Справа № 944/3568/24
Провадження №1-кп/944/1064/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.07.2024 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області в складі:

головуючої судді - ОСОБА_1

з участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

потерпілого - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Яворові кримінальне провадження, відомості щодо якого 30 квітня 2024року внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань №0000334 про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Верхнє Турківського району Львівської області, українця, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: військова частина НОМЕР_1 АДРЕСА_2 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

Обвинувачений ОСОБА_4 , 29 квітня 2024 року, об 18год. 00хв., керуючи технічно справним автомобілем марки «Fiat Doblo д.н.з. НОМЕР_2 рухаючись ділянкою автодороги в межах населеного пункту в АДРЕСА_3 , порушив чинні вимоги ПДРУкраїни, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 з подальшими змінами та доповненнями, а саме, п.п. 2.3(6, д), п.10.1, 16.11, та вимогу дорожнього знаку 2.1. «Дати дорогу» розділу 33 «Дорожні знаки», які виразилося в тому, що він будучи неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміни, перед початком руху автомобіля не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод чи небезпеки іншим учасникам руху, не виконавши вимогу дорожнього знаку 2.1. «Дати дорогу», виїхав на перехрестя нерівнозначних доріг, і рухаючись другорядною дорогою, не надав перевагу електросамокату марки «Nami» під керуванням ОСОБА_5 , який в цей час наближався до перехрестя проїзджої частини по головній дорозі, внаслідок чого здійснив ДТП. Під час дорожньо-транспортної пригоди кермувальник електросамоката марки «Nami» ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження у виді, перелому лівої тім`яної кістки з поширенням на скроневу кістку та задню стінку лівої орбіти із задовільним положенням кісткових фрагментів, забою головного мозку, підшкірної гематоми лівої тім`яної ділянки, забійно- скальпованої рани лобно-тім`яної ділянки ліворуч, закритого перелому лівої променевої кістки зі зміщенням кісткових фрагментів, відриву шиловидного відростка лівої ліктьової кістки, та закритого суглобового перелому проксимальної фаланги 1 пальця лівої стопи без зміщення, що відносяться до тілесного ушкодження тяжкого ступеня тяжкості, за критерієм небезпеки для життя в момент її спричинення.

Своїми діями, ОСОБА_4 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху, будучи особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому ОСОБА_5 тяжке тілесне ушкодження, тобто, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 , свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, визнав повністю покликаючись на обставини викладені у обвинувальному акті, та пояснив, що дійсно 9 квітня 2024 року, об 18год. 00хв., керуючи технічно справним автомобілем марки «Fiat Doblo д.н.з. НОМЕР_2 рухаючись ділянкою автодороги в межах населеного пункту в АДРЕСА_3 , порушив чинні вимоги ПДРУкраїни, а саме, рухаючись другорядною дорогою, не надав перевагу електросамокату марки «Nami» під керуванням ОСОБА_5 , який в цей час наближався до перехрестя проїзджої частини по головній дорозі, внаслідок чого, здійснив ДТП. Під час дорожньо-транспортної пригоди кермувальник електросамоката марки «Nami» ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження. У вчиненому щиро розкаявся, просить суворо не карати, не позбавляти права керування транспортними засобами, зважити на те, що спричинену потерпілому шкоду відшкодував, потерпілий притензій не має, а на військовій службі йому необхідний автомобіль.

Потерпілий ОСОБА_5 в судовому засіданні обставини викладені в обвинувальному акті підтвердив та пояснив, що претензій до обвинуваченого не має, оскільки, впродовж трьох днів після ДТП, коли він перебував у лікарні, обвинувачений телефонував йому, цікавився його здоров`ям. ОСОБА_6 до обвинуваченого щодо відшкодування матеріальної чи моральної шкоди не має, так як шкода йому добровільно відшкодована. Просить призначити обвинуваченому покарання не пов"язане з позбавленням волі та без позбавлення права керування транспортними засобами.

Як встановлено у судовому засіданні, покази обвинуваченого ОСОБА_4 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченою змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності її позиції.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги, те, що прокурор не оспорює фактичні обставини провадження і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутність сумніву щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч.3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

З врахуванням наведеного, суд, допитавши обвинуваченого, потерпілого, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у тому, що він вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху, будучи особою, яка керувала транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_5 , тяжкі тілесні ушкодження, доведена повністю, а його дії за ч.2 ст. 286 КК України кваліфіковано вірно.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК України суди повинні

призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті)

Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у Постанові від 10.07.2018р., (Справа№148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018р. (справа №760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у Постанові від 09.10.2018р.(справа№756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Верховний суд зауважив, що ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд, у відповідності до ст.65 КК України, враховує обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обвинувачений ОСОБА_4 , вчинив кримінальне правопорушення, яке згідно ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 відповідно до ст.66 КК України є щире розкаяння, а також повне та беззастережне визнання вини обвинуваченим.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , відповідно до ст.67 КК України, судом не встановлено.

Суд враховує при призначенні ОСОБА_4 покарання обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання

З урахуванням наведеного обвинуваченому ОСОБА_4 слід призначити покарання у межах санції ч.2 ст.286 КК України, у виді позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

Однак, враховуючи особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, обставини і особливості вчинення кримінального правопорушення, яке вчинено з необережності, його відношення до вчиного кримінального правопорушення, а саме, щире каяття, активне сприяння у розкритті злочину, який не ідентифікує себе з кримінальною особистістю, не проявляє антисоціальної поведінки по відношенню до інших, відсутність обтяжуючих обставин, позитивну характеристику з місця проживання обвинуваченого, те що обвинувачений на обліку в наркодиспансері та психодиспансері не числиться, думку потерпілої сторони, суд приходить до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_4 , можливе без ізоляції від суспільства, та, вважає за можливе застосувати до нього, вимоги ст.75 КК України звільнивши останнього від призначеного судом покарання у виді позбавлення волі із встановленням іспитового строку та покладенням обов`язків передбачених ст.76 КК України.

Суд вважає, що таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, та буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Долю речових доказів слід вирішити у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Процесуальні витрати відповідно до ст.124 КПК України слід стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 , в користь Держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.368, 370, 374,376, