Провадження №: 1-кп/336/432/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участі сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника адвоката ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляд тримання під вартою та клопотання захисника про зміну запобіжного заходу відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Запоріжжя, громадянина України, який має середню освіту, неодруженого, утриманців немає, офіційно не працевлаштованого, зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , мешкаючого до затримання: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 31.01.2019 Шевченківським районним судом міста Запоріжжя, ч.15 ч.2, ч.2, ст.185, ч.2 ст. 186, ч.2 ст.190, ст.70 КК України до 4 років обмеження волі. На підставі ст.75 ст. 76 КК України від відбуття покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки. 01.04.2019 перегляд Апеляційним судом Запорізької області вирок Шевченківського районного суду міста Запоріжжя від 31.01.2019 року скасований, вважати засудженим по ст. 15, ч.2, ст. 185 ч.2, ст.190, ч.2, ст.186 ч.2, ст.70 ч.1 до відбуття 4 роки позбавлення волі. 29.08.2022 звільнився по відбуттю строку покарання;

- 23.02.2023 відносно ОСОБА_4 направлено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000029 за ч.2 ст.190 КК України до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя;

- 10.03.2023 відносно ОСОБА_4 направлено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000825 за ч.2 ст.190 КК України до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.190, ч.4 ст. 185, ч.1 ст. 309 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебуває вище вказане кримінальне провадження з обвинувальними актами відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.190, ч.4 ст. 185, ч.1 ст. 309 КК України.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 16.05.2024 останньому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

В підготовчому судовому засіданні прокурор клопотав про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 строком на 60 днів. Зазначив, що обвинувачений був оголошений у розшук, відносно останнього в суді наявні декілька кримінальних проваджень з обвинувальними актами.

Обвинувачений та захисник заперечували щодо задоволення клопотання прокурора. Адвокат заявив клопотання про заміну запобіжного заходу на особисте зобов`язання. Зазначив, що 09.08.2024 року набрав чинності Закон України, яким крадіжки на суму, що не перевищують 3028 гривень, віднесено до дрібних крадіжок, за які передбачено адміністративну, а не кримінальну відповідальність, а тому змінилася вартість викраденого майна (розмір крадіжки) як ознаки складу злочину, передбаченого статтею 185 КК України, що призвело до часткової декриміналізації, а тому підстави для продовження строку тримання під вартою відпали.

Заслухавши учасників кримінального провадження, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 27.05.2024 ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який продовжувався.

Ухвалами суду від 03.07.2023, 15.03.2024 застосовано до обвинуваченого ОСОБА_4 примусовий привід.

Ухвалами суду від 17.11.2023 та 22.04.2024 обвинуваченого ОСОБА_4 було оголошено у розшук.

Згідно з положеннями ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам.

Згідно зі ст. 178 КПК України, суд при вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу зобов`язаний врахувати ризики неправомірної процесуальної поведінки, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого правопорушення, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого, наявність у нього родини та утриманців, його репутацію тощо.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, у цьому випадку обвинувачений, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

Відповідно до п.3 ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту "c" пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду, як джерело права».

Зважаючи на практику Європейського суду, суд враховує, що тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи, рішення ЄСПЛ від 06.04.2000 року у справі «Лабіта проти Італії». Крім цього, судом взято до уваги позицію Європейського суду з прав людини, яка висвітлена в рішенні ЄСПЛ від 20.05.2010 року у справі «Москаленко проти України», в якому зазначено, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Продовжуючи запобіжний захід, суд виходить з необхідності уникнення ризиків, визначених ст.177 КПК України, із ступеня тяжкості інкримінованих злочинів.

При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 , суд враховує вимоги п.п.3,4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В даному випадку, фактичні обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, а тому з урахуванням серйозності висунутого проти нього обвинувачення, що свідчить про його суспільну небезпеку, як особи та тяжкість покарання, що загрожує у разі доведеності його винуватості у вчиненні кримінальних правопорушень, дає суду достатньо підстав з певною вірогідністю стверджувати, що останній може переховуватися від суду.

Разом з тим, тяжкість можливого покарання не є єдиною підставою для висновку про існування у цьому провадженні ризику переховування обвинуваченого від суду.

Обвинувачений не має соціально струмуючих факторів, а саме міцних соціальних зв`язків, не має постійного місця проживання, офіційно не працевлаштований.

Окрім того, суд приймає до уваги той факт, що обвинувачений двічі перебував у розшуку, що говорить про те, що останній може переховуватися від суду.

Також, суд враховує, що обвинувачений раніше був засуджений за аналогічні злочини, висновки для себе не зробив і знову вчинив злочини проти власності.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати передбачену статтями 23 та 224 КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме - спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні.

Враховуючи той факт, що в судовому засіданні свідки не допитувались, ризик впливу обвинуваченого на свідків продовжує існувати.

Заявлені ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшилися і виправдовують обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Таким чином, у зв`язку із існуванням вищенаведених ризиків застосування до ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу буде недостатньо для запобігання настанню цих ризиків, а також забезпечення належного судового розгляду даного кримінального провадження.

Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків передбачених ст. 177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено.

Оцінюючи можливість застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього. При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений при застосуванні до нього більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена пунктами 1-5 частини 1 статті 177 КПК, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Суд також приймає до уваги ту обставину, що підстави, за яких судом раніше було обрано обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, не відпали, що також унеможливлює застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу.

Щодо клопотання захисника про заміну запобіжного заходу у зв`язку із набранням чинності 09 серпня 2024 р. Закону України № 3886-ІХ від 18.07.2024 р. «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», яким встановлено, що дії щодо викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати у розмірі до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (тобто, до 3028 гривень) є дрібною крадіжкою, за яку настає відповідальність за ст.51 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а тому за дії обвинуваченого ОСОБА_4 наразі не передбачена кримінальна відповідальність, суд зазначає наступне.

