Номер провадження: 11-кп/813/682/24
Справа № 493/923/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції (дистанційне судове провадження) між Одеським апеляційним судом та Балтським районним судом Одеської області апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 та представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 на вирок Балтського районного суду Одеської області від 16.08.2023 року в кримінальному провадженні №0000454 від 06.05.2023 року, щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньо спеціальною освітою, військовослужбовця призваного за загальною мобілізацією, який проходить службу на посаді старшого оператора 1 взводу 1 відділення 4 роти військової частини НОМЕР_1 , неодруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України та йому призначено покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді двох років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років.

До набрання вироком законної сили змінено відносно ОСОБА_9 запобіжний захід із застави на тримання під вартою.

Строк відбування покарання обчислено від дати набрання вироком законної сили та відповідно до ч.5 ст.72 КК України зараховано у строк відбування ним покарання період попереднього ув`язнення з 06 травня 2023 року до 10 травня 2023 року та з моменту його фактичного взяття під варту до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вироком суду вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 травня 2023 року, приблизно о 19 год. 20 хв, в світлий час доби в умовах необмеженої видимості ОСОБА_9 в порушення вимог п.2.9 а) Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, згідно якого водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем «BMW 316 І», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухаючись по смузі свого напрямку руху проїзної частини вул.Уварова в м.Балта Подільського району Одеської області з боку с.Білине Подільського району в напрямку центра м.Балта, на якій організовано двосторонній рух та проїзна частина має по одній смузі руху в обох напрямках, по сухому асфальтобетонному покриттю дороги, біля магазину «ГРІН», що розташований в АДРЕСА_2 , був неуважним, не обрав безпечну швидкість руху керованого автомобіля, не врахував дорожню обстановку, діючи з необережності у виді кримінальної протиправної самовпевненості та маючи об`єктивну і реальну можливість недопущення дорожньо-транспортної пригоди, не зменшив швидкість руху, заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації, не вжив, нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників руху, при відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру, втратив контроль над керуванням свого транспортного засобу, в результаті чого допустив неконтрольований виїзд керованого транспортного засобу за межі проїзної частини, не впоравшись із керуванням, здійснив з`їзд на лівий тротуар з подальшим перекиданням та здійснив наїзд автомобілем на нерухому перешкоду у вигляді дерева та на двох пішоходів, які рухалися по тротуару.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_12 отримала тяжкі тілесні ушкодження, а потерпіла ОСОБА_10 тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Суд першої інстанції дійшов висновку про винуватість ОСОБА_9 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що заподіяли потерпілим середньої тяжкості та тяжке тілесне ушкодження.

Не погоджуючись з вироком суду захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини обвинуваченого та кваліфікацію його дій, просить вирок змінити в частині призначеного покарання та замінити відповідно до ч.1 ст.58 КК України ОСОБА_9 покарання на службове обмеження строком на 2 (два) роки з відрахуванням на користь держави встановленого судом відсотку грошового забезпечення військовослужбовця.

Захисник, вказує, що застосування до ОСОБА_9 покарання із застосуванням положень ст.69 КК України є цілком обґрунтованим, однак вважає, що місцевий суд неправильно застосував закон, оскільки був вправі відповідно до ч.1 ст.58 КК України замінити призначене покарання у виді позбавлення волі на покарання у виді службового обмеження з відповідним утриманням. Захисник вважає, що зміна покарання на службове обмеження є максимально ефективним та виправданим застосуванням закону, є цілком обґрунтованим та забезпечить дотримання загальних засад призначення покарання, робить можливим в умовах воєнного стану захист професійним військовослужбовцем країни від збройної агресії Російської Федерації, виконання військовослужбовцем покладеного на нього бойового завдання на відміну від ізоляції від суспільства. Поведінка засудженого, зокрема послідовне повне визнання ним своєї провини на стадіях досудового розслідування та судового розгляду, активне сприяння розслідуванню вчиненого злочину шляхом надання послідовних свідчень та добросовісна процесуальна участь (поведінка) у слідчих та судових діях свідчить про глибоке усвідомлення засудженим вчиненого, Також захисник звертає увагу, що виключно позитивні характеристики за місцем проживання та служби засудженого та повне відшкодування збитків завданих потерпілій ОСОБА_12 та часткове відшкодування потерпілій ОСОБА_13 , активна участь з 2015 року в обороні країни, у т.ч, і в найгарячіших точках фронту - міста Бахмут та Соледар, наявність клопотання від командування військової частини та побратимів (27 бійців) про призначення Пишногубу В,В, покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, численні заохочення та відзнаки за місцем військової служби, а також наявність обставин, що пом`якшують покарання засудженого та відсутність обставин, що їх обтяжують, на переконання захисника, є підставою для зміни ОСОБА_9 покарання на службове обмеження.

