КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/4601/2024 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2024 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 10 червня 2024 року,

за участю:

власника майна ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 10 червня 2024 рокузадоволено клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 про арешт тимчасово вилученого майна - речового доказу у кримінальному провадженні № 0000100 від 14.02.2023 року, що вилучений старшим слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_9 02.06.2024 року в ході проведення особистого обшуку затриманої ОСОБА_6 , з метою забезпечення його збереження, а саме: мобільний телефон «Iphone Max».

Накладено арешт на тимчасово вилучене майно - речовий доказ у кримінальному провадженні № 0000100 від 14.02.2023 року, що вилучений старшим слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_9 02.06.2024 року в ході проведення особистого обшуку затриманої ОСОБА_6 з метою забезпечення його збереження, а саме: мобільний телефон «Iphone Max».

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 10 червня 2024 рокупро арешт вилученого під час особистого обшуку особи майна та повернути ОСОБА_6 належний їй мобільний телефон «Iphone Max».

На обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що слідчий суддя, постановляючи оскаржувану ухвалу, мотивував свої висновки тим, що вилучений мобільний телефон є об`єктом, який може зберегти на собі сліди кримінального правопорушення або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

При цьому, в ухвалі про арешт майна не доведено можливість використання мобільного телефону «Iphone Max», як доказу у кримінальному провадженні, та наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 кримінального правопорушення, за яке передбачено конфіскацію майна (ч. 2 ст. 173 КПК України).

Апелянт стверджує, що ні клопотання про арешт майна, ні додані до нього документи, не підтверджують причетність ОСОБА_6 до кримінального правопорушення, у ході розслідування якого було здійснено вилучення мобільного телефону «Iphone Max». Не досліджувалась причетність до кримінального правопорушення ОСОБА_6 і слідчим суддею, який виніс оскаржувану ухвалу.

Як вбачається із клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, прокурор описує схему протиправного набуття статусу «особа з інвалідністю» та перелік осіб, які приймали участь у цьому процесі. При цьому, прокурором не зазначено будь-якої інформації про роль ОСОБА_6 у даній схемі незаконного одержання коштів. З тексту клопотання про арешт тимчасово вилученого майна не вбачається належних та допустимих доказів того, що вилучений мобільний телефон належить до предметів, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення чи об`єктом кримінально протиправних дій, які набуті кримінально протиправним шляхом або отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення у процесі реалізації схеми протиправного набуття статусу «особа з інвалідністю», про яку зазначає слідчий. Тобто, вилучене майно не відповідає ознакам, встановленим ч.1 ст. 98 КПК України.

Зазначає, що оскаржувана ухвала також не містить інформації про роль ОСОБА_6 у «злочинній схемі» незаконного витребування коштів у фізичних осіб. З вищевказаного виходить, що слідчим суддею не було обґрунтовано можливість використання вилученого майна як доказу у кримінальному провадженні та наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність на виконання вимог ч. 2 ст. 173 КПК України.

На думку адвоката, сам лише факт визнання вилученого майна речовими доказами на підставі постанови слідчого від 02.06.2024 року не свідчить про їх належність до предмету, знаряддя вчинення кримінального правопорушення чи об`єкту кримінально протиправних дій, які набуті кримінально протиправним шляхом або отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Скаржник посилається і на те, що в оскаржуваній ухвалі відсутні доводи та аргументи з приводу того, що у вилученому мобільному телефоні містяться будь-які відомості, які мають доказове значення у кримінальному провадженні №0000100 від 14.02.2023 року.

При цьому зазначає, що додані до клопотання про арешт майна матеріали кримінального провадження, на основі яких приймалась оскаржувана ухвала, не містять жодних об`єктивних даних, що вилучений мобільний телефон ОСОБА_6 використовувався для виготовлення, пересилання та/або зберігання документації, пов`язаної з незаконною схемою набуття статусу «особа з інвалідністю». У клопотанні та доданих до нього матеріалах відсутня інформація про оголошення підозри ОСОБА_6 щодо її участі у вчиненні кримінальних правопорушень, за які передбачено покарання у вигляді конфіскації майна. Встановити роль ОСОБА_6 в описаній прокурором незаконній схемі протиправного набуття статусу «особа з інвалідністю» та можливої відповідності вилученого під час обшуку мобільного телефону ознакам речових доказів, встановленим ст. 98 КПК України, не можливо.

