Справа №573/321/23 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/409/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне вбивство
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

розглянувши у режимі відеоконференції у залі суду в місті Суми кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Білопільського районного суду Сумської області від 29 березня 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Білопілля, Сумської області, громадянина України, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника адвоката ОСОБА_8 , відповідно яких:

- обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок Білопільського районного суду Сумської області від 29 березня 2023 року скасувати, а матеріали провадження направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції;

- захисник адвокат ОСОБА_8 просить вирок Білопільського районного суду Сумської області від 29 березня 2023 року змінити, у зв`язку з неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність та перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України та призначити покарання в межах санкції вказаної статті.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.

На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Білопільського районного суду Сумської області від 23.04.2021 р. у виді позбавлення волі у відповідності до вимог ст. 72 КК України, і за сукупністю вироків призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 12 (дванадцять) років.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою залишено до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання відраховувати з 01.01.2023 р.

Скасовано арешт на речові докази, накладений на підставі ухвал слідчого судді Білопільського районного суду Сумської області від 03.01.2023 р., 10.01.2023 р.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, обвинувачений ОСОБА_7 зазначає, що умислу на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, не мав. Три удари ножем він наніс братові ОСОБА_9 під час оборони, оскільки захищав своє життя, честь та гідність. Аналогічні покази надані ним у суді першої інстанції, судом не було взято до уваги та не надано їм належної оцінки, під час ухвалення вироку та визнання його винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подану апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що матеріали кримінального провадження не містять об`єктивних даних, які б свідчили про те, що ОСОБА_7 наносячи удари по частинам тіла ОСОБА_9 бажав спричинити йому смерть, тобто мав умисел на вбивство потерпілого.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України визнав частково та показав, що захищався від потерпілого ОСОБА_9 , який напав на нього. Удари обвинувачений завдавав по різним частинам тіла потерпілого. Вбивати не хотів, лише захищав своє життя, оскільки ОСОБА_9 вів себе агресивно у цей день по відношенні до нього.

Захисник вважає, що дії ОСОБА_7 судом кваліфіковані невірно, оскільки в діях останнього наявні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, тобто умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Так, склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України належить до особливих (складних) злочинів і виділений законодавцем в окремий вид необережного заподіяння смерті, тому що за своєю суттю, природою речей заподіяння смерті відбувається єдиним способом завдання тілесних ушкоджень.

Згідно з вироком суду першої інстанції, 31.12.2022 року, приблизно з 13 год. 00 хв., ОСОБА_7 , його брат ОСОБА_9 та інші особи перебували в домогосподарстві за адресою: АДРЕСА_1 , у якому проживав ОСОБА_7 .

Цього ж дня, біля 16 год. 00 хв., між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 виникла словесна сварка, в результаті якої ОСОБА_7 покинув домоволодіння, а ОСОБА_9 ліг спати.

Близько 16 год. 30 хв. ОСОБА_7 вирішив продовжити з`ясування стосунків зі своїм братом ОСОБА_9 . Переконавшись, що останній перебуває в будинку сам, ОСОБА_7 зайшов до кімнати будинку, де ОСОБА_9 сидів на дивані.

У цей час між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 виникла сварка, в ході якої останній схопив ОСОБА_7 за одяг та вимагав покинути домогосподарство, що розлютило останнього і в цей момент у нього виник умисел, направлений на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_9 .

Маючи реальну можливість уникнути подальшої сварки та бійки, ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заподіяння смерті ОСОБА_9 та бажаючи настання смерті останнього, схопив ніж, що знаходився на столі в кімнаті, розраховуючи на миттєву смерть потерпілого, усвідомлюючи, що голова є життєво важливим органом для функціонування усього організму в цілому, а завдання множинних ударів в область тулуба спрямована на порушення функцій чи анатомічної цілісності життєво важливих органів, ОСОБА_7 наніс один удар ножем в область голови та два удари в область тулуба. Після чого, досягнувши своєї мети, припинив протиправні дії, залишив ніж та покинув домогосподарство.

ОСОБА_9 було госпіталізовано до хірургічного відділення ЦМКЛ, де він о 14 год. 11 хв. 01.01.2023 р. помер від отриманих тілесних ушкоджень.

Смерть ОСОБА_9 настала в результаті множинних колото-різаних поранень: в правій підщелепній ділянці, в правій навколовушно-жувальній ділянці, в лівій у надлопатковій ділянці, черевній стінці ліворуч з ушкодженням органів черевної порожнини, що супроводжувалися масивною зовнішньою та внутрішньою кровотечею й ускладнилися розвитком недокрів`я внутрішніх органів.

