ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 678/1508/23

Провадження № 11-кп/4820/462/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , прокурора Летичівської окружної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Летичівського районного суду Хмельницької області від 15 травня 2024 року, яким ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниця, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 КК України, та

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Летичівського районного суду Хмельницької області від 15 травня 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано йому у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 10 серпня 2023 року по день набрання вироком законної, з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили, але не більше ніж на 60 днів (до 13 липня 2024 року включно) ухвалено залишити ОСОБА_6 обраний раніше запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Відповідно до вироку суду,10 серпня 2023 року близько 14 год. між ОСОБА_6 , який на законних підставах перебував у житловому будинку АДРЕСА_2 під час спільного розпивання спиртних напоїв, на ґрунті раптових особистих неприязних відносин, виник конфлікт, в ході якого у ОСОБА_6 виник умисел на спричинення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень.

В подальшому, ОСОБА_6 того ж дня, близько 14 год. 10 хв., реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у житловому будинку АДРЕСА_2 , маючи на меті спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи протиправний та суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки і свідомо бажаючи настання таких наслідків, діючи умисно та усвідомлено, взяв із столу ніж, та правою рукою наніс один проникаючий удар ножем в область черевної порожнини ОСОБА_9 , спричинивши останній тяжкі тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного (ножового) ушкодження живота з ушкодженнями внутрішніх органів, тонкої кишки та брижі, внутрішньочеревинної кровотечі травматичного, геморагічного шоку (станом на 10 серпня 2023 року відповідно до розрахунку шокового індексу Альговера, який визначається за формулою PS/АТ, де PS - пульс або частота серцевих скорочень, AT - артеріальний тиск (систолічний) 90 / 88 = 1,02, що дорівнює 20-25% крововтрати (1,0 л), за критеріями Marino - це дефіцит об`єму циркулюючої крові II ступеня, який є наслідком проникаючого колото-різаного ушкодження живота) які мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечні для життя, після чого покинув місце події.

Своїми умисними діями, які виразилися в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, тобто умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 подали спільну апеляційну скаргу, в якій, просять вирок Летичівського районного суду Хмельницької області від 15 травня 2024 року змінити, пом`якшити призначене ОСОБА_6 покарання, звільнивши останнього від його відбування на підставі ст. 75 КК України з випробуванням, встановивши іспитовий строк та поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

На думку апелянтів, вирок суду в частині призначеного покарання є необґрунтованим з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Звертають увагу, що ОСОБА_6 вчинив тяжкий злочин, є раніше не судимою особою, за місцем проживання характеризується позитивно, працював неофіційно, розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриття злочину. Потерпіла пробачила йому та просила призначити йому покарання не пов`язане із позбавленням волі. Крім того, мати обвинуваченого є пенсіонеркою, має вади здоров`я, у зв`язку із чим потребує стороннього догляду.

Прокурор в апеляційній скарзі, не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 , просить оскаржуваний вирок скасувати у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України у виді 6 років позбавлення волі, виключивши із вироку посилання на наявність обставини, що пом`якшує йому покарання щире каяття. В решті вирок залишити без змін.

Зазначає, що місцевий суд безпідставно визнав щире каяття обставиною, що пом`якшує ОСОБА_6 покарання, оскільки обвинувачений вину у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України не визнав, вказавши що тілесні ушкодження потерпілій наніс випадково, а також повідомив суду неправдиві дані про місце скоєння злочину.

Окрім того, при призначені покарання ОСОБА_6 місцевим судом не повній мірі враховано тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, його наслідки та особу обвинуваченого.

Так, ОСОБА_6 вчинив злочин проти життя та здоров`я особи, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, спричинив потерпілій тяжке тілесне ушкодження, що є небезпечним для життя в момент заподіяння. Після скоєння кримінального правопорушення обвинувачений не надав допомоги потерпілій, втік з місця події та викинув знаряддя вчинення кримінального правопорушення з метою його приховання.

Крім того, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 121 КК України у стані алкогольного сп`яніння, що є обставиною, яка обтяжує покарання.