Скаржник зазначає, що ОСОБА_6 є адвокатом згідно витягу з Єдиного реєстру адвокатів України, тобто представляє інтереси великої кількості клієнтів, а тому відомості з її особистого телефону є частиною адвокатського досьє. Вилучення та подальший огляд відомостей на таких пристроях порушує гарантії адвокатської діяльності та є непропорційним втручанням переслідуваній легітимній меті.

Таким чином, слідчим суддею було накладено арешт на майно, яке містить адвокатську таємницю, і арешт якого перешкоджатиме використанню мобільного засобу зв`язку ОСОБА_6 для реалізації своїх обов`язків, як адвоката перед клієнтами.

Адвокат у апеляційній скарзі звертає увагу на нерозумність та неспіврозмірність обмеження права ОСОБА_6 в користуванні вилученим мобільним телефоном завданням кримінального провадження, а також на наслідки арешту майна для ОСОБА_6 відповідно до вимог ч. 2 ст. 173 КПК України. Так, внаслідок вилучення мобільного телефону, вона позбавлена права повною мірою здійснювати свою адвокатську діяльність, оскільки у мобільному телефоні міститься інформація, що є предметом її адвокатської діяльності.

Крім того, адвокат у скарзі зазначає, що долучені до клопотання протоколи допитів ні прямо, ні опосередковано не підтверджують існування чи відсутність обставин, що описані прокурором у клопотанні про накладення арешту на мобільний телефон ОСОБА_6 , а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

На думку скаржника, слідчий суддя не проаналізував достатність наданих прокурором до клопотання про арешт доказів для накладення арешту на майно.

В судове засідання прокурор не з`явився, про дату, час та місце судового засідання його повідомлено у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності прокурора, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника власника майна ОСОБА_7 та власника майна ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити в повному обсязі, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, слідчим управлінням Головного управління Національної поліції у м. Києві, за процесуального керівництва Київської міської прокуратури, здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0000100 від 14.02.2023 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 4 ст. 191, ч. 4 ст. 27 ч. 3 ст. 369, ч. 3 ст. 332 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що посадові особи ДУ «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» організували протиправний механізм безпідставного отримання особою статусу «особа з інвалідністю» за професійним захворюванням у сфері гірничої промисловості.

Так, посадові особи ДУ «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» налагодили механізм отримання грошових коштів від даної категорії осіб, використовуючи при цьому лікарів ДУ «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України», КНП «Соснівська міська лікарня», КНП «Покровська міська лікарня» Покровської міської ради та «посередників» Донецької та Львівської області, які підшукують та скеровують на проходження лікарсько-експертної комісії осіб, які мають ознаки професійного захворювання для отримання статусу «особа з інвалідністю».

Встановлено, що протиправний механізм набуття особою статусу «особа з інвалідністю» за професійною діяльністю у сфері гірничої промисловості складається з наступних етапів. Підготовка документів, необхідних для направлення особи з професійними захворюваннями до ДУ «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України» з метою підтвердження наявності в особи захворювань, набутих у зв`язку із виконанням шкідливих робіт на підприємстві. В подальшому проходження особою амбулаторного або стаціонарного обстеження в ДУ «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва НАМН України», під час якого лікарсько-експертна комісія підтверджує наявність в особи хронічних захворювань. В свою чергу, посередники завчасно повідомляють посадових осіб ДУ «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва НАМН України» дані особи та діагнози, які необхідно підтвердити.

Після цього, лікарсько-експертна комісія надає висновок хронічного професійного захворювання, що є підставою для направлення особи на проходження МСЕК. Вказана послуга коштує 1 000 - 1 500 доларів.

У ході досудового розслідування встановлено, що організаторами та учасниками вказаного злочину є посадові особи з числа керівництва ДУ « Інститут медицини праці імені Ю.І. Кундієва Національної академії медичних наук України », лікарі КНП «Соснівська міська лікарня Червоноградської міської ради, лікарі КНП «Покровська міська лікарня» Покровської міської ради та підконтрольні їм особи «посередники» з Львівської та Донецької областей, які причетні до функціонування протиправного механізму.