Отже, ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на позбавлення життя людини, виконуючи вказані дії, а саме наносячи удари ножем в область тулуба та шиї ОСОБА_9 , усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння протиправного посягання на здоров`я іншої людини, передбачав настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді смерті потерпілого, припускав і бажав їх настання, тобто діяв з прямим умислом.

Дії ОСОБА_7 були кваліфіковані за ч. 1 ст.115, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Заслухавши доповідь головуючого судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на підтримку поданих апеляційних скарг, думку прокурора, який заперечував щодо поданих апеляційних скарг, просив вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали даного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, частково дослідивши матеріали, що характеризують особу обвинуваченого, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Однією із загальних засад кримінального провадження, передбачених п.10 ч.1 ст.7 та ст.17 КПК України, є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка визначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, встановлених вироком суду, а також правова кваліфікація його дій за ч.1 ст.115 КК, ґрунтуються на зібраних по справі та перевіреними судом доказах, являються обґрунтованими та належним чином мотивованими.

Незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_7 під час судового розгляду у суді першої інстанції визнавав свою вину у заподіянні смерті потерпілому ОСОБА_9 частково, його вина у вчиненому повністю підтверджується:

- поясненнями безпосередньо допитаною судом потерпілою ОСОБА_11 , яка зазначила, що потерпілий та обвинувачений є її синами, котрі часто сварилися по причині зловживання спиртними напоями останнього, який у нетверезому стані знущався над нею і не допомагав по господарству. У день вчинення злочину, між обвинуваченим та потерпілим, під час спільного після якої ОСОБА_7 було виставлено за будинок, оскільки він почав знову погрожувати їй. Через невеликий проміжок час вона почула крик потерпілого, котрий кликав на допомогу. Вискочивши з кухні до будинку, вона побачила потерпілого у крові, а у лівій руці він тримав ніж. У цей момент вона побачила ОСОБА_12 , у якого на обличчі був дуже задоволений вираз, зловтішаючись тим, що зробив. Ніж, яким було нанесено смертельні удари потерпілому, завжди знаходився у літній кухні та у будинку його приніс скоріше за все ОСОБА_12 ;

- поясненнями свідка ОСОБА_13 , яка також підтвердила, що в день вчинення злочину вона разом з ОСОБА_11 , обвинуваченим, потерпілим та ОСОБА_14 і ОСОБА_15 відпочивали, за місцем проживання потерпілої. Згодом обвинувачений почав чіплятися до матері, ОСОБА_11 , на що ОСОБА_9 відреагував та вистав ОСОБА_7 за будинок. Після 17 год. 00 хв. подружжя Дурноп`янів поїхали додому, а потерпілий ліг відпочивати. Коли вона з ОСОБА_11 знаходилися на кухні, почула крики потерпілого та побачила, як з будинку вийшов ОСОБА_9 , який був весь у крові та тримався за шию. Надаючи першу медичну допомогу потерпілому, до кімнати в будинок зайшов обвинувачений, який мав задоволений вираз обличчя. Тілесних ушкоджень обвинувачений не мав. Також свідок підтвердила, що між потерпілим та обвинуваченим частенько виникали сварки, з приводу пияцтва останнього та не надання допомоги матері по господарству;

- свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 підтвердили, що 31 грудня 2022 року, що ОСОБА_7 говорив ОСОБА_11 про те, що їй залишилося 72 год., на що йому почали робити зауваження. Після чого обвинувачений вийшов з будинку, більше вони його не бачили, оскільки поїхали додому;

- свідок ОСОБА_18 повідомив, що 31 грудня 2022 року десь о 19 год. 15 хв. до нього додому прийшов ОСОБА_7 та повідомив, що його бив ОСОБА_12 і він ударив його ножем;

- рапортами помічника ЧЧ ВП №1 ( АДРЕСА_2 від 31.12.2022 р. про надходження повідомлень з медичного закладу про заподіяння потерпілому ОСОБА_9 колото-різаних ран;

- протоколом від 31.12.2022 р. прийняття заяви ОСОБА_11 про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_7 , який 31.12.2022 р., близько 17:00 год., наніс численні ножові поранення її сину, ОСОБА_9 ;

- протоколом огляду місця події від 31.12.2022 р. з фототаблицею, з якого вбачається, що під час огляду домоволодіння АДРЕСА_1 , виявлені та вилучені змиви речовини бурого кольору та контрольний змив до неї; наволочка білого та чорного кольорів, просякнута речовиною бурого кольору; ніж з дерев`яним руків`ям загальною довжиною 29 см.;

