Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/635/24 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 121 (101) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2024 року. м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому дистанційно в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0000005 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Городищенського районного суду Черкаської області від 25.11.2019, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, має загальну повну середню освіту, пенсіонера, раніше не судимого, проживав за адресом: АДРЕСА_1 ,

визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8

В С Т А Н О В И Л А:

В зміненій апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду першої інстанції через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, визнати наявність в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, а кримінальне провадження закрити на підставі п.5 ч.1 ст.284 КПК України.

Обґрунтовуючи змінені апеляційні вимоги зазначив, що судом першої інстанції допущені невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження в частині виправдання обвинуваченого вважає, що вимоги закону повною мірою не дотримані, а висновки є передчасними та не ґрунтуються на нормах кримінального права та кримінально процесуального закону. Вважає, що у вироку суд надав невірну оцінку показанням самого обвинуваченого ОСОБА_6 , досліджені в судовому засіданні докази свідчать про вчинення злочину саме обвинуваченим. Не надано оцінку доводам прокурора про невідповідність показань обвинуваченого, показанням наданим в судовому засіданні експертом. Посилається на те, що судом допущено при постановленні вироку істотних суперечностей. Крім того при постановлені вироку суд проігнорував правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019, у відповідності до яких, закриття судом кримінального провадження (виправдання особи) у тих випадках, коли існують підстави для перекваліфікації дій обвинуваченого судом, не виправдовує легітимних очікувань особи, яка зазнала шкоди і не узгоджується із завданням кримінального судочинства. Просить, повторно дослідивши матеріали кримінального провадження, та допитати свідків перелік яких наведений в прохальній частині апеляційної скарги.

Органом досудового слідства ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2ст.121 КК України, тобто в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, що спричинило смерть потерпілого, а саме в тому, що 03.01.2016 р. приблизно о 18 год. 00 хв. він, перебуваючи за місцем свого проживання за адресом АДРЕСА_1 , під час конфлікту з ОСОБА_9 , який раптово виник на ґрунті особистих неприязних стосунків, з метою позбавлення життя останньої, діючи умисно та цілеспрямовано, з метою нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , взяв зі столу кухонний ніж та, тримаючи його в лівій руці, наніс останній сліпу проникаючу рану передньої стінки живота справа із ушкодженням печінки, стінки шлунку (без проникнення у його порожнину) і підшлункової залози із крововиливами у м`які по ходу раньового каналу, яка отяготилася перитонітом (запаленням тканин черевної порожнини) та інтоксикацією організму та відповідно до висновку експерта № 05-6-02/009 смерть ОСОБА_9 настала 5.01.2016 р. від поранення передньої стінки живота справа із ушкодженням печінки, стінки шлунку (без проникнення у його порожнину) і підшлункової залози, яке отяготилося перитонітом (запаленням тканин черевної порожнини) та інтоксикацією організму, вказані тілесні ушкодження належать до категорії тяжких.

Суд першої інстанції, при постановленні виправдувального вироку встановив, що ОСОБА_6 оборонявся від нападу ОСОБА_9 у власному житлі, куди остання проникла поза волею власника. При цьому, дії ОСОБА_9 могли об`єктивно сприйматися обвинуваченим як загроза власному життю чи здоров`ю, та саме під час оборони він і спричинив їй тілесні ушкодження. А тому в діях обвинуваченого ОСОБА_6 відсутній склад кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

Суд першої інстанції дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст.92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення, не знайшов підстав для застосування в даній справі норми ч.3 ст.337 КПК України щодо права вийти за межі висунутого обвинувачення в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, оскільки встановлення в діях ОСОБА_6 складу іншого кримінального правопорушення (злочину), потребує проведення досудового розслідування.