Також є суперечливими висновки місцевого суду, викладені у вироку, щодо характеристик обвинуваченого. Так, у п. 38 мотивувальної частини вироку суд вказує, що ОСОБА_6 за місце проживання характеризується позитивно, скарг на нього не надходило, натомість у абз. 2 п. 38 зазначено, що згідно довідки-характеристики Летичівської селищної ради останній характеризується негативно веде антисоціальний спосіб життя , неодноразово надходили скарги від жителів с. Ялинівка.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 підтримали доводи спільної апеляційної скарги, просили їх задовольнити у повному обсязі та звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням, посилаючись на наявність обставин, які пом`якшують покарання, відповідно до статті 66 КК України, а саме: щире каяття та активне сприяння розслідуванню злочину. Апеляційну скаргу прокурора не визнали, та просили відмовити у її задоволенні.

Прокурор підтримав подану апеляційну скаргу, просив призначити ОСОБА_6 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України у виді 6 років позбавлення волі, виключивши із вироку посилання на наявність обставини, що пом`якшує йому покарання щире каяття. В решті вирок залишити без змін. Апеляційну скаргу обвинуваченого та його захисника не визнав, просив відмовити у її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, думку прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга сторони захисту не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Мотиви суду

Відповідно до частини 1 статті 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину, дав належну юридичну оцінку його діям і у відповідності з вимогами норм Кримінального кодексу України правильно кваліфікував його дії за частиною 1 статті 121 КК України, а саме як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Такий висновок суду підтверджується сукупністю узгоджених між собою належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом з достатньою повнотою, яким була надана належна правова оцінка.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за частиною 1 статті 121 КК України, ніким із учасників судового провадження не оспорюються, а тому, відповідно до положень частини 1 статті 404 КПК України, фактичні обставини вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, доведеність його вини й кваліфікація злочинних дій в апеляційному порядку не перевіряються.

В спільній апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник адвокат ОСОБА_7 оскаржують рішення суду в частині призначеного покарання, оскільки вважають його занадто суворим, таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просять змінити вирок суду першої інстанції і призначити покарання з застосуванням вимог статті 75 КК України.

Колегія суддів не може погодитися з вказаними апеляційними доводами.

Згідно зі статтею 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до положень статті 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі статтею 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у розумінні статті 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК України надається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті статті 414 КПК України слід розуміти сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент ухвалення такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання, з огляду на мету та засади його призначення.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної або касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відтак, на переконання колегії суддів, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції керувався положеннями статей 50, 65-67 КК України, роз`ясненнями, що містяться у п.1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, з наступними змінами, та належним чином врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким (відповідно до статті 12 КК України), фактичні обставини справи, дані про особу ОСОБА_6 , його вік, відомості про стан здоров`я, оцінку яким надано у висновках судово-психіатричного експерта №574 від 23 серпня 2023 року і №682 від 13 жовтня 2023 року, що не одружений і не працює офіційно, визнавши обставиною, яка пом`якшує покарання щире каяття, обставиною, яка обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, що обвинувачений в силу ст. 89 КК України не судимий, позитивну характеристику з місця проживання у м. Вінниця та негативну характеристику з місця проживання у АДРЕСА_2 , позицію потерпілої, яка висловлена у поданих суду заявах і у судовому засіданні, і таким чином дійшов висновку про відсутність підстав для застосування щодо обвинуваченого вимог статей 69 та 75 КК України, зазначивши, що виправлення обвинуваченого можливе лише шляхом призначення покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції частини 1 статті 121 КК України.

Також судом першої інстанції врахована і думка потерпілої, яка у судових засіданнях мала суперечливу позицію щодо призначення або не призначення реальної міри покарання обвинуваченому, при продовженні терміну дії запобіжного заходу вважала, що обвинуваченого ОСОБА_6 не слід утримувати під вартою, водночас після нанесення їй удару ножем у живіт вона його боїться, оскільки він коли вживає спиртні напої, стає не контрольованим і не розуміє, що він робить.