02.06.2024 року слідчим СУ ГУНП у м. Києві ОСОБА_9 затримано ОСОБА_6 , у порядку ст. 208 КПК України та проведено особистий обшук останньої. В ході особистого обшуку у ОСОБА_6 вилучено мобільний телефон «Iphone Max».

02.06.2024 року вищевказаний виявлений та вилучений мобільний телефон визнаний речовим доказом у рамках кримінального провадження, про що винесено відповідну постанову.

03.06.2024 року до Голосіївського районного суду м. Києва надійшло клопотанняпрокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 про арешт тимчасово вилученого майна - речового доказу у кримінальному провадженні № 0000100 від 14.02.2023 року, що вилучений старшим слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_9 02.06.2024 року в ході проведення особистого обшуку затриманої ОСОБА_6 , з метою забезпечення його збереження, а саме: мобільний телефон «Iphone Max».

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 10 червня 2024 рокузадоволено клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 про арешт тимчасово вилученого майна - речового доказу у кримінальному провадженні № 0000100 від 14.02.2023 року, що вилучений старшим слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_9 02.06.2024 року в ході проведення особистого обшуку затриманої ОСОБА_6 , з метою забезпечення його збереження, а саме: мобільний телефон «Iphone Max».

Накладено арешт на тимчасово вилучене майно - речовий доказ у кримінальному провадженні № 0000100 від 14.02.2023 року, що вилучений старшим слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_9 02.06.2024 року в ході проведення особистого обшуку затриманої ОСОБА_6 , з метою забезпечення його збереження, а саме: мобільний телефон «Iphone Max».

Задовольняючи дане клопотання, подане в межах кримінального провадження № 0000100 від 14.02.2023 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 4 ст. 191, ч. 4 ст. 27 ч. 3 ст. 369, ч. 3 ст. 332 КК України, слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою збереження речового доказу та запобігання його приховуванню, пошкодженню, знищенню, перетворенню, відчуженню.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено у встановленому цим КПК порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

На переконання колегії суддів, задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя прийшов до обгрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на мобільний телефон «Iphone Max», оскільки вказане майно (мобільний телефон «Iphone Max») в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України та визнаний речовим доказом у даному кримінальному провадженні постановою слідчого від 02.06.2024 року.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні слідчого правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводам представника, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Беззаперечних доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

При цьому, незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Що стосується доводів апелянта про те, що в ухвалі про арешт майна не доведено можливість використання мобільного телефону «Iphone Max», як доказу у кримінальному провадженні, та наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 кримінального правопорушення, за яке передбачено конфіскацію майна, то такі доводи є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Так, дослідивши доводи клопотання прокурора та матеріали провадження, колегія суддів вважає, що встановлені у даному кримінальному провадженні фактичні обставини кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 4 ст. 191, ч. 4 ст. 27 ч. 3 ст. 369, ч. 3 ст. 332 КК України, за якими здійснюється досудове розслідування, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку про те, що вилучений мобільний телефон «Iphone Max», відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, оскільки вказане майно є матеріальним об`єктом, яке могло зберегти на собі сліди або містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, та мають значення для кримінального провадження, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту, як речового доказу, з метою збереження.

При цьому, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження, при вирішенні питання щодо арешту майна, з підстав визначених ст. 170 КПК України, потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження та збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Що стосується доводів апелянта про відсутність в матеріалах справи доказів того, що ОСОБА_6 є підозрюваною у кримінальному провадженні, ця обставина у даному випадку не є підставою для відмови у задоволенні клопотання, оскільки з огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Слід зауважити і на тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000100 триває, а органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Отже, сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Відносно доводів скарги про те, що телефон, на який накладено арешт, містить адвокатську таємницю, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що на підтвердження цих доводів скаржником не надано будь-яких доказів, а отже такі доводи не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Не спростовують висновків суду і доводи апеляційної скарги про нерозумність та неспівмірність обмеження права ОСОБА_6 в користуванні мобільним телефоном завданням кримінального провадження, оскільки на переконання колегії суддів, слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту на майно, дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співмірним завданням кримінального провадження, з огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження, з огляду на те, що на час прийняття рішення вони вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту на вищезазначене майно.

Інші доводи апеляційної скарги, з урахуванням наведеного, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не встановлено.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

постановила:

Ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 10 червня 2024 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4