Заслухавши доповідача, в дебатах прокурора, який підтримав змінену апеляційну скаргу, захисника ОСОБА_8 в інтересах виправданого ОСОБА_6 , який просив апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок суду без зміни, а кримінальне провадження закрити у зв`язку зі смертю ОСОБА_6 , перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.09.2023 справа №710/466/16-к (провадження №51-6068кмо21), після встановлення під час апеляційного розгляду факту смерті обвинуваченого, щодо якого ухвалено виправдувальний вирок, суд апеляційної інстанції зобов`язаний виконати вимоги статей 370, 404, 419 КПК України, забезпечити участь захисника, продовжити апеляційний розгляд, надати мотивовані відповіді на доводи апеляційних скарг та постановити ухвалу, передбачену одним із пунктів 1,2, 5 або 6 ст.407 КПК України з урахуванням вимог статей 284,417 КПК України.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України та загальної засади змагальності кримінального провадження, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом цієї норми в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі, і поданих у судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладений на слідчого та прокурора.

В ч. 1 ст. 94 КПК України зазначено, що суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги, а доводи апеляційної скарги прокурора не спростовують висновку місцевого суду.

Згідно ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до вимог ст. 62 Конституції України, виходячи з презумпції невинуватості, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини обвинувачених, суд відносить і тлумачить на їх користь.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на необхідність дотримуватися принципу юридичної визначеності, який є одним із фундаментальних аспектів верховенства права і передбачає повагу до принципу «res judicata» - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду тільки тому, що вона має на меті домогтися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою касацію, а сама можливість існування двох думок на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть бути лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України»).

Під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції було створено необхідні умови для реалізації сторонами принципів змагальності й диспозитивності, закріплених у статтях 22 та 26 КПК України. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні й доведеності їх переконливості перед судом.

З оскаржуваного вироку вбачається, що суд першої інстанції при розгляді справи щодо ОСОБА_6 дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення у справі, повно і всебічно дослідив докази, надані сторонами та дав їм належну оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності й достатності для прийняття відповідного процесуального рішення відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Органом досудового розслідування, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, тобто в нанесені умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілої.

Водночас, зі змісту досліджених судом першої інстанції доказів встановлено, що у судовому засіданні ОСОБА_6 свою вину у вчиненні злочину відповідно до пред`явленого йому обвинувачення не визнав та показав, що він дійсно проживав з потерпілою з 2010 року у його будинку. За весь період спільного проживання вони постійно сварилися, виникали бійки, а причиною цього, була схильність ОСОБА_9 до вживання спиртних напоїв. 05.01.2016 близько 18 год. 00 хв., остання прийшла до додому п`яна, він відчинив двері та стоячи на порозі сказав їй, що не пустить до помешкання. Вона, в свою чергу, схватила його за светр та звалила на підлогу, сіла зверху йому на живіт та стала його душити, однак він вирвався та вскочив до веранди будинку. Вона схватила монтіровку, зайшла до будинку та хотіла побити телевізор, він її попросив не робити цього. Перед нею стояв стілець, а на ньому обігрівач, Тамара кинула його так, що обігрівач висмикнувся з розетки, ОСОБА_9 намагалася його вдарити монтіровкою, стала кричати що уб`є. ОСОБА_6 у цей час стояв за спинкою стільця та закрився рукою, щоб не попало по голові, при цьому удар прийшовся по пальцях руки та їх пошкодив. Поряд стояв стіл, на ньому лежав кухонний ніж, він схватив його у руку, однак спинка стільця не давала йому підійти близько до ОСОБА_9 , він витягнув вперед руку і встиг вштрикнути ніж, який зайшов у тіло близько на 8 мм., а вона зачепилася за стілець і сама на нього наштрикнулася повністю, далі вскочила та побігла на вулицю. Через п`ять хвилин він почув, що вона кричить, що у неї іде кров, він вийшов на двір, завів її до будинку, поклав на ліжко та став обробляти рану одеколоном, заклеїв пластиром. Дві доби вони із будинку не виходили, він обробляв їй рану, міняв пов`язки, просив її викликати швидку допомогу, однак вона відмовлялася. Через дві доби ОСОБА_9 о 10 год. ранку пішла з будинку і не повернулася.