Так, дійсно, Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року № 3886-IX (далі Закон № 3886-IX), яким було внесено зміни до ст. 51 (Дрібне викрадення чужого майна) Кодексу України про адміністративні правопорушення, набув чинності 09 серпня 2024 року.

За ст. 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Разом з цим, положення ст. 58 Конституції України і ст. 5 КК про зворотну дію закону України про кримінальну відповідальність в часі, в контексті застосування бланкетних норм КК у разі, коли текст КК не змінюється, а зміни вносяться до іншого законодавства, вже були предметом дослідження Конституційного Суду України, висновки якого не містять підґрунть вважати зміни ст. 51 КУпАП змінами закону про кримінальну відповідальність, а отже і підстав до застосування ст. 5 КК України.

Конституційний Суд України (далі КСУ) здійснив офіційне тлумачення положень статті 58 Конституції України та норм Кримінального кодексу України (справа про зворотну дію кримінального закону в часі), які усувають караність діяння або пом`якшують покарання в Рішенні № 6-рп/2000 від 19 квітня 2000 року в справі № 1-3/2000.

КСУ зазначив, що зіставлення положень статей 8, 58, 92, 152, пункту 1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України та відповідних положень КК про зворотну дію закону в часі надало КСУ підстави до висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є кримінальними правопорушеннями, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Поняття «закон України про кримінальну відповідальність» визначається виключно приписами КК, який задля виконання завдання, визначеного в ч. 1 ст. 1 цього Кодексу визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, які їх вчинили.

У ч. 1 ст. З КК визначено, що законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права, а в ч. 3 цієї статті, що кримінальна протиправність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.

В ч. 2 ст. 4 КК визначено, що кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, а за ч. 3 цієї статті часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

За ч. 2 ст. 3 КК закони України про кримінальну відповідальність, прийняті після набрання чинності цим Кодексом, включаються до нього після набрання ними чинності.

Отже, в контексті приписів ст. 58 Конституції України та КК безпідставним є застосування положень ст. 5 КК до ст. 51 КУпАП, які є законодавством України про адміністративні правопорушення і з набранням чинності не включені до КК, авжеж за відсутності підстав для того.

Вище зазначене викладено в ухвалі Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 29 серпня 2024 року.

Враховуючи вище викладене, підстав для задоволення клопотання захисника про заміну запобіжного заходу у зв`язку із набранням чинності 09 серпня 2024 р. Закону України № 3886-ІХ від 18.07.2024 р. немає.

Між тим, задовольняючи клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суддя вважає за необхідне визначити в якості альтернативи заставу.

Згідно із частиною третьою статті 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини четвертої статті 182 КПК України, розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

При цьому, пункт 2 частини п`ятої статті 182 КПК України передбачає, що розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину визначається у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Визначаючи розмір застави, який необхідно застосувати до обвинуваченого як альтернативний триманню під вартою, суддя виходить з того, що перш за все має бути врахована реальна можливість обвинуваченого виконувати умови запобіжного заходу. Зокрема, у разі визначення застави в порядку частини третьої статті 183 КПК України, необхідно встановити такий її розмір, який не буде завідомо непомірним для обвинуваченого і не становитиме для нього надмірного тягаря до такої міри, що фактично застосоване до нього тримання під вартою стане безальтернативним.

З урахуванням обставин цього кримінального правопорушення, майнового стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, суд вважає за необхідне визначити як альтернативний запобіжний захід заставу у межах 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у зазначеному розмірі буде достатнім стимулюючим фактором, який би підозрюваний або інша особа (заставодавець) боявся б втратити внаслідок невиконання процесуальних обов`язків.

При цьому, слідчий суддя вважає, що такий розмір застави здатен достатньою мірою забезпечити дієвість цього кримінального провадження і є розумним з огляду на необхідність виконання його завдань.

Крім того, в порядку частини п`ятої статті 194 КПК України, при визначенні альтернативного запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, у зв`язку із встановленням ризиків перешкоджання кримінальному провадженні, суддя вважає за необхідне покласти на обвинуваченого такі обов`язки: не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілими у даному кримінальному провадженні.

Такі обов`язки за своїм характером не будуть занадто обтяжливими для обвинуваченого і здатні запобігти реалізації встановлених вище судом ризиків.

Керуючись статтями 177, 178, 197, 315, 372, 392, 314-316 Кримінального процесуального кодексу України, суддя, -

ПОСТАНОВИЛА:

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під варто відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 днів, тобто по 16 листопада 2024 включно.

У задоволені клопотання захисника про зміну запобіжного заходу відмовити.

Одночасно визначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.

Встановити ОСОБА_4 заставу, в розмірі 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 121 120 (сто двадцять одна тисяча сто двадцять) гривень 00 копійок.

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, протягом дії ухвали.

У разі внесення застави уповноваженій службовій особі місця ув`язнення необхідно негайно звільнити ОСОБА_4 з-під варти та повідомити про це суд.

З моменту звільнення ОСОБА_4 з-під варти у зв`язку з внесенням застави він буде вважатися таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

У разі внесення застави покласти на ОСОБА_4 обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілими у даному кримінальному провадженні.

Вказані обов`язки у разі внесення застави покладаються на ОСОБА_4 на строк не більше двох місяців.

Роз`яснити ОСОБА_4 , що у разі невиконання вище перелічених обов`язків, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору. У разі звернення застави в дохід держави слідчий суддя, суд вирішує питання про застосування запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу з урахуванням положень ч.7 ст.194 КПК України.Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 20.09.2024.

Суддя: ОСОБА_1