- протоколом огляду трупа від 01.01.2023 р., згідно з яким слідчий з участю понятих, лікаря оглянув труп ОСОБА_9 і на ньому виявив тілесні ушкодження;

- протоколом огляду предметів від 05.01.2023 р. з фототаблицею до нього, протоколом затримання ОСОБА_7 від 01.01.2023 р., з яких вбачається, що слідчий оглянув речові докази, а саме ніж з нашаруванням речовини бурого кольору та наволочку з плямами бурого кольору, що вилучені під час огляду місця події по АДРЕСА_1 . Також був оглянутий одяг ОСОБА_7 , що вилучений у нього під час затримання 01.01.2023. На куртці та кофті виявлені плями бурого кольору ;

- протоколом слідчого експерименту від 06.01.2023 р. та флеш-картою з відеозаписом до нього, під час якого свідок ОСОБА_13 розповіла та показала, як і при яких обставинах 31.12.2022 р. ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження. Також свідок зазначила, що ніж, яким ОСОБА_7 завдав тілесні ушкодження ОСОБА_9 , знаходився в літній кухні, а не в будинку. І приніс його туди, скоріш за все, саме ОСОБА_7 ;

- протоколом слідчого експерименту від 06.01.2023 р. та флеш-картою з відеозаписом до нього, під час якого потерпіла ОСОБА_11 розповіла та показала, як і при яких обставинах 31.12.2022 р. ОСОБА_7 завдав ОСОБА_9 тілесні ушкодження. Ніж, яким ОСОБА_7 завдав тілесні ушкодження ОСОБА_9 , знаходився в літній кухні, а не в будинку. Його туди міг принести ОСОБА_7 ;

- протоколами слідчих експериментів від 03.01.2023 р. та 08.02.2023 р. та флеш-картою з відеозаписом до нього, під час яких ОСОБА_7 розповів та показав, як і при яких обставинах 31.12.2022 р. завдав тілесні ушкодження ОСОБА_9 , від яких останній помер. ОСОБА_7 зазначив, що ніж, яким він вдарив ОСОБА_9 , знаходився у будинку і він взяв його щоб захистись від ОСОБА_9 , коли той на нього перший напав, навіть спочатку не зрозумівши, що то ніж. Розмахував ним, не дивлячись;

- висновками судово-медичних експертиз №44 від 24.02.2023 р., №45 від 24.02.2023 р., відповідно до яких механізм утворення тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілого ОСОБА_9 , може відповідати механізму утворення тілесних ушкоджень, продемонстрованому підозрюваним ОСОБА_7 під час проведення слідчих експериментів з його участю 03.01.2023 р. та 08.02.2023 р.;

- висновком судово-медичної експертизи №7 від 12.01.2023 р., з якого вбачається, що у крові від трупа ОСОБА_9 етиловий спирт не виявлений;

- висновком судово-медичної експертизи №28 від 15.02.2023 р., з якого вбачається, що на підставі проведеної судово-медичної експертизи шматочків внутрішніх органів від трупа ОСОБА_9 наводяться такі висновки: гостре порушення кровообігу, нерівномірне кровонаповнення судин внутрішніх органів, порушення проникності судинних стінок; набряк головного мозку; дистрофічні зміни нейронів; набряк строми внутрішніх органів; жирова дистрофія гепатоцитів; дистрофічні зміни внутрішніх органів;

- висновком судово-медичної експертизи №41 від 09.02.2023 р. з якого вбачається, що на клапті шкіри з передньої черевної стінки ліворуч від трупа ОСОБА_9 виявлена колото-різана рана, яка була заподіяна від колюче-ріжучої дії плаского клинкового знаряддя, що володіє колюче-ріжучими властивостями, має П-подібний в перетині обух з добре виразними ребрами та порівняно гостре лезо. Ширина клинка на глибині занурення близько 2,2 см, ширина обуха близько 0,1 см. В області пошкодження на представленому клапті шкіри виявлені сліди заліза. Ушкодження на клаптику шкіри придатне для ідентифікації клинкової зброї за груповими ознаками, відображеними в ушкодженні;

- висновком судово-медичної експертизи №3/3 від 20.02.2023 р., з якого вбачається, що причиною смерті ОСОБА_9 є множинні колото-різані поранення в правій підщелепній ділянці, в правій навколовушно-жувальній ділянці, в лівій в надлопатковій ділянці, черевній стінці ліворуч з ушкодженням органів черевної порожнини, що супроводжувалися масивною зовнішньою та внутрішньою кровотечею й ускладнилося розвитком недокрів`я внутрішніх органів. Вказані ушкодження виникли в результаті колюче-ріжучої дії плаского клинкового знаряддя, що має колюче-ріжучі властивості. Потерпілому було нанесено гострим предметом 3 ушкодження. Тілесні ушкодження, які знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті, не могли виникнути внаслідок падіння, навіть, неодноразово;

