язку з отриманням тілесних ушкоджень не проходили ані амбулаторного, ані стаціонарного лікування, і 07.09.2023 р. (день отримання тілесних ушкоджень) приймали активну участь у слідчих діях, які проводились у відділу поліції, і які потребували уваги та концентрації.

Захисник звертає увагу на те, що ОСОБА_5 має постійне місце проживання, утримує малолітню доньку та батьків - пенсіонери, при цьому батько має інвалідність 3 групи, тобто обвинувачений має міцні соціальні зв`язки. Крім цього, ОСОБА_5 не має у власності, ані нерухомого майна, ані вкладів на рахунках у фінансових установах, ані цінних паперів, ані транспортних засобів, тобто останній не має фінансів та засобів, які б давали йому можливість переховуватись, однак суд першої інстанції не врахував цих обставин.

Додає, що в оскаржуваній ухвалі не зазначено, якими доказами в розумінні ст. 84 КПК України, підтверджується висновок, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, вказаним ним в клопотанні, та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Щодо судового розгляду Ленінським районним судом м. Миколаєва справи стосовно ОСОБА_5 за правовою кваліфікацією, передбаченою ч. 1 ст. 121 КК України, про що судом зазначено як ризик вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, захисник зазначає наступне.

Справа, на яку послався суд, слухається Ленінським районним судом м. Миколаєва протягом 5 років. На теперішній час не має жодного судового рішення, яким би ОСОБА_5 визнано винуватим у вчинені цього злочину. Тривале утримання обвинуваченого під вартою не можна обумовлюватись лише його минулим і обставинами вчинення певних дій до застосування до нього запобіжного заходу. Доказів того, що ОСОБА_5 вчиняє або планує вчинити інше кримінальне правопорушення, яке не розслідується у кримінальному проваджені, в межах якого подане клопотання, прокурором не надано та в оскаржуваному рішенні не вказано. За такого існування цього ризику нічим не підтверджено.

Будь-яких інших обставин, які б підтвердили доводи клопотання, або виняткових обставин, які б виправдовували подальше обмеження права обвинуваченого на свободу та свідчили про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів, у рішенні суду не вказано.

Апелянт наголошує, що зміст оскаржуваної ухвали свідчить про те, що це рішення прийнято не за законом, а за доцільністю. Просить суд врахувати, що метою запобіжного заходу є не карна функція, а забезпечувальна. В той же час подальше безальтернативне перебування ОСОБА_5 під вартою, без підтвердження існування ризиків, не є доцільним, оскільки в іншому випадку подальше його перебування під вартою буде носити каральний характер та буде нічим іншим, як очікуванням обвинувального вироку.

Сторона захисту вважає, що контроль за поведінкою обвинуваченого ОСОБА_5 може бути забезпеченим не тільки внаслідок його постійного тримання під вартою, але й за допомогою інших передбачених законом заходів, покликаних на зниження криміногенних факторів, зокрема застосуванням до нього такого запобіжного заходу, як цілодобовий домашній арешт з використанням засобів електронного контролю та покладенням обов`язків, перелік яких визначений у ч. 5 ст. 194 КПК України.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

У провадженні Ленінського районного суду м. Миколаєва перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України.

У судовому засіданні прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою посилаючись на те, що ризики переховування обвинуваченого від суду та вчинення інших кримінальних правопорушень не зменшилися.

Врахувавши те, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчинені тяжкого та особливо тяжкого злочину, ризики наведені прокурором є доведеними, а також дані про особу обвинуваченого, стосовно якого в провадженні суду перебуває інша справа за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, наявність ризиків вчинення інших кримінальних правопорушень та переховування від суду, позицію висловлену в письмових заявах потерпілих про отримання грошового відшкодування та про можливість пом`якшення запобіжного заходу, суд дійшов висновку про необхідність продовження відносно ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення застави.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника, на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали надані судом, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходить при постановленні ухвали, і положення закону, яким керується.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного слідує, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що п. 3 ст. 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. У рішеннях «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ констатував, що основною метою ст. 5 Конвенції, якою гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження, є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Відповідно до правової позиції, сформованої ЄСПЛ, для продовження строку тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку. Суд вказав, що сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи, в іншому випадку суд може змінити запобіжний захід на більш м`який.