Враховуючи обставини скоєння злочину, колегія суддів не має сумнівів у тому, що визначена ОСОБА_6 форма відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства є співмірною з вчиненим ним злочинним діянням, а також є справедливим і виваженим заходом примусу, що забезпечить виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, тоді як звільнення від відбування покарання з випробуванням не сприятиме виправленню обвинуваченого, а також може створити у обвинуваченого та інших осіб схильність до вчинення аналогічних злочинів, хибне уявлення про безкарність за вчинення злочинів, і не буде запобігати вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог частини 1 статті 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може ухвалити рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відтак, на думку колегії суддів, апеляційна скарга обвинуваченого не містить достатньо обставин, які свідчили би про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання, призначеного у мінімальних межах санкції статті, та стали би підставою для звільнення обвинуваченого від відбування покарання згідно зі статтею 75 КК України з випробуванням.

Стосовно апеляційних доводів обвинуваченого щодо неврахування судом тих обставин, що ОСОБА_6 є раніше не судимою особою, за місцем проживання характеризується позитивно, працював неофіційно, розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриття злочину, то зазначена характеристика особи не може вважатися достатньою підставою для звільнення особи від відбування покарання та не доводить можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції його від суспільства.

Разом з тим, у матеріалах справи наявна довідка-характеристика Летичівської селищної ради від 11.07.2023 №263, видана старостою ОСОБА_10 , згідно якої ОСОБА_6 періодично приїжджає на дачу та доглядає за господарством за адресою АДРЕСА_3 , де характеризується негативно, веде антисоціальний спосіб життя, неодноразово надходили скарги від жителів с. Ялинівка (а/п 38 т. 2).

Доводи апеляційної скарги, що мати обвинуваченого є пенсіонеркою, має вади здоров`я у зв`язку із чим потребує стороннього догляду, до уваги колегією суду не беруться, оскільки у матеріалах провадження відсутні належні документи на підтвердження, що мати ОСОБА_6 потребує стороннього догляду, яким може бути висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду, натомість обставини провадження вказують на те, що обвинувачений тривалий час проживав окремо від матері, вів антисоціальний спосіб життя, вживав алкогольні напої.

Крім того, вказані в апеляційній скарзі дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 були враховані судом першої інстанції при призначенні йому покарання, з урахуванням яких судом призначено покарання у мінімальних межах санкції частини 1 статті 121 КК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повністю дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа Скополла проти Італії від 17 09 2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа Ізмайлов проти Росії від 16 10 2008 року).

Отже, зважаючи на обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, враховуючи зазначені вище факти, характеристику особи обвинуваченого, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про неможливість досягти мети виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, а призначене покарання у мінімальних межах санкції частини 1 статті 121 КК України у виді 5 років позбавлення волі справедливим, необхідним й достатнім для його виправлення, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, а тому підстав вважати призначене покарання несправедливим через його суворість або м`якість та необхідність його збільшити або пом`якшити, не вбачає.

Колегія суддів вважає, що в апеляційній скарзі не наведено обставин, які б не були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 , та які свідчили би про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання та стали би підставою для його звільнення від відбування покарання з випробуванням згідно зі статтею 75 КК України. Призначене судом покарання повністю відповідає вимогам закону, є справедливим і достатнім для виправлення і перевиховання обвинуваченого.

З наведених вище підстав, колегія суддів вважає, що доводи прокурора про невідповідність призначеногосудом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, також не заслуговують на увагу.

Між тим, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги прокурора в частині безпідставного визнання судом першої інстанції щирого каяття обставиною, що пом`якшує ОСОБА_6 покарання.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, які містяться у постанові від 27 листопада 2019 року (кримінальне провадження 629/847/15-к) щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, відверту негативну оцінку своєї злочинної поведінки, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

З матеріалів кримінального провадження та пояснень ОСОБА_6 вбачається, що в ході досудового та судового розгляду обвинувачений не надавав правдиві покази щодо обставин вчинення ним кримінального правопорушення, механізму нанесення тілесних ушкоджень потерпілій, вказавши що тілесні ушкодження потерпілій наніс випадково, а також повідомив суду неправдиві дані про місце скоєння злочину, що не вживав алкогольні напої в будинку ОСОБА_11 , а тільки напередодні, що свідчить про часткове визнання обвинуваченим своєї вини у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, а також про відсутність щирого каяття та осуду своєї поведінки, а тому той факт, що обвинувачений просив пробачення у потерпілої є формальним.

