Номер провадження: 11-кп/813/2011/24
Справа № 494/1263/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.08.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 кизи

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги прокурора відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_9 , обвинуваченої ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 на ухвалу Березівського районного суду Одеської області від 16 липня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000055 від 13 лютого 2024 року, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку україни, уродженки м. Миколаєва, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , безробітної,

обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.114-1, ч. 3 ст.436-2 КК України, -

установив

Зміст оскарженого судового рішення.

Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 16 липня 2024 року обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні №0000055 за обвинуваченням ОСОБА_8 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.114-1; ч.3 ст.436-2 КК України - повернутий прокурору Миколаївської обласної прокуратури для усунення недоліків.

Крім того, вказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора та обвинувачені ОСОБА_8 продовжений строк тримання під вартою в ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор» на 60 днів до 13 вересня 2024 року включно, без визначення розміру застави.

Прийняте рішення суд обґрунтував тим, що виходячи з викладу фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення за ч. 1 ст. 114-1 КК України, викладених в обвинувальному акті, вбачає наявні очевидні суперечності щодо об`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_8 злочину, зокрема, з зазначеного формулювання не зрозуміло на що саме було спрямовані дії останньої на перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в умовах воєнного стану, чи все ж таки на організацію та/або сприяння незаконному ухиленню громадян від військового обов`язку.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду прокурор відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_10 , обвинувачена ОСОБА_8 та її захисник ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.

Обвинувачена ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі просила скасувати ухвалу в частині продовження їй строку тримання під вартою та ухвали нову, якою застосувати до неї запобіжний захід у виді нічного домашнього арешту.

Обвинувачена вважає, що прокурор не надав суду належних доказів, які б свідчили про існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Зазначила, що має конкретне місце проживання та не збирається ухилятися від суду, знищувати докази у справі, а також вчиняти нові кримінальні правопорушення.

Також зазначила, що проживає разом з бабусею, яка потребує постійного догляду.

Захисник ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі також просив скасувати ухвалу та застосувати до її підзахисної запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

Свої вимоги обґрунтував доводами, аналогічними доводам викладеним в апеляційній скарзі обвинуваченої.

Прокурор відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_10 у своїй апеляційній скарзі просив оскаржувану ухвалу скасувати частково в частині повернення прокурору обвинувального акту і призначити новий розгляд обвинувального акту у суді першої інстанції, в іншій частині щодо продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 13 вересня включно залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що прокурором було дотримано вимоги ст. 291 КПК України і при можливому встановленні недоліків під час судового засідання, їх можливо усунути в ході допиту свідків або при дослідженні інших доказів, оскільки сторона обвинувачення в порядку ст. 338 КПК України має право змінити обвинувачення в суді.

Разом з тим зазначає, що прокурором на огляд суду надавався протокол ознайомлення із матеріалами досудового розслідування, який було складено під час виконання вимог ст.290 КПК України.

Також до початку апеляційного розгляду на електрону адресу апеляційного суду надійшло клопотання клопотання заступника начальника відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_6 про продовження обвинуваченій ОСОБА_8 строку тримання під вартою.

Прокурор зазначив, що строк дії застосованого до обвинуваченої запобіжного заходу у виді тримання під вартою спливає 13 вересня 2024 року, проте на теперішній час не зменшились та продовжують існувати ризики того, що обвинувачена може переховуватись від слідства та суду; вчинити інше кримінальне правопорушення, чи продовжити правопорушення, у якому обвинувачується, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. За таких обставин, він просив продовжити строк тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор» на 60 днів.

Позиції учасників судового провадження

Під час апеляційного розгляду прокурор відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги прокурора і просив її задовольнити. Також підтримав своє клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 і заперечував проти апеляційних скарг обвинуваченої ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_7 про зміну обвинуваченій запобіжного заходу із тримання під вартою на нічний домашній арешт.

В свою чергу обвинувачена ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 аідтримали доводи своїх апеляційних скарг, просили їх задовольнити і заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та клопотання про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_8 .

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши зміст обвинувального акту у кримінальному провадженні, клопотання про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_8 та перевіривши доводи викладені в апеляційних скаргах прокурора та сторони захисту, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини

Частиною 1 ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з п.3) ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Частиною 4 ст.110 КПК України встановлено, що обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст.291 КПК України.

Згідно з п.5) ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Обвинувальний акт є результатом оцінки прокурором отриманих протягом досудового розслідування доказів вчинення кримінального правопорушення, які будуть перевірені судом в межах судового розгляду. Тому він має містити деталізований опис фактичних обставин кримінального правопорушення, який дозволить суду прийняти рішення про призначення судового розгляду на підставі нього.

