ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2286/24 Справа № 188/820/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000029 від 05.04.2021 у року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2024 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, одружений, має на утриманні 2-х малолітніх дітей, освіта середня, працює ШУ «Дніпровське» МПУ машиністом, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК

України,-

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити та призначити йому покарання, не пов?язане з позбавленням волі, звільнивши від відбування покарання з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України.

Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що провину він визнав, погоджується відшкодувати шкоду потерпілому за рішенням суду, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, має на утриманні двох неповнолітніх дітей

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п?ять) років

Початок строку відбуття призначеного ОСОБА_7 покарання рахувати з дня його затримання.

Вирішено питання про долю речових доказів в порядку ст. 100 КПК України.

ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що останній за фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, які в апеляційному порядку не оспорюються, 04 квітня 2021 року приблизно о 21:00 год. перебував біля домоволодіння АДРЕСА_1 , де у нього виник конфлікт на побутовому підгрунті з ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 , який переріс у бійку. Під час бійки у ОСОБА_7 на грунті особистих неприязних відносин виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій злочинний умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , знаходячись біля домоволодіння АДРЕСА_1 , 04 квітня 2021 року приблизно о 21.00 год., усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в ході бійки умисно наніс ОСОБА_9 один удар кулаком правої руки в область лівої виличної кістки, від якого останній впав на землю. Після чого ОСОБА_7 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, сів зверху на ОСОБА_9 , при цьому позбавляючи його можливості піднятися, наніс йому не менш як три удари кулаками лівої та правої руки в область голови та обличчя, чим спричинив ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку II ст, перелому кісток основи черепу, перелому верхньої щелепи Ле-Фор 2, перелому медіальної стінки лівої орбіти обох стінок гайморової пазухи з обох боків, виличної кістки зліва, множинних гематом обличчя, забійної рани на нижній повіці правого ока, рваної рани на кінчику язика по центру.

Тілесні ушкодження, як окремо так і в сукупності, у вигляді закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку II ст, перелому кісток основи черепу, перелому верхньої щелепи Ле-Фор 2, перелому медіальної стінки лівої орбіти обох стінок гайморової пазухи з обох боків, виличної кістки зліва, множинних гематом обличчя, забійної рани на нижній повіці правого ока, рваної рани на кінчику язика по центру за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення.

Дії ОСОБА_7 у вищезазначеній частині кваліфіковані в оскаржуваному вироку за ч. 1 ст. 121 КК України за ознаками умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно із якими суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Так, згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду щодо фактичних обставин справи, доведеності винуватості ОСОБА_7 , кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 121 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України апеляційним судом не перевіряються. Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом дотримано вимоги кримінального процесуального закону, спрямовані на встановлення об`єктивної істини. Перевірено обґрунтованість пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, надано належну оцінку дослідженим доказам.

Разом з тим апеляційний суд вважає, що доводи обвинуваченого про невідповідність призначеного судом йому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі є слушними та заслуговують на увагу, а посилання обвинуваченого на можливість звільнення його від відбування призначеного основного покарання з випробуванням є обґрунтованими.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як зазначено в ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, відповідно до якої якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Відповідно до положень ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд указав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистого надмірного тягаря для особи».

Колегія суддів, аналізуючи з урахуванням доводів апеляційної скарги висновки суду першої інстанції, викладені у вироку, вважає, що при призначенні покарання обвинуваченому не було достатньою мірою враховано наявність декількох обставин, які належить вважати такими, що пом`якшують його покарання повного визнання вини, щирого каяття, наявності на його утриманні двох малолітніх дітей, та відсутність обставин, що його обтяжують.

Не було достатньою мірою прийняте до уваги і те, що ОСОБА_7 обвинувачується в одноепізодному кримінальному правопорушенні, вчиненому у межах конфлікту побутового характеру з потерпілим, є раніше не судимим і злочин вчинив вперше, будь-які відомості про вчинення ним інших правопорушень, крім інкримінованого діяння, відсутні, за місцем проживання останній характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Також обвинувачений є кваліфікованим робітником та працевлаштований на промисловому підприємстві, має на утриманні двох малолітніх дітей ОСОБА_11 , 2021 р.н., та ОСОБА_7 , 2022 р.н., а відтак є соціалізованою особою.

Посилання апелянта в судовому засіданні суду апеляційної інстанції на те, що він має намір повністю відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду і намагався з ним зв`язатися, втім не зміг цього зробити, оскільки останній у с. Миколаївка на даний час не проживає, його місцезнаходження невідоме і зв`язок із ним відсутній, матеріалами справи та відомостями, наданими стороною обвинувачення, не спростовуються.

На думку колегії суддів, вищезазначені обставини та відомості про особу ОСОБА_7 у сукупності дають достатні підстави для висновку про те, що протиправна поведінка останнього не є стійкою, та про можливість виправлення цього обвинуваченого без реального відбування ним покарання, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне прийняти рішення про звільнення ОСОБА_7 в порядку ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком, який, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, наслідків, що настали, та відомостей про особу обвинуваченого, підлягає встановленню тривалістю 2 роки, та покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

В силу п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити його.

Відповідно до ч. 1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, а також в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становище обвинуваченого.

За таких обставин вирок суду відносно ОСОБА_7 в частині призначення покарання підлягає зміні, із призначенням останньому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, та покладенням відповідних обов`язків.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Вирок Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2024 рокущодо ОСОБА_7 ,обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, - змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

В решті вирок суду - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга у Касаційний кримінальний суд Верховного суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4