Крім того, матеріали провадження не містять жодного доказу на підтвердження відшкодування обвинуваченим матеріальних та моральних збитків потерпілій, спричинених кримінальним правопорушенням, тоді як заява потерпілої про відсутність у неї будь-яких претензій до ОСОБА_6 та вона не буде заявляти цивільний позов до обвинуваченого, не свідчить про вжиття обвинуваченим заходів до відшкодування збитків, про бажання виправити наслідки вчиненого та про наявність щирого каяття.

Таким чином, проаналізувавши вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції безпідставно, суто з формальних підстав визнав згідно з п.1 ч.1 ст.66 КК України щире каяття обвинуваченого обставиною, що пом`якшує покарання, тому апеляційна скарга прокурора у цій частині підлягає задоволенню, з мотивувальної частини вироку підлягає виключенню посилання суду на щире каяття обвинуваченого та визнання цієї обставини згідно з п.1 ч.1 ст.66 КК України такою, що пом`якшує покарання, що на думку колегії суддів не впливає на розмір призначеного судом покарання, враховуючи дані про особу обвинуваченого, який в порядку статті 89 не судимий, має міцні соціальні зв`язки, проживає разом з матір`ю, за цим місцем постійного проживання характеризується позитивно, а також з урахуванням позиції потерпілої, яка не наполягала на суворій мірі покарання.

Водночас, колегія суддів вважає, що задоволення апеляційної скарги прокурора в цій частині не погіршує становища обвинуваченого ОСОБА_6 , тому підстав для ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції не вбачає, виходячи з наступного.

Частина 1 статті 420 та частина 1 статті 421 КПК України передбачає підстави для скасування вироку суду першої інстанції й ухвалення вироку апеляційним судом, серед яких, зокрема, необхідність застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого.

Колегія суддів звертає увагу, що обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання, не входять до обсягу обвинувачення, а є окремими правовими поняттями, тобто задовольняючи апеляційну скаргу прокурора тільки в частині виключення з мотивувальної частини вироку посилання суду на щире каяття обвинуваченого та визнання цієї обставини згідно з п.1 ч.1 ст.66 КК України такою, що пом`якшує покарання, суд апеляційної інстанції не застосовує закон про більш тяжке кримінальне правопорушення, не призначає покарання більше, ніж призначив суд першої інстанції, тому колегія суддів вважає, що це питання можна вирішити шляхом постановлення ухвали, необхідності в ухваленні нового вироку немає.

На підставі викладених вище обставин, колегія суддів вважає, що спільна апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 про призначення покарання з застосуванням вимог статті 75 КК України не підлягає задоволенню, оскільки доводи апеляційної скарги щодо призначення обвинуваченому надто суворого покарання за ч.1 ст.121 КК України та наявності підстав звільнити його від відбування покарання з випробуванням, свого підтвердження під час апеляційного розгляду не знайшли.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання в мінімальних межах санкції ч.1 ст.121 КК України є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення й попередження вчинення ним нових злочинів. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтями 50, 65 КК України. Підстави, вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість за доводами, викладеними в апеляційній скарзі прокурора, відсутні, тому апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, в частини виключення із вироку посилання суду на щире каяття обвинуваченого та визнання цієї обставини згідно з п.1 ч.1 ст.66 КК України такою, що пом`якшує покарання.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Спільну апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Летичівського районного суду Хмельницької області від 15 травня 2024 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, змінити, виключивши з мотивувальної частини вироку посилання суду на щире каяття обвинуваченого та визнання цієї обставини згідно з п.1 ч.1 ст.66 КК України такою, що пом`якшує покарання.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3