УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 178/1774/23

провадження № 51-3491ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 09 травня 2024 року в кримінальному провадженні № 0000258 щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

громадянина України, уродженця м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше

не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 16 січня

2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат та цивільного позову у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 01 грудня

2022 року о 18:00, керуючи технічно справним вантажним автомобілем "MERCEDES-BENZ-1834", д/н НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , виданого ТСЦ 1244 06 лютого 2018 року, належить

ОСОБА_5 , рухаючись в темний час доби без увімкненого міського освітлення з увімкненим ближнім світлом фар по сухому асфальтобетонному покриттю проїзної частини " ІНФОРМАЦІЯ_2 ", що проходить по території Затишнянської ТГ Кам`янського району Дніпропетровської області, яка має по дві смуги для руху в кожному напрямки за напрямком руху з боку м. Кривий Ріг

у напрямку м. Дніпро, де на ділянці 9 км + 600 м виїхав у крайню ліву додаткову смугу для руху, проїхав дорожній знак 5.29 з табличкою 7.5.3. до нього, зупинився частково на додатковій смузі, частково на місці для розвороту, після чого, грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, а саме п. 1.3, п. 1.5, пп. «б» п. 2.3,

п. 10.1. ПДР, проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, легковажно розраховуючи на відвернення суспільно-небезпечних наслідків, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя та здоров`я громадян, не врахував дорожню обстановку перед зміною напрямку руху ліворуч, не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки для руху іншим учасникам, порушуючи вимоги дорожнього знаку 5.29 (Місце розвороту) з табличкою 7.5.3. (Табличка поширює дію знака, з яким вона застосовується, на легкові автомобілі, а також вантажні автомобілі з дозволено максимальною вагою до 3,5 т) ПДР, відновив свій руху та почав виконувати маневр розвороту ліворуч, при цьому змінив свій напрямок руху ліворуч, виїхав на зустрічну смугу для руху, в результаті чого сталося зіткнення передньою правою частиною автомобіля "SKODA-OCTAVIA COMBI",

д/н НОМЕР_3 , який рухався в зустрічному напрямку, тобто з боку м. Дніпро

в напрямку м. Кривий Ріг, по крайній лівій смузі для руху зі швидкістю близько

80 км/год з невстановленим в ході досудового розслідування світлом фар, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , виданого

ТСЦ 1241 06 грудня 2019 року, належить ОСОБА_6 , під керуванням ОСОБА_7 , та задньою правою боковою частиною автомобіля "MERCEDES-BENZ-1834",

д/н НОМЕР_1 , на смузі для руху автомобіля "SKODA-OCTAVIA COMBI",

д/н НОМЕР_3 .

Внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 09 травня 2024 року вказаний вирок щодо ОСОБА_4 скасував в частині цивільного позову та призначив у цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. В іншій частині вирок суду залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Засуджений у касаційній скарзі, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість, просить змінити оскаржені судові рішення, звільнивши його

від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.

Свої вимоги мотивує тим, що суди під час призначення йому покарання повною мірою не врахували його вік, те, що він раніше не судимий, повністю визнав свою провину, щиро розкаявся, активно сприяв слідству у розкритті злочину,

не намагався ухилитися від покарання, не мав реальної можливості відшкодувати завдану шкоду не тому, що не хотів, а тому що війна, під час якої він не мав можливості заробити такі гроші, які треба було надати потерпілому, крім того,

на його утриманні перебуває його сім`я та хвора матір; відсутність обтяжуючих покарання обставин, позицію прокурора, який пропонував застосувати до нього положення ст. 75 КК.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і правильність кваліфікації його дій

у касаційній скарзі засудженого не оспорюються.

Доводи засудженого щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість та можливості застосування до нього положень ст. 75 КК колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Відповідно положень ч. 1 ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження

за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин,

що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні

покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог закону України

про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу винного, який за місцем проживання характеризується позитивно, щиро розкаявся, сприяв розкриттю кримінального правопорушення, що суд визнав обставинами, які пом`якшують покарання, а також взяв до уваги відсутність обтяжуючих покарання обставин.

За таких обставин, беручи до уваги наслідки протиправних дій обвинуваченого, його поведінку після скоєння ДТП, який, не дивлячись на визнання своєї вини та розкаяння у скоєному ніяких дій по відшкодуванню потерпілому завданої ним шкоди не вчинив, суд дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого лише в умовах ізоляції його від суспільства та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки із застосуванням додаткової міри покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Саме таке покарання, на думку суду, буде достатнім для досягнення мети покарання і відповідатиме принципу пропорційності обмеження прав та легітимної мети покарання, який передбачений Конвенцією захисту прав людини і основоположних свобод.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 , у тому числі за апеляційною скаргою обвинуваченого, доводи якої є аналогічними доводам у його касаційній скарзі, ствердив про правильність прийнятого рішення

в частині призначеного покарання та обґрунтовано залишив вказаний вирок у цій частині без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що надані під час апеляційного розгляду стороною захисту довідка про складі сім`ї обвинуваченого ОСОБА_4 та наявність на його утриманні матері похилого віку не є визначальною обставиною для призначення судом виду та розміру покарання, а квитанція АТ "А-БАНК"

про перерахування потерпілому ОСОБА_7 10 000 грн в рахунок відшкодування шкоди свідчить про те, що обвинуваченим з часу скоєння ним кримінального правопорушення, що мало місце 01 грудня 2022 року, лише на стадії апеляційного розгляду стали вживатися заходи для часткового відшкодування шкоди, завданої потеплілому внаслідок ДТП. Водночас потерпіла сторона, як під час розгляду справи у суді першої, так і апеляційної інстанції наполягали на призначення обвинуваченому ОСОБА_4 реального покарання та погодилися з вироком місцевого суду.

Таким чином, як вказав суд в ухвалі, всупереч твердженням обвинуваченого, судом першої інстанції належним чином враховані усі наведені в апеляційній скарзі обставини, а тому призначене ОСОБА_4 покарання, яке наближене

до мінімальної санкції ч. 2 ст. 286 КК, є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

З наведеними висновками судів погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374,

419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Отже, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржених судових рішень внаслідок невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.

В касаційній скарзі засудженого не наведено переконливих доводів

на обґрунтування невиправданої суворості призначеного йому покарання та необхідності застосування до нього положень ст. 75 КК.

Також стосовно доводів засудженого суд зауважує, що позиція прокурора

у судовому засіданні щодо призначення покарання не є обов`язковою для суду,

і не має над обставинами, передбаченими ст. 65 КК, юридичної переваги.

Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону,

які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, касаційна скарга не містить.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 09 травня 2024 року щодо нього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3