Зміст формулювання обвинувачення є виключно суб`єктивним баченням прокурора та слідчого обставин кримінального провадження, та суд не вправі зобов`язати орган досудового розслідування викласти обвинувачення в тій чи іншій редакції та в тому чи іншому об`ємі.

Апеляційний суд наголошує, що лише за результатами судового розгляду кримінального провадження по суті, суд, згідно з п.2) ч.3 ст.374 КПК України, дає оцінку висунутому прокурором обвинуваченню і у разі визнання особи винуватою, повинен у мотивувальній частині вироку викласти, формулювання обвинувачення, яке було визнано судом доведеним на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження доказів зібраних під час здійснення досудового розслідування.

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про те, що висновки суду, викладені в оскарженій ухвалі не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Так, в ухвалі суд зазначає: «не вдаючись в оцінку доказів, а лише виходячи викладу фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення за ч. 1 ст. 114-1 КК України, викладених в обвинувальному акті, вбачає наявні очевидні суперечності щодо об`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_8 злочину, зокрема, з зазначеного формулювання не зрозуміло на що саме було спрямовані дії останньої на перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в умовах воєнного стану, чи все ж таки на організацію та/або сприяння незаконному ухиленню громадян від військового обов`язку.»

Вказане твердження суду є необґрунтованим та не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Так, Верховний Суд в постанові від 19 квітня 2018 року по справі № 204/6235/15-к зазначив, що відповідно до ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту. Під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення, розпочати провадження щодо юридичної особи. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Відповідно до положень ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч.2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим КПК, - на потерпілого.

З огляду на викладені норми закону, Верховний суд зробив висновок, що суд не наділений процесуальними повноваженнями виходити за межі пред`явленого обвинувачення, збільшувати його об`єм, перекваліфіковувати дії обвинуваченого на більш тяжкі кримінальні правопорушення та пред`являти обвинувачення або притягати до кримінальної відповідальності інших осіб, яким не пред`являлося обвинувачення. Ці повноваження належать виключно до компетенції слідчого та прокурора як сторони обвинувачення.

В даному випадку, суд першої інстанції в ухвалі вийшов за межі обвинувачення та безпідставно надав оцінку діям обвинуваченої ОСОБА_8 .

Крім того, однією з підстав повернення обвинувального акту прокурору суд вказав те, що в обвинувальному акті зазначено про розбіжності в частині зазначення часу вчинення інкримінованих обвинуваченій кримінальних правопорушень. Зокрема, при викладі фактичних обставин кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 436-2 КК України та частиною третьою статті 436-2 КК України, та формулюванні обвинувачення за вказаною статтею обвинувальний акт містить відомості про те, що «… у період щонайменше з 21.02.2024 року по 27.03.2024 року невстановлений представник держави агресора з обліковим записом « ОСОБА_11 », в ході особистого листування у месенджері «ТЕЛЕГРАМ» з ОСОБА_8 , надавав їй завдання щодо інформаційного наповнення телеграм-кналу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » російською пропагандою та антиукраїнськими наративами…», однак при подальшому викладі обставин кримінального правопорушення обвинувальний акт містить зазначення того, що обвинувачена вчинила діяння саме 13.03.2024 року та 15.03.2024 року, тобто раніше ніж отримала можливе завдання, що, у свою чергу, вказує на суперечність викладених в обвинувальному акті обставин щодо часу вчинення інкримінованих обвинуваченій діянь, оскільки за обвинуваченням - останнє завдання отримала в період часу саме до 27.03.2024 року.

Вказаний висновок суду є необґрунтованим, оскільки в обвинувальному акті прокурором зазначено, що «не пізніше 21.02.2024 року ОСОБА_8 отримала від невстановленого представника держави агресора з обліковим записом « ОСОБА_11 » завдання щодо інформаційного наповнення телеграм-кналу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » російською пропагандою та антиукраїнськими наративами.

Не пізніше 04.03.2024 року у ОСОБА_8 виник умисел направлений на виготовлення та поширення таких матеріалів.

Та щонайменше з 21.02.2024 по 27.03.2024 року невстановлений представник держави агресора з обліковим записом « ОСОБА_11 », в ході особистого листування у месенджері «ТЕЛЕГРАМ» з ОСОБА_8 , надавав їй завдання та, маючи на меті виправдати злочинні дії російської федерації та її військового та політичного керівництва, бажаючи настання наслідків збройної агресії російської федерації проти України, які б полягали в окупації території України та ліквідації її суверенітету., свідомо вчинила дії щодо виготовлення та поширення матеріалів, у яких міститься виправдування збройної агресії російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році, з використанням засобів масової інформації.»