- висновком судово-медичної експертизи №4 від 03.02.2023 р., з якого вбачається, що при огляді судмедекспертом 03.01.2023 у ОСОБА_7 виявлені садна: у ділянці носо-губного трикутника дещо зліва, у ротовій ділянці зліва від губ, у правій щічній ділянці; в ділянці проксимальної фаланги вказівного пальця правої кисті та тильно-медіальній поверхні визначається поверхнева рана дугоподібної форми. Ушкодження фаланги вказівного пальця могло утворитися внаслідок дії гострого предмета. Інші внаслідок дії кулаків людини, їх кількість становить не менше чотирьох. Усі тілесні ушкодження оцінюються як легкі і ніякої загрози для життя ОСОБА_7 не представляють;

- висновком судово-медичної (цитологічної) експертизи №49 від 19.01.2023 р., згідно з яким на клинку ножа, що вилучений під час огляду місця події 31.12.2022 р., виявлена кров людини, походження якої можливе від ОСОБА_9 і неможливе від ОСОБА_7 ;

- висновком судово-психіатричної експертизи №21 від 30.02.08.2021 р., з якого вбачається, що під час вчинення злочину ОСОБА_7 не перебував у стані фізіологічного афекту або у будь-якому іншому вираженому емоційному стані, який міг суттєво вплинути на його свідомість та поведінку, відчував негативно забарвлене емоційне переживання обурення та страху, яке не досягло афективної глибини та суттєво не вплинуло на його свідомість та поведінку.

Суд першої інстанції, дослідивши сукупність доказів, обґрунтовано визнав їх належними, допустимими і достатніми для підтвердження існування обставин, що підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні, а саме вчинення ОСОБА_7 умисного убивства ОСОБА_9 , та юридичну кваліфікацію його дій за ч.1 ст.115 КК України.

Аналізуючи наведені у апеляційних скаргах доводи захисника та обвинуваченого про відсутність умислу у обвинуваченого, які є аналогічними за змістом із висловленою позицією ОСОБА_7 під час судового розгляду справи у суді першої інстанції, спрямованого на умисне вбивство іншої людини, колегія суддів зазначає, що судом у вироку наведені детальні, аргументовані та належним чином умотивовані висновки про те, що локалізація, чисельність нанесених ОСОБА_7 . ударів потерпілому ОСОБА_9 беззаперечно свідчить про наявність усвідомлення обвинуваченим про суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачення наслідків і бажання їх настання, тобто, умисел на позбавлення життя потерпілого.

Так, доводи обвинуваченого про те, що удари він наносив хаотично, оскільки нібито оборонявся від ударів нанесених йому потерпілим, спростовується дослідженим висновком судово-медичної експертизи № 3/3 від 20.02.2023 року, відповідно якої в правій підщелепній ділянці та в правій навколовоушно-жувальній ділянці виявлено лінійні рани, краї яких рівні, розташовані зліва праворуч та знизу вгору. Тобто порізи на шиї ОСОБА_9 мають горизонтальні положення, один був нанесений зі спини. Також, отримані потерпілим удари, були нанесені у життєво-важливі органи з прикладенням сили.

Крім того твердження обвинуваченого про те, що удари були завдані ним під час самозахисту, спростовується показами потерпілої ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_13 , які пояснили суду, що ніж, яким ОСОБА_7 завдав тілесні ушкодження ОСОБА_9 , знаходився в літній кухні, а не в будинку, де відпочивав потерпілий. Так, ОСОБА_7 після сварки з потерпілим, повернувся до будинку матері та взявши ніж пішов до потерпілого, який відпочивав, для продовження з`ясування з ним стосунків.

Встановлені судом обставини в сукупності з наведеними у вироку доказами та даними про спосіб, характер та механізм заподіяння тілесних ушкоджень, їх кількість, локалізацію поранень, свідчать про те, що ОСОБА_7 , умисно завдаючи без будь-якого попередження зі значною силою численні удари ножем в життєво-важливі органи, діяв з прямим умислом на позбавлення життя ОСОБА_9 , так як усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій та передбачав можливість або неминучість настання його смерті і бажав настання.