Також судом першої інстанції були допитані свідки, експерт, дослідженні письмові докази у даному кримінальному провадженні, на які сторона обвинувачення послалась в якості доказів вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому діяння.

Ключовими доказами сторони обвинувачення, на якому ґрунтувалося обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, є показання в судовому засіданні свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 . ОСОБА_18 .

Між тим, жоден із допитаних свідків сторони обвинувачення не повідомив суду будь-яких фактичних даних, які би встановлювали наявність фактів та обставин, що мають значення для цього кримінального провадження, так як особисто їм не було відомо про події, що відбулися 03.01.2016.

Слід відмітити, що суд першої інстанції дав оцінку всім доказам у справі та зазначив, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Також, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ретельно проаналізував проведені по справі судово-медичні експертизи і в сукупності з іншими доказами дав їм оцінку з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення відповідного процесуального рішення, та безпосередньо допитав в судовому засіданні судово-медичного експерта ОСОБА_19 , який проводив судово-медичну експертизу ОСОБА_9 , висновок цього експерта є повним, із наведенням відповідних мотивів та не викликає сумнівів у розумінні його змісту, також повними та логічними є його пояснення, надані в суді першої інстанції, тому доводи апелянта про те, що суд безпідставно при прийнятті рішення взяв до уваги покази експерта в суді, колегія суддів вважає не обґрунтованими, які базуються на суб`єктивному аналізі апелянтом матеріалів провадження і які спростовуються мотивованими висновками місцевого суду щодо оцінки кожного з досліджених доказів.

Більш того, у ході розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, з метою перевірки показів обвинуваченого щодо обставин отримання ОСОБА_9 тілесних ушкоджень та, у зв`язку із зазначенням у висновку експерта № 05-6-01/073 від 10.03.2016 про неможливість достовірно стверджувати про триманні останньою тілесні ушкодження, оскільки в протоколі проведення слідчого експерименту від 24.02.2016 за участю ОСОБА_6 не конкретизовано дій (механізм) потерпілої під час отримання нею удару ножем в живіт, за ухвалою суду, 24.04.2017 було проведено слідчий експеримент із застосуванням відеозапису та із залученням експерта, в ході проведення якого, ОСОБА_6 показав механізм нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 .

За наслідками, було призначено та проведено додаткову судову медичну експертизу (висновок експерта № 05-6-01/242 від 15.07.2017), за якою не виключено, що тілесне ушкодження ОСОБА_9 , яке зазначено в підпункті «А» пункту 2-5 Підсумкової частини Висновку експерта № 05-6-02/009 від 26.02.2016, могло виникнули за тим механізмом його спричинення, який гр. ОСОБА_6 вказав під час проведення за його участю слідчого експерименту 24.04.2017. Направлення руху клинка ножа в руці ОСОБА_6 співпадає із направленням раньового каналу у тілі ОСОБА_9 . Після спотикання ОСОБА_9 через перевернутий стілець, вона, не тримаючись ні за які предмети своїми руками, переміщається своїм тулубом назустріч руху клинка ножа, що знаходився у руці ОСОБА_6 , при цьому, давлячи своєю вагою на ніж, але рука ОСОБА_20 із ножем не робить руху назад від тулуба ОСОБА_9 , тобто, при цьому, його рукою робилася протидія вазі ОСОБА_9 , а також робилася протидія щільності тканин тіла ОСОБА_9 , через які проходив (розрізав) клинок ножа.

При цьому, місцевий суд врахував і свідчення свідка ОСОБА_16 про те, що ОСОБА_9 була значно більшою та сильнішою за ОСОБА_6 .