Таким чином вказаний період часу охоплює інкриміноване обвинуваченій ОСОБА_8 діяння, вчинене 13.03.2024 року та 15.03.2024 року.

Водночас, суд в цій же ухвалі зазначає, що відповідно до постанови Верховного Суду України від 21 березня 2019 року (справа № 753/11543/17-к провадження № 51-5990км18) обов`язковому відображенню у обвинувальному акті є фактичні обставини кримінального правопорушення, зокрема, із обов`язковим зазначенням усіх ознак об`єктивної сторони злочину, суспільно небезпечні наслідки, причинний зв`язок між діянням і наслідками, має суттєве значення для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, для реалізації права на захист та вирішення інших питань.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі свої повноважень щодо проведення лише підготовчого судового засідання, а натомість фактично надав оцінку діям обвинуваченої, що в свою чергу мав би зробити лише за результатами судового розгляду кримінального провадження по суті.

Частиною 5 ст.28 КПК України передбачено, що кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк або стало предметом судового розгляду, або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрите.

В свою чергу, суд першої інстанції повернувши обвинувальний акт з надуманих підстав, фактично ухилився від розгляду кримінального провадження по суті, що є неприпустимим і беззаперечно порушує процесуальні права учасників кримінального провадження, в тому числі і права щодо проведення судового розгляду в розумні строки.

Враховуючи викладені обставини, апеляційний суд дійшов висновку про те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що у відповідності до положень п.2) ч.1 ст.409, ст.411 КПК України є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Пунктом 2) ч.1 ст.409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Відповідно до пунктів 1) та 4) ч.1 ст.411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, а також якщо висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Згідно з п.6) ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Враховуючи, що діючим КПК України не врегульовано питання призначення нового розгляду обвинувального акту після скасування судом апеляційної інстанції ухвали про його повернення прокурору, апеляційний суд вважає, що необхідно застосувати дію статей 7, 9 КПК України

Так, ч.6 ст. 9 КПК України передбачає, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК України.

Відповідно до положень ст.7 КПК України, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, законність, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень, публічність, диспозитивність, гласність і відкритість судового провадження та його розумність строків.

Отже, апеляційний суд вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду, а тому вона підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню, в зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, з направленням кримінального провадження відносно ОСОБА_8 до Березівського районного суду Одеської області на новий судовий розгляд в іншому складі суду.

Разом з тим, у матеріалах справи містяться апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_7 , які оскаржують ухвалу Березівського районного суду Одеської області від 16 липня 2024 року в частині продовження обвинуваченій запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченій місцевий суд виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК та в цілому дотримався вимог закону, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_8 не одружена, безробітна, підтверджень наявності у неї захворювань, які перешкоджають їй утримуватися під вартою суду не надано, а ризики, які були підставою для застосування відносно ОСОБА_8 наявні та не зменшились. За таких обставин, будь-який інший, з передбачених законом більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належний розгляд кримінального провадження, а перебування ОСОБА_8 на волі буде суперечити інтересам суспільства, що і є підставою для продовження раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Разом з тим, відповідно до ч.6 ст.176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 червня 2024 року у справі № 3 111/2023(207/23, 315/23) зазначає, що на виконання вказаних приписів Конституції України статтю 176 Кодексу Законом України „Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо удосконалення відповідальності за колабораційну діяльність та особливостей застосування запобіжних заходів за вчинення злочинів проти основ національної та громадської безпеки від 14 квітня 2022 року № 2198-IX доповнено частиною шостою задля захисту національних інтересів України, захисту української державності „від злочинів проти національної і громадської безпеки, та недопущення ухилення винними особами від відбуття кримінального покарання за вчинення злочинів вказаної категорії, а також злочинів проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку [Пояснювальна записка до проекту Закону України про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо удосконалення відповідальності за колабораційну діяльність та особливостей застосування запобіжних заходів за вчинення злочинів проти основ національної та громадської безпеки (реєстр. № 7186)].

Унаслідок таких законодавчих змін за частиною шостою статті 176 Кодексу запобіжний захід у вигляді тримання під вартою застосовують лише під час дії воєнного стану, за наявності ризиків, визначених статтею 177 Кодексу, до осіб, яких підозрюють або обвинувачують у вчиненні певного переліку злочинів (статті 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України), Конституційний суд вбачає правомірною мету, з якою законодавець доповнив частиною шостою статтю 176 Кодексу, маючи намір посилити захист суверенітету, територіальної цілісності, недоторканності, обороноздатності, державної, економічної й інформаційної безпеки України за рахунок установлення вказаною нормою Кодексу тимчасово (на період дії воєнного стану) особливого порядку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до осіб, яких підозрюють або обвинувачують у вчиненні злочинів, які за тяжкістю й характером є наднебезпечними в умовах воєнного стану.