Про те, що умисел обвинуваченого ОСОБА_7 був спрямований саме на вбивство потерпілого ОСОБА_9 свідчить і поведінка винного, а саме те, що він після вчиненого, не викликавши швидкої допомоги та поліції, попрямував у невідомому напрямку. Також потерпіла ОСОБА_11 та свідок ОСОБА_13 повідомили суду, що після вчинення злочину, обвинувачений ОСОБА_7 мав задоволений вираз обличчя та не виражав жодних емоцій розгубленості, страху та переживання.

Виявлені у обвинуваченого ОСОБА_7 тілесні ушкодження, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 4 від 03.02.2023 року, кваліфіковані як легкі та такі, що не несуть ніякої загрози для життя обвинуваченого, не доводять, що були нанесені саме потерпілим, оскільки після нанесення смертельних ударів потерпілому близько 16 год. 30 хв. 31.12.2022 р., ОСОБА_7 був затриманий лише 06 год. 17 хв. 01.01.2023 р. А тому отримати вказані тілесні ушкодження обвинувачений міг у цей період, після вчинення кримінального правопорушення.

З огляду на викладене, пояснення обвинуваченого про те, що він не бажав настання смерті потерпілого спростовані сукупністю доказів по справі, та оцінені судом першої інстанції як спосіб захисту обвинуваченого та намагання зменшити свою відповідальність за вчинене та пом`якшити можливе покарання.

Що стосується доводів захисника про необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 з ч.1 ст.115 на ч.2 ст.121 КК України, то вони є необґрунтованими з огляду на таке.

Частина 1 статті 115 КК України передбачає відповідальність за умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

У свою чергу ч. 2 ст. 121 КК України передбачає відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Умисне вбивство відрізняється від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, і визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю.

Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.

При цьому, умисел може бути як прямим, коли особа бажала настання смерті, так і непрямим, тобто особа хоча не бажала настання смерті, але свідомо припускала їх настання.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що сукупність наведених у вироку доказів переконливо свідчить про те, що поведінка обвинуваченого ОСОБА_7 до події та після вчинення, механізм, характер, кількість ударів, спосіб нанесення тілесних ушкоджень (завдання зі значною силою ударів, зокрема металевим предметом, у тому числі багаторазово у життєво важливий орган людини), безумовно, вказують на спрямованість його дій саме на позбавлення життя людини.

Суд правильно, критично оцінив показання обвинуваченого надані суду. До того ж у своїх показаннях обвинувачений не зазначає дійсну причину конфлікту, причину чому повернувся до будинку, де перебував потерпілий.

Більше того, вказані в апеляційній скарзі захисника доводи не спростовують кількість, локалізацію та характер завданих ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, що вказують на наявність умислу саме на вбивство, з огляду на те, що особа хоча і не бажала настання смерті, але могла свідомо припускати її настання.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 21 від 30.01.2023 р., на момент інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, ОСОБА_7 не перебував в стані фізіологічного афекту або у будь-якому іншому вираженому емоційному стані, який міг суттєво вплинути на його свідомість та поведінку, відчував негативно забарвлене емоційне переживання обурення та остраху, яке не досягло афективної глибини та суттєво не вплинуло на його свідомість та поведінку.

Доводи сторони захисту про перебування обвинуваченого в стані необхідної оборони спростовані судом першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів.

Таким чином, врахувавши всі встановлені обставини кримінального провадження, суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_7 мав умисел саме на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_9 , а тому дії обвинуваченого за ч.1 ст.115 КК України кваліфіковано правильно.

При призначенні покарання суд першої інстанції виконав вимоги закону та врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, те, що за місцем проживання останній характеризується негативно, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, не інвалід, будучи молодою та здоровою людиною тривалий час не працює і не займається суспільно-корисливою працею. З 2009 року перебуває на обліку у лікаря нарколога з приводу психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому, судом визнано активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, наявність обставини, яка обтяжує покарання: рецидив злочинів.

Також колегія суддів враховує тяжкі незворотні наслідки, що настали внаслідок дій ОСОБА_19 .

Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Виходячи з наведеного колегія суддів вважає, що призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_7 є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а також справедливим щодо досягнення мети покарання, виходячи з вимог ст. 50 КК України.

За таких обставин, з врахуванням вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалено законне, обґрунтоване та умотивоване рішення, обставин для його скасування та зміни під час апеляційного розгляду, про що просили обвинувачений та захисник у поданих апеляційних скаргах, не встановлено, у зв`язку з чим вирок суду слід залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого та захисника без задоволення.

Керуючись ст. 404,405,407,418,419 КПК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Білопільського районного суду Сумської області від 29 березня 2023 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника адвоката ОСОБА_8 - без задоволення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а обвинуваченим ОСОБА_7 , який тримається під вартою, в той самий строк, з моменту отримання копії даної ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4