Отже, суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуваний вирок, прийшов до висновку, що ОСОБА_6 оборонявся від нападу потерпілої ОСОБА_9 у власному житлі, куди остання проникла поза волею власника. При цьому, дії ОСОБА_9 могли об`єктивно сприйматися обвинуваченим як загроза власному життю чи здоров`ю, та саме під час оборони він і спричинив їй тілесні ушкодження. А тому вважав, що в діях обвинуваченого ОСОБА_6 відсутній склад кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

В той же час, місцевий суд не вбачав підстав для застосування в даній справі норми ч. 3 ст. 337 КПК України щодо права вийти за межі висунутого обвинувачення в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, оскільки встановлення в діях ОСОБА_6 складу іншого кримінального правопорушення (злочину), потребує проведення досудового розслідування.

Місцевим судом враховано, що обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що доводи прокурора викладені в апеляційній скарзі правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, а доводи прокурора про те, що суд першої інстанції, виправдовуючи ОСОБА_6 , взяв до уваги лише покази обвинуваченого є не обґрунтованими.

Щодо клопотання прокурора про повторне дослідження апеляційним судом доказів у справі, колегія суддів наголошує, що відповідно до вимог ч.3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження, суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду.

Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України. Такий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 10.02.2021 у справі №127/14811/17.

За змістом норми ч.3 ст. 404 КПК України учасник судового провадження має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження доказів апеляційним судом, а й обґрунтувати заявлене клопотання з посиланням на обставини, передбачені ч.3 ст. 404 КПК України, а й навести, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями чи взагалі не досліджені.

Виходячи з тлумачення вказаної норми процесуального закону, сам по собі факт незгоди сторони із рішенням суду першої інстанції та подачі на нього апеляційної скарги із вимогою про його скасування, не зобов`язує суд апеляційної інстанції повторно здійснювати дослідження доказів у повному обсязі, оскільки це є порушенням принципу інстанційності судової системи і зумовить порушення розумних строків апеляційного розгляду.

Колегія суддів констатує, що суд першої інстанції згідно ст. 94 КПК України проаналізував всі надані прокурором докази з дотриманням принципів всебічності, повноти, достатності та взаємозв`язку і цілком аргументовано відмітив про відсутність в діях ОСОБА_6 , складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України.

Апеляційна інстанція акцентує увагу, що за вимогами ч.3 ст.373 КПК України обвинувальний вирок ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, і не може ґрунтуватись на припущеннях.

Апеляційною інстанцією не вставлено неповноти судового розгляду, оскільки місцевий суд при розгляді даного провадження детально перевірив усі надані на дослідження суду докази та вказав обґрунтовані мотиви власних висновків.

Під час апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що розгляд справи проведено судом першої інстанції відповідно до вимог кримінального процесуального закону. Вирок суду відповідає положенням ст. 374 КПК України.

Поряд з цим, колегія суддів вважає за необхідне також зазначити, що коли ставиться питання про скасування виправдувального вироку, це є погіршенням становища особи.

Відповідно до вимог п.3 ч.2 ст.412 КПК України судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутності обвинуваченого.

Згідно з матеріалами кримінального провадження було встановлено, що виправданий помер, про що свідчить копія витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, у відповідності до якого ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер 19 вересня 2021 року (т.3 а.п.110-113).

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що у даному випадку оскарження ухваленого судом першої інстанції вироку, якщо виправданий помер до закінчення апеляційного перегляду й подальше провадження здійснюється не з метою реабілітації померлого, то розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції є неможливим, оскільки тягне за собою значну кількість порушень КПК України.

Зазначене повністю узгоджується з практикою Касаційного кримінального суду Верховного Суду, зокрема, постановами від 03.03.2020 року у справі № 264/6533/17, від 09.03.2021 року у справі № 761/33490/14-к, від 08.11.2021 року у справі № 761/36227/17, щодо правомірності закриття кримінального провадження без скасування виправдувального вироку, та невідповідності вимогам КПК України рішення про скасування виправдувального вироку щодо померлої особи ( постанова ККС ВС від 30.08.2022 року у справі № 710/466/16-к).