Представником потерпілої ОСОБА_10 адвокатом ОСОБА_11 подано апеляційну скаргу, в якій останній також не заперечуючи доведеності винуватості ОСОБА_9 , а також правильності кваліфікації його дій, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції з огляду на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.

Представник потерпілої посилається на те, що 19 липня 2023 року судом незаконно постановлено ухвалу про залишення цивільного позову без розгляду, не зважаючи на те, що потерпілою не були порушені строки звернення з цивільним позовом до суду. Звертає увагу, що обвинувальний акт був призначений судом до розгляду на 19.07.2023 року, при цьому потерпіла 18 липня 2023 року звернулася з цивільним позовом до обвинуваченого ОСОБА_9 про відшкодування їй матеріальних збитків та моральної шкоди. Таким чином, порушення вимог ст.128 КПК під час звернення потерпілої з цивільним позовом не було, оскільки цивільний позов був заявлений до оголошення прокурором обвинувального акта, отже в розумінні ст.347 КПК до початку судового розгляду. Тому, на думку представника потерпілої ОСОБА_10 , ухвала суду від 19.07.2023 року про залишення цивільного позову без розгляду, позбавили потерпілу її права на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди (п.10 ч.1 ст.56 КПК України), оскільки пред`явлений цивільний позов не був розглянутий в порядку ст.129 КПК України.

Крім того, представник потерпілої вважає, що призначене ОСОБА_9 покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та його особі, а вказані судом обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Всі обставини, при яких ОСОБА_9 було скоєно кримінальне правопорушення, були відомі працівникам поліції відразу та були ними зафіксовані у відповідних процесуальних документах, і окрім тієї інформації, яку було отримано в ході проведених слідчих дій, обвинувачений не повідомив жодних інших відомостей. Визнання обвинуваченим вини та надання показань не можна розцінювати, як активне сприяння розкриттю злочину, оскільки останній був вимушений це робити під тиском неспростовних доказів його вини. Представник вважає, що добровільне часткове відшкодування завданого збитку не передбачено ст. 66 КК України, при цьому шкода потерпілій ОСОБА_10 частково відшкодована та обвинувачений не цікавився цією обставиною у потерпілої. Щире каяття обвинуваченого також не знайшло свого підтвердження в суді першої інстанції, оскільки в період досудового розслідування, останній жодного разу не намагався зустрітися з потерпілою ОСОБА_10 , навіть в той період, коли вона перебувала на стаціонарному лікуванні, а в суді не вибачився перед нею. Предсьавник також звертає увагу, що ОСОБА_9 раніше притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП, що не призвело до позитивних змін в його особистості, оскільки перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, не маючи права керувати транспортним засобом, він вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.286-1 КК України. За таких обставин, на думку представника потерпілої, при призначенні покарання ОСОБА_9 , суд безпідставно застосував положення ст. 69 КК України, що свідчить про м`якість призначеного покарання.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Апеляційний розгляд проведено за відсутності потерпілої ОСОБА_12 , яка будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду справи до судового засідання не з`явилась, проте надіслала заяву, просила змінити вирок та призначити обвинуваченому покарання не пов`язане з обмеженням, або позбавленням волі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації прав учасників судового провадження на доступ до правосуддя.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_14 , які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту та заперечували проти задоволення апеляційної скарги потерпілої сторони; потерпілу ОСОБА_10 та її представника - адвоката ОСОБА_11 , які підтримали свою апеляційну скаргу та просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги захисника; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, просив вирок залишити без змін; обговоривши доводи апеляційних скарг; перевіривши матеріали кримінального провадження; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги

Згідно з положеннями ст.2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави в ід кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура

Згідно вимог ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК Україн, за обстави, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, які судом досліджувались в обсязі, визначеному в порядку ч.3 ст.349 КПК. Ці обставини стороною захисту та потерпілою стороною не оспорюються, а тому вони не є предметом апеляційного розгляду, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорюються, колегією суддів не встановлено, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного ОСОБА_9 злочину, не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, переглядає вирок суду лише в межах апеляційних скарг.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про суворість призначеного обвинуваченому покарання та прохання змінити оскаржений вирок в частині призначеного покарання та призначити більш м`яке покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до ст.65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно з ч.1 ст.58 КК України покарання у виді службового обмеження застосовується до засуджених військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби, на строк від шести місяців до двох років у випадках, передбачених цим Кодексом, а також у випадках, коли суд, враховуючи обставини справи та особу засудженого, вважатиме за можливе замість обмеження волі чи позбавлення волі на строк не більше двох років призначити службове обмеження на той самий строк.

Колегія суддів звертає увагу, що санкція ч.2 ст.286-1 КК України передбачає відповідальність за вчинення кримінального правопорушення у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років, із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від п`яти до восьми років.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання та служби характеризується позитивно, є учасником бойових дій. При цьому, місцевий суд не встановив обставин, передбачених ст.67 КК України.

В свою чергу до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого суд першої інстанції відніс щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, добровільне часткове відшкодування завданого збитку.

Крім того, суд взяв до уваги досудову доповідь Подільського РВ №1 філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області, згідно якої виправлення ОСОБА_9 можливе без ізоляції від суспільства (а.с.73-75).

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості кримінального правопорушення. Зокрема колегія суддів враховує особу обвинуваченого, а саме, що він раніше не судимий, характеризується позитивно, є учасником бойових дій, проходить військову службу за мобілізацією в ЗСУ з 24.06.2022 року, що свідчить про можливість призначення йому основного покарання із застосуванням ст.69 КК України, а саме нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.2 ст.286-1 КК України, у виді двох років позбавлення волі, з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом.

Разом з тим апеляційний суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_9 більш м`якого виду покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

У даному кримінальному провадженні обвинувачений вчинив тяжкий злочин перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, не маючи права керування транспортними засобами та керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило заподіяння двом потерпілим, які перебували за межами проїзної частини дороги (на тротуарі), середньої тяжкості та тяжкого тілесних ушкоджень, тобто поставив під небезпеку життя та здоров`я цих осіб як і інших учасників дорожнього руху. За таких обставин, будь-яке інше покарання, ніж реальне позбавлення волі, не забезпечить виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Разом з тим, з урахуванням існування в даній справі декількох пом`якшуючих покарання обставин, колегія суддів не вбачає підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_9 більш суворого покарання, про що зазначається в апеляційній скарзі представник потерпілої.

Більш того, навіть у разі існування підстав для призначення більш суворого покарання, апеляційний суд позбавлений такої можливості, оскільки в апеляційній скарзі представника потерпілої не ставиться питання про скасування вироку в частині призначеного покарання з ухвалення в цій частині нового вироку судом апеляційної інстанції.

Стосовно доводів представника потерпілої про незаконність та необґрунтованість ухвали місцевого суду в даному провадженні від 19.07.2023 року про залишення без розгляду цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином, апеляційний суд зазначає таке.

З огляду на приписи ст.404 КПК та з урахуванням вимог апеляційної скарги представника потерпілої щодо скасування вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, зокрема відсутності апеляційної скарги на ухвалу місцевого суду від 19.07.2023 року, колегія суддів позбавлена можливості переглянути законність вказаної ухвали місцевого суду та прийняти рішення в цій частині.

Водночас колегія суддів звертає увагу потерпілої та її представника, що залишення місцевим судом цивільного позову потерпілої про відшкодування матеріальної та моральної шкоди без розгляду, не позбавляє їх права звернутися з таким позовом в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням вимог апеляційної скарги представника потерпілої ОСОБА_10 , встановлених апеляційним судом обставин даної справи, не наведенням потерпілою та її представником обставин, які в розумінні положень ст.ст.412, 415 КПК, слугують підставами для скасування вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги представника потерпілої.

Відповідно до ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Враховуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про необґрунтованість апеляційних скарг захисника ОСОБА_8 та представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 , в зв`язку з чим вважає за необхідне залишити їх без задоволення, а оскаржений вирок суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 та представника потерпілої ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Балтського районного суду Одеської області від 16.08.2023 року, яким ОСОБА_9 засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4