справа № 619/4774/24
провадження № 1-кп/619/349/24
УХВАЛА

16 серпня 2024 року,

м. Дергачі,

Дергачівський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0001386 від 11.07.2023 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мерефа Харківського району Харківської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Сторони кримінального провадження:

прокурор - ОСОБА_4

захисник - ОСОБА_5

обвинувачений - ОСОБА_3 .

Суть питання, що вирішується ухвалою.

На розгляді Дергачівського районного суду Харківської області перебуває кримінальне провадження № 0001386 від 11.07.2023 стосовно ОСОБА_3 за фактом скоєння злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

16 серпня 2024 року між прокурором Чугуївського відділу Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 , за участі адвоката ОСОБА_5 , укладена угода про визнання винуватості, за змістом якої ОСОБА_3 беззастережно визнає винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Враховуючи наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи обвинуваченого, сторони погоджуються на призначення покарання ОСОБА_3 за ч. 5 ст. 407 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, а саме покарання, не зазначеного у санкції ч. 5 ст. 407 КК України, у виді тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців строком на 2 роки.

Захисник та обвинувачений в судовому засіданні просили затвердити укладену між прокурором та обвинуваченим угоду.

Прокурор в судовому засіданні вказав, що укладена між прокурором та ОСОБА_3 угода про визнання винуватості від 16 серпня 2024 року відповідає вимогам КПК України, вимогам КК України та наявні всі підстави для її затвердження судом.

Суд, заслухавши думку учасників судового провадження щодо можливості затвердження вказаної угоди, дослідивши її, вважає, що в затвердженні угоди про визнання винуватості слід відмовити та продовжити судове провадження в загальному порядку, з огляду на таке.

Частиною 1 статті 472 КПК України передбачений зміст угоди про визнання винуватості, який полягає у визначенні її сторін, формулюванні підозри чи обвинувачення та його правової кваліфікації з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотних для відповідного кримінального провадження обставин, беззастережного визнання підозрюваним чи обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, обов`язків підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце), умов часткового звільнення підозрюваного, обвинуваченого від цивільної відповідальності у вигляді відшкодування державі збитків внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, узгодженого покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, наслідків укладення та затвердження угоди, передбачених ст. 473 цього Кодексу, наслідків невиконання угоди.

Приписами ст. 470 КПК України закріплено, що прокурор при вирішенні питання про укладення угоди про визнання винуватості зобов`язаний враховувати такі обставини: ступінь тяжкості та характер сприяння підозрюваного чи обвинуваченого у проведенні кримінального провадження щодо нього або інших осіб; характер і тяжкість обвинувачення (підозри), наявність суспільного інтересу в забезпеченні швидшого досудового розслідування і судового провадження, викритті більшої кількості кримінальних правопорушень; наявність суспільного інтересу в запобіганні, виявленні чи припиненні більшої кількості кримінальних правопорушень або інших більш тяжких кримінальних правопорушень.

Умови угоди повинні відповідати інтересам суспільства. Кримінальне правопорушення є суспільно небезпечним діянням, за яке закон передбачає кримінальне покарання. Однак, у кримінальних провадженнях про певні кримінальні правопорушення законодавець дозволяє учасникам кримінально-правового конфлікту вирішити його шляхом укладення угоди. Учасники кримінального провадження укладають їх для забезпечення власних інтересів (прокурор з метою процесуальної економії; потерпілий - швидкого і повного відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; обвинувачений - зменшення покарання). Якщо ці інтереси суперечать суспільним інтересам (наприклад, узгоджене сторонами покарання є суттєво заниженим порівняно з тим, що було б призначене обвинуваченому у разі доведення судового розгляду до завершення без укладення угоди), то у затвердженні угоди суд повинен відмовити.

Узгоджена сторонами міра покарання, відповідно до ст. 469 та 472 КПК України є однією із основних елементів (умов) угоди про визнання винуватості, тобто є такою, що складає її зміст та без неї неможливе затвердження відповідної угоди.

При цьому, узгоджене сторонами покарання повинно відповідати вимогам КК України та КПК України.

За змістом статей 474 та 475 КПК України суд зобов`язаний перевірити угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону і може відмовити в затвердженні, зокрема і тоді, коли умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону.

В іншому випадку, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

Тобто, якщо хоча би один із елементів змісту угоди про визнання винуватості не відповідає вимогам КК та КПК України, суд зобов`язаний відмовити у затвердженні такої угоди.

Відповідно до ч. 7 ст. 474 КПК України суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: 1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства; 3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; 4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; 5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; 6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

Отже, у силу ч. 7 ст. 474 КПК України угоду не може бути затверджено у випадку, якщо суд при її перевірці встановить невідповідність цієї угоди нормам матеріального та процесуального права.

Перевіривши угоду про визнання винуватості від 16 серпня 2024 року, укладену між прокурором Чугуївського відділу Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 , за участі адвоката ОСОБА_5 , суд дійшов висновку про те, що узгоджене сторонами покарання не відповідає положенням КК України.

Так, ОСОБА_3 інкриміновано скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

З обвинувального акту встановлено, що солдат ОСОБА_3 , в умовах воєнного стану, не одержавши дозволу відповідних командирів і начальників, за відсутності поважних причин, 28.06.2022 самовільно залишив розташування військової частини в АДРЕСА_2 , та у період часу з 28.06.2022 по 14.05.2024 знаходився за місцем свого мешкання. У подальшому, 14.05.2024 ОСОБА_3 самостійно з`явився до Другого слідчого відділу ( з дислокацією у м. Харкові) ТУ ДБР, розташованого у м. Полтава.

Відтак, правопорушення, інкриміноване ОСОБА_3 є триваючим. Початком злочину вважається момент фактичного самовільного залишення військової частини або місця служби, а кінцем - день повернення в частину або затримання поза межами частини.

Згідно з ч. 1 ст. 69 КК України (в редакції Закону № 2839-IX від 13.12.2022, який набув чинності 27.01.2023), за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

На підставі ч. 2 ст. 4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Тобто, станом на момент завершення інкримінованого ОСОБА_3 кримінального правопорушення, діяла редакція ст.69 КК України, яка забороняє при призначенні покарання за ст. 407 КК України призначати основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Разом з цим, враховуючи наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи обвинуваченого, сторони погодилися на призначення покарання ОСОБА_3 за ч. 5 ст. 407 КК України, із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, а саме покарання, не зазначеного у санкції ч. 5 ст. 407 КК України, у виді тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців строком на 2 роки.

З огляду на викладене, узгоджене сторонами покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців строком на 2 роки явно не відповідає вимогам КК України.

За таких обставин, оскільки угода про визнання винуватості, укладена в рамках вказаного кримінального провадження, суперечить вимогам КК України, тому згідно з ч. 7 ст. 474 КПК України в її затвердженні належить відмовити та продовжити судове провадження в загальному порядку.

Керуючись ст. 468-474 КПК України, суд,

постановив:

Відмовити в затвердженні угоди про визнання винуватості від 16 серпня 2024 року, укладеної між прокурором Чугуївського відділу Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 .

Судове провадження продовжити в загальному порядку, оголосити перерву у судовому засіданні.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає. Заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення.

Суддя ОСОБА_1