Також на адресу апеляційного суду надійшло клопотання заступника начальника відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_6 про продовження обвинуваченій ОСОБА_8 строку тримання під вартою на 60 днів.

У клопотанні прокурор зазначив про те, що строк дії попереднього запобіжного заходу спливає 13 вересня 2024 року, однак у даному кримінальному провадженні не зменшились і продовжують існувати ризики, передбачені пунктами 1), 2), 5) ч.1 ст.177 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора ОСОБА_6 , який підтримав своє клопотання про продовження строку тримання під вартою, позиції захисника ОСОБА_7 та обвинуваченої ОСОБА_8 , які заперечували проти його задоволення, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Згідно з положеннями ч.3 ст.176 КПК України, запобіжні заходи застосовуються: під час досудового розслідування - слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Апеляційний суд бере до уваги, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював (у справі Фокс, Кембелл і Гартлі проти Сполученого Королівства, Феррарі-Браво проти Італії, Мюррей проти Сполученого Королівства) що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою міститься і в положеннях статей 177, 178, 183 КПК України.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Тобто із зазначеного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване. Суд зобов`язаний врахувати всі дійсні обставини справи і за наявності підстав, вичерпний перелік яких визначений в ст.183 КПК України, застосувати винятковий вид запобіжного заходу.

Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_8 обвинувачується зокрема у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.114-1 КК України та у випадку доведеності її вини, їй загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

За таких обставин безумовно існує ризик того, що у випадку застосування ОСОБА_8 запобіжного заходу не пов`язаного із триманням під вартою, остання матиме можливість переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Апеляційний суд приймає до уваги, що під час проведення обшуку за адресою фактичного місця проживання ОСОБА_8 ( АДРЕСА_2 ), післяприйняти слідчим рішення про вилучення її власного мобільного терміналу, останнянамагалась відібрати у слідчого вказаний мобільний термінал разом з сім-карткамиоператора мобільного зв`язку, чим пошкодила слот для сім-карт.

Такі дії з боку обвинуваченої свідчать про намір ОСОБА_8 спотворити речові докази і підтверджують наявність ризику, передбаченого п.2 ч.1 ст.177 КПК України.

Разом з тим, враховуючи той факт, що дії обвинуваченої ОСОБА_8 були припинені не з власної волі, а внаслідок викриття її діяльності правоохоронними органами, існує ризик того, що перебуваючи на свободі вона може продовжувати вчиняти нові злочини, пов`язані з посяганням на основи національної безпеки України.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» затвердженим Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ, з 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан, дію якого було продовжено до теперішнього часу.

За таких обставин в умовах введеного на території України воєнного стану до ОСОБА_8 , яка обвинувачується зокрема у вчиненні тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, може бути застосований лише найбільш суворий запобіжний захід у виді тримання під вартою і застосування до нього будь-яких інших альтернативних запобіжних заходів не допускається.

При цьому згідно з ч.4 ст.183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

З огляду на те, що, як прокурор у своєму клопотанні, так і сторона захисту не порушують перед апеляційним судом питання про визначення обвинуваченій ОСОБА_8 застави у якості альтернативного запобіжного заходу, апеляційний суд не вбачає підстав визначати обвинуваченій розмір застави, а тому вважає за необхідне задовольнити клопотання прокурора та продовжити ОСОБА_8 строк тримання під вартою на 60 днів.

Керуючись статтями 7, 9, 131, 176, 177, 178, 183, 194, 197, 199, 291, 314, 376, 404, 405, 406, 407, 409, 411, 412, 415, 418, 419, 422-1, 532 КПК, апеляційний суд, -

ухвалив

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_12 задовольнити.

Ухвалу Березівського районного суду Одеської області від 16 липня 2024 року в частині повернення прокурору обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000055 від 13 лютого 2024 року скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000055 від 13 лютого 2024 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.114-1, ч. 3 ст.436-2 КК України, в суді першої інстанції в іншому складі суду зі стадії підготовчого судового провадження.

В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Задовольнити клопотання заступника начальника відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_6 про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 .

Продовжити обвинуваченій ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою в ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор» на 60 днів до 22 жовтня 2024 року включно, без визначення розміру застави.

Копії ухвали направити до ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор» до відома та для вручення обвинуваченій.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4