Апелянт у своїй скарзі ставить вимогу про скасування виправдувального вироку щодо померлого виправданого і вважає, що шляхом проведення судового слідства на виконання вимог ч.3 ст. 404 КПК України, апеляційний суд повинен дати мотивовані відповіді на доводи апеляційної скарги щодо встановлення наявності в діях обвинуваченого складу злочину, а кримінальне провадження закрити на підставі п.5 ч.1 ст.284 КПК України.

Однак, колегія суддів вважає, що у разі продовження провадження, то неможливим буде дотримання низки загальних засад кримінального провадження, таких, як доступ до правосуддя, обов`язковість виклику в судове засідання, (враховуючи вимоги ст. 401 КПК України) з огляду на порушення в апеляційній скарзі питання про погіршення становища, право на захист, змагальність сторін, безпосередність дослідження доказів та інші.

З огляду на практику Верховного Суду це вважається істотним порушенням вимог КПК України і є підставою для скасування судового рішення.

Колегія суддів зазначає, що присутність захисника в судовому засіданні є лише однією зі складових права на захист, яка не заміняє і не може підмінити собою решту прав, які нероздільно пов`язані з особою підозрюваного, обвинуваченого, виправданого або засудженого.

Основоположна норма кримінального права про те, що кримінальна відповідальність не зберігається щодо померлої особи, яка обвинувачувалася у вчиненні злочинного діяння, є гарантією презумпції невинуватості, закріпленої у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно, якщо особа не була піддана суду і була визнана винною посмертно, норми статті 6 Конвенції про захист прав людини будуть порушені.

Більш того, встановлення апеляційним судом факту наявності в діях ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, як про то просить в апеляційні скарзі прокурор, чинним КПК України не передбачено.

В той же, час колегія суддів не погоджується і з вимогами прокурора про скасування виправдувального вироку та закриття кримінального провадження на підставі п.5 ч.1 ст.284 КПК України.

Так, відповідно до ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Виправдувальний вирок, виходячи із положення статті 417 КПК України, у зв`язку зі смертю особи, яку виправдали, скасуванню не підлягає.

Згідно викладеного у постанові від 16.01.2019 року об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, закриття кримінального провадження у зв`язку зі смертю особи, щодо якої здійснюється це провадження, крім випадків, коли воно є необхідним для реабілітації померлого, по суті означає припинення процесуальної діяльності щодо встановлення винуватості у вчиненні злочину та відмови держави від притягнення її до кримінальної відповідальності й призначення такій особі покарання. Тобто, закриття кримінального провадження на стадії апеляційного провадження означає припинення подальшої апеляційної процедури.

При цьому, в окремій думці суддів Верховного Суду на постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.09.2023 зазначено, що для дотримання прав особи, щодо якої винесено виправдувальний вирок і яка на момент апеляційного розгляду померла, та не допущення істотного порушення вимог КПК України, необхідно в таких випадках закривати апеляційне, а не кримінальне провадження.

В той же час, колегія суддів враховує і правову позицію, викладену в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.09.2023 у даному кримінальному проваджені, повно та всебічно перевірила доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, з урахуванням особливостей вказаного кримінального провадження та з дотриманням вимог ст.284, 416,417,419 КПК України.

Тому, на підставі викладеного, беручи до уваги те, що у цьому кримінальному провадженні суд першої інстанції ухвалив виправдувальний вирок, і такий вирок, згідно із ст.417 КПК України не може бути скасований у зв`язку зі смертю особи, яку виправдали, то колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення, а вирок Городищенського районного суду Черкаської області від 25 листопада 2019 року без зміни.

Керуючись, ч.2 ст.376, 284, 405, 407, 417, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Змінену апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Городищенського районного суду Черкаської області від 25 листопада 2019 року щодо ОСОБА_6 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: