Справа № 131/33/22
Провадження №11-кп/801/596/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці кримінальне провадження № 0000164, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 19.10.2021 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні прокурора Немирівської окружної прокуратури ОСОБА_9 , представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 , а також обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Іллінецького районного суду Вінницької області від 31 травня 2024 року по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця міста Липовець Вінницької області, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , з вищою освітою, не одруженого, в силу ст. 89 КК України не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,-

Зміст судового рішення та встановлені судом обставини.

Вироком Іллінецького районного суду Вінницької області від 01 квітня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді 240 (двохсот сорока) годин громадських робіт.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 150000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень у відшкодування моральної шкоди.

Судом установлено, що ОСОБА_7 19.10.2021 здійснював пасажирські перевезення автомобілем «Mercedes-Benz Sprinter», сполученням «Кантелина-Іллінці» та близько 09.00 години перебував у селі Жадани Іллінецької ТГ Вінницького району Вінницької області, де на зупинці громадського транспорту до салону автомобіля зайшов ОСОБА_10 .

У подальшому, водій ОСОБА_7 продовжив рух по маршруту та під час керування транспортним засобом звернувся до ОСОБА_10 з вимогою оплати проїзду, однак, останній повідомив, що є учасником бойових дій, а тому має право проїзду на пільгових умовах.

Вказана розмова між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 переросла у суперечку на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, в ході якої ОСОБА_7 під час керування транспортним засобом, висловлювався нецензурною лайкою.

ОСОБА_10 , будучи обуреним висловлюваннями ОСОБА_7 , долонею лівої руки штовхнув його у потилицю.

В свою чергу, ОСОБА_7 близько 09.10 годині, перебуваючи у селі Сорока Іллінецької ТГ, навпроти місцевого будинку культури, зупинив транспортний засіб на узбіччі дороги, вставши з місця водія, підійшов до ОСОБА_10 та попередньо відкривши двері, виштовхнув останнього із салону маршрутного таксі, від чого ОСОБА_10 впав на землю обличчям донизу.

В подальшому ОСОБА_7 на ґрунті неприязних відносин, які виникли між ним та ОСОБА_10 , реалізуючи свій умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, у той час, коли останній лежав на землі, кулаками рук наніс декілька ударів в область голови, а також рук останнього, якими потерпілий прикривав обличчя.

Після чого, продовжуючи свій умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 , ОСОБА_7 наніс ще близько двох ударів ногами в область голови та правого стегна потерпілого.

Внаслідок нанесених ударів ОСОБА_7 спричинив потерпілому ОСОБА_10 тілесні ушкодження у виді забійної рани в області правої брови, гематом в області обличчя, струсу головного мозку, забійної рани в області першого пальця правої кисті, ротаційного підвивиху першого шийного хребця, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 162 від 20.12.2021 та висновку додаткової судово-медичної експертизи № 172 від 24.12.2021 відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я (п. 2.3.3 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень»).

Суд кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, що їх подали.

В апеляційній скарзі прокурора у кримінальному провадженні прокурора Немирівської окружної прокуратури ОСОБА_9 ставиться питання про скасування вироку Іллінецького районного суду Вінницької області від 01.04.2024 в частині призначення покарання через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Просить винести нове рішення, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді 1 (одного) року обмеження волі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував, що у даному провадженні не встановлено жодних обставин, які пом`якшують відповідальність, натомість кримінальне правопорушення вчинено відносно учасника бойових дій.

В апеляційній скарзі представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 також ставиться питання про скасування вироку суду першої інстанції в частині призначення покарання через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Просить призначити обвинуваченому покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді двох років обмеження волі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при призначенні покарання судом не враховано, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення відносно учасника бойових дій, вини не визнав, не вибачився перед потерпілим, а також не вжив заходів до відшкодування завданої шкоди.

В апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 ставиться питання про скасування вироку місцевого суду через істотні порушення кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність. Просять закрити провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення (проступку).

Доводи мотивовані тим, що судом не допитані усі свідки, зокрема ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які з огляду на показання потерпілого могли бути безпосередніми очевидцями кримінального правопорушення. Також на переконання захисника суд не взяв до уваги, що ОСОБА_7 перебував у стані необхідної оборони, що виключає кримінальну відповідальність за нанесення шкоди здоров`ю потерпілого. Окрім того захисник вважає недопустимими висновки експертів, оскільки в матеріалах провадження відсутня медична документація, експерти не досліджували безпосередньо самого потерпілого та висновки надані після спливу значного часу після подій, що відбувались. Окрім того захист вказує на необґрунтованість стягнутої шкоди.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 підтримали доводи своєї апеляційної скарги з підстав, викладених в ній та просили задовольнити, заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого.

Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, підтримав апеляційну скаргу прокурора та з цих же підстав частково підтримав апеляційну скаргу представника потерпілого.

Представник потерпілого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 надала суду письмову заяву про проведення апеляційного розгляду у її відсутності.

Потерпілий ОСОБА_10 будучи належним чином повідомленим про час та місце судового засідання до суду не з`явився, заяв про поважні причини неприбуття не надсилав. Зазначені обставини відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджають проведенню апеляційного розгляду.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що у задоволенні апеляційних скарг учасників процесу необхідно відмовити з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Як убачається з вироку, місцевим судом зазначені норми кримінального процесуального закону дотримані, а висновки щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 належним чином умотивовані.

Висновки щодо неповноти судового розгляду.

За змістом ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Як убачається з матеріалів провадження, під час підготовчого судового засідання судом ухвалено рішення про допит свідків, зазначених в додатку до реєстру матеріалів кримінального провадження, в тому числі ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

У звяку з неявкою зазначених свідків за судовими викликами (повістками) ухвалою суду від 16.11.2023 було застосовано щодо них привід, виконання якого доручено органу поліції за місцем їх проживання (т. 1, а. п. 221-222).

В ході виконання ухвали суду ВП № 3 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області суду повідомлено про причини неприбуття вказаних свідків, а саме ОСОБА_12 мобілізований до лав Збройних Сил України та проходить службу, а ОСОБА_13 у звязку зі збройною агресією РФ проти України перебуває за межами держави (т. 1, а. п. 237-238).

В подльшому ухвалами суду від 23.11.2023 (т. 2, а. п. 13-14), 29.11.2023 (т. 2, а. п. 31-32), 26.12.2023 (т. 2, а. п. 79-80) повторно застосовано привід щодо вказаних осіб.

Судом отримані відповіді про неможливість їх виконання через вищенаведені обставини перебування в лавах ЗСУ та за кордоном відповідно. (т. 2, а. п. 57, 68, 92).

Під час судового засідання 23.01.2024 прокурор відмовився від допиту свідків, привід щодо яких неможливо здійснити, в тому числі свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . При цьому сторона захисту наполягала лише щодо допиту свідка ОСОБА_14 та таке клопотання судом було задоволено (т. 2, а. п. 101-116).

В подальшому сторона захисту також не наполягада про допит свідків, про яких йде мова у апеляційній скарзі.

Таким чином місцевий суд належним чином забезпечив право учасників процесу про безпосереднє дослідження доказів, в тому числі допит свідків, та з урахуванням положень ст. 28 КПК України зробив висновки щодо винуватості особи без урахування показнь зазначеих осіб (свідків).

Висновки щодо допустимості доказів (висновків судово-медичних експертиз).

Відповідно до ч. 2 ст. 84 КПК України процесуальними джерелами доказів є, з-поміж іншого, висновки експертів.

За змістом ч. 1 ст. 242 КПК України та п. 2 ч. 2 ст. 242 КПК України експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, яких залучають сторони кримінального провадження або слідчий суддя за клопотанням сторони захисту, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи щодо встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень.

На виконання зазначних положень у цьому кримінальному провадженні дізнавач звернувся до слідчого судді з клопотанням про тимчасовий доступ до документів історій хвороби потерпілого ОСОБА_10 , які знаходяться в КП «Іллінецька міська лікарня» (т. 2, а. п. 153) та НКП «Вінницький обласний клдінічний госпіталь ветеранів війни» (т. 2, а. п. 155). Ухвалами слідчого судді від 25.11.2021 та 02.12.2021 такі дозволи надано (т. 2, а. п. 154, 156) та в подальшому дізнавачем вони виконані, про що свідчать відповідні протоколи тимчасового доступу (т. 2, а. п. 157-158) та медичні карти стаціонарного хворого № 1958 та № 2946 надіслані експерту для прооведення судової медичної експертизи (т. 2, а. п. 159) разом із постановою про прищзначення експертизи (т. 2, а. п. 160-161).