Як зазначив ЄСПЛ у справі «Летельє проти Франції», особлива тяжкість деяких злочинів викликає таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення принаймні протягом певного часу. За виняткових обставинах, цей момент може бути врахований у світлі Конвенції, у всякому разі в тій мірі, в якій внутрішнє право визнає поняття порушення публічного порядку внаслідок скоєння злочину. Однак цей фактор можна вважати виправданим і необхідним, тільки, якщо є підстави вважати, що звільнення затриманого реально порушить публічний порядок, або якщо цей порядок дійсно перебуває під загрозою. Попереднє затримання не має передбачати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

Вказаних вимог закону та норм міжнародного права судом першої інстанції дотримано в повному обсязі.

Так, судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001150 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, постановлено ухвалу про продовження останньому строку тримання під вартою до 13.10.2024 р.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно положень ст. 197 КПК України, строк тримання під вартою може бути продовжений в межах строку досудового розслідування, передбаченого законодавством, за умови доведення прокурором в клопотанні поданому до суду в порядку ст. 199 цього ж Кодексу, обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Розглядаючи клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, має також враховувати наявність чи зміну обставин, передбачених ст. 178 КПК України, які були підставою для застосування запобіжного заходу. Окрім іншого, суд повинен врахувати і тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до ч. 2 ст. 422-1 КПК України, суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції:

- ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою;

- клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Витребування з суду першої інстанції інших матеріалів кримінального провадження діючим кримінальним процесуальним законодавством не передбачено.

Отже, на даній стадії судового провадження, апеляційний суд оцінює законність ухвали про продовження строків тримання під вартою лише шляхом перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою.

Перевіркою матеріалів судового провадження встановлено, що ризик переховування від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності підтверджується тим, що ОСОБА_5 обвинувачується, у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів, за найтяжчий з яких, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15років або довічним позбавленням волі.

Зважаючи на обставини кримінальних правопорушень в яких обвинувачується ОСОБА_5 , та того, що відносно нього здійснюється інше кримінальне провадження за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, ризик вчинення інших кримінальних правопорушень також є дійсним.

Наведені обставини, у своїй сукупності, дають підстави вважати, що існують реальні ризики того, що обвинувачений ОСОБА_5 може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності чи продовжити злочинну діяльність, тобто ризики, передбачені п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшились та не відпали.

Перевіривши мотиви прийнятого судового рішення, апеляційний суд установив, що при вирішенні питання про продовження ОСОБА_5 строку тримання під вартою, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку застосування запобіжного заходу, конкретні обставини кримінального провадження та особу обвинуваченого, вимоги закону та існуючу практику Європейського Суду з прав людини.

Продовжений запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України від 16.05.2013 р., яка полягає в тому, що «у випадку особливої тривалості тримання під вартою особи, підстави для цього повинні бути виключно серйозними».

Апеляційний суд погоджується з висновками суду, що у даній конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинуваченого та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Доводи апелянта, про те, що досліджені у судовому засіданні матеріали не доводять винуватість обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, апеляційним судом не розглядаються, оскільки на даному етапі кримінального провадження апеляційний суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, встановлювати факт наявності чи відсутності в діях обвинуваченого складу того чи іншого кримінального правопорушення, адже такі висновки опосередковано пов`язані з безпосереднім дослідженням доказів та вирішенням питання щодо винуватості чи невинуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Крім того, обставини здійснення обвинуваченим конкретних дій, їх кваліфікація та доведеність його вини, потребують перевірки та оцінки у сукупності з всіма доказами у кримінальному провадженні, наданими сторонами кримінального провадження. Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини. Так, у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23.10.1994 р. суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Доводи захисника про наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, не є підставою для зміни обраного запобіжного заходу, і, як наслідок, скасування ухвали суду, оскільки не спростовують висновків суду про можливість вчинення обвинуваченим дій, передбачених ст. 177 КПК України.

Отже, правових підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, апеляційний суд не вбачає, підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 не має, ухвалу суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 7, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422-1, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 15 серпня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 залишити без змін, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3