У свою чергу експертом виконано відповідну експертизу № 162 від 09.12.2021 (т. 2, а. п. 162-163), а пізніше надано додатковий висновок № 172 від 23.12.2021 (т. 2, а. п. 167-168).

З цього приводу суд зазначає, щзо ані кримінальним процсуальним законом, ані «Правилами судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом МОЗ від 17.01.1995 за № 6 не визначено обовязок судово-медичного експерта безпосередньо оглядати освідувану особу за наявності медичних документів, достатніх для визначення наявності, локалізації, характеру тілесних ушкоджень.

Також суд наголошує, що зазначені докази (висновки експертів) були дослівджені в судовому засіданні 22.02.2024 (т. 2, а. п. 195-202) та стороною захисту не ставились під сумнів та не заявлялись клопотання про виклик експерта чи призначення додаткових (повторних) експертиз.

За наведених обставин суд вважає такими, що не грунтуються на законі, доводи захисника про недопустимість висновків експерта.

Висновки щодо кваліфікації дій обвинуваченого.

Як убачається з вироку, Суд кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

При цьому сторона захисту вважає, що ОСОБА_7 діяв у межах необхідної оборони, внаслідок чого в силу ст. 36 КК України не повинен нести кримінальної відповідальності.

З такими доводами не погоджується суд апеляційної інстанції.

Умисне заподіяння легких тілесних ушкоджень, передбачене статтею 125 КК України, з об`єктивної сторони характеризується дією у виді протиправного посягання на здоров`я людини, наслідками у виді легких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини, коли винний усвідомлює суспільну небезпечність свого діяння, передбачає можливість або неминучість (високу вірогідність) заподіяння тілесних ушкоджень особі внаслідок його вчинення, бажає їх настання.

За приписами статті 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання. Захист здійснюється шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Заподіяння шкоди особі, яка здійснює посягання, обумовлено необхідністю негайного відвернення або припинення такого посягання. Необхідність негайного відвернення або припинення суспільно небезпечного посягання виникає там і тоді, де і коли зволікання в заподіянні шкоди нападнику загрожує негайною і невідворотною шкодою для охоронюваних інтересів.

При цьому право на необхідну оборону виникає з моменту створення особою, яка здійснює посягання, реальної небезпеки заподіяння істотної шкоди охоронюваним суспільним відносинам (життю і здоров`ю), і діє до припинення таких дій особою, яка посягає, та усвідомлення (реальної можливості усвідомити) особою, яка здійснює захист, факту остаточного припинення особою, яка посягає, суспільно небезпечних дій.

Вчинення дій щодо особи, яка припинила суспільно-небезпечні дії чи посягання не може розцінюватись необхідною обороною.

Так, у даному провадженні в ході судового розгляду потерпілий ОСОБА_10 надав показання про те, що 19.10.2021 близько 09.00 під час посадки в селі Жадани до маршрутного таксі сполученням Кантелина-Іллінці він повідомив водія ОСОБА_7 про своє право проїзду на пільгових умовах, внаслідок чого зі сторони водія відбулась неадекватна реакція, обурення та нецензурна лайка. Обурюючись поведінкою водія він на емоціях долонею руки штовхнув останнього в потилицю. Після цього водій зупинив автомобіль та почав виштовхувати його з салону, при цьому до нього була застосована така сила, що коли ОСОБА_7 його виштовхував, він тримався за поручень який відірвав. У подальшому від поштовху він фактично випав з автомобіля та впав на землю. Незважаючи на це обвинувачений продовжив йому наносити удари як ногами так і руками по різних частинах тіла, від яких він намагався закриватись.

Такі ж показання щодо обставин події надали свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 .

Необхідно зазначити, що і сам обвинувачений ОСОБА_7 в наданих суду показаннях за предявленим обвинуваченням пояснив, що він вчиняв дії щодо потерпілого (виштовхував його з салону маршрутного таксі) після того, як ОСОБА_10 один раз вдарив його по потилиці, однак при цьому все ж заперечував факт нанесення тілесних ушкоджень.

Таким чином з показань як самого обвинуваченого, так і потерпілого та свідків установлено, що ОСОБА_7 розпочав суспільно-небезпечні дії щодо потерпілого ОСОБА_10 після того, як останній штовхнув обвинуваченого в потилицю та припинив будь-які інші протиправні дії щодо нього.

Зазначене свідчить про відсутність обставин, які б давали підстави стверджувати про те, що ОСОБА_7 перебував у стані необхідної оборони.

Натомість оцінивши показання потерпілого та свідків у сукупності з висновками експерта Немирівського відділення Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи № 162 від 08.12.2021 року та № 172 від 24.12.2021 року щодо характеру, локалізації та тяжкості тілесних ушкоджень, суд поза розумним сумнівом дійшов вірного висновку про довденість вини ОСОБА_7 в умисному заподіянні ОСОБА_10 легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоровя.

Висновки щодо призначення покарання.

З апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого убачається, що обґрунтовуючи доводи в частині м`якості призначеного покарання, останні вказують на неврахування судом невизнання вини обвинуваченим, невжиття ним заходів щодо відшкодування шкоди та вчинення злочину відносно учасника бойових дій.

З цих підстав суд зазначає, що відповідно ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому за змістом ч. 2 ст. 52 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Зазначені положення закону про кримінальну відповідальність вказують на те, що кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

Окрім наведеного ККС ВС у постанові від 09.10.2018 (справа 756/4830/17-к) дійшов висновку, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Так, санкція частини другої статті 125 КК України передбачає можливість призначення альтернативних покарань штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, громадських робіт на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин, виправних робіт на строк до одного року, пробаційного нагляду на строк до двох років, або обмеження волі на той самий строк.

У свою чергу при призначенні покарання ОСОБА_7 місцевий суд врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України віднесено до проступків, а також особу винного, який є таким що немає судимості, позитивно характеризується, на диспансерних обліках не перебуває. Також судом враховано відсутність як помякшуючих, так і обтяжуючих обставин.

Окрім цього необхідно зазначити, що з обставин, визнаних судом доведеними, установлено, що одним із приводів вчинення злочину ОСОБА_7 стала віктимна (неправомірна) поведінка самого потерпілого ОСОБА_10 , який обурюючись поведінкою обвинуваченого штовхнув останнього в потилицю під час керування транспортним засобом.

Такі дані про особу винного у сукупності з обставинами вчинення кримінального правопорушення та його наслідками у виді заподіяння легких тілесних ушкоджень очевидно давали суду підстави для призначення одного із альтернативних видів покарань, визнчних снкцією частини статті про кримінальну відпрвідальність, проте не найсуворішого виду, про призначення якого наполягають прокурор та представник потерпілого. Натомість покарання у виді громадських робіт є цілком достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Висновки щодо відшкодування немайнової (моральної) шкоди.

Як убачається з вироку, вирішуючи питання про стягнення з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 моральної шкоди в розмірі 150000 гривень, суд виходив з положень ст. 22, 23 ЦК України, якими визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її права, має право на їх відшкодування. Збитками є, в тому числі втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає зокрема у фізичному болю і стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За правилами ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Визнчаючи розмір стягуваної шкоди суд виходив з того, що вина ОСОБА_7 у вчиненні ним злочинних дій, направлених на заподіяння шкоди здоров`ю ОСОБА_10 доведена. Завдані злочинними діями обвинуваченого (відповідача) потерпілому (позивачеві) тілесні ушкодження, які за критерієм небезпеки життя є легкого ступеня тяжкості тілесними ушкодженнями, мають причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою відповідача і моральною шкодою, яку він завдав позивачу, що виразилась у душевних стражданнях ОСОБА_10 , яких останній зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього, а також у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з ушкодженням здоров`я, отримані пошкодження змусили потерпілого вживати додаткові заходи для відновлення свого здоров`я, а саме проведення лікування, тілесні ушкодження мали видимий характер.

Таким чином висновки місцевого суду про необхідність стягнення з обвинуваченого моральної шкоди в сумі 150 000,00 гривень відповідають вимогам розумності та виваженості.

За наведених підстав суд не вбачає підстав для скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні прокурора Немирівської окружної прокуратури ОСОБА_9 , представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 , а також обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Іллінецького районного суду Вінницької області від 01 квітня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000164, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 19.10.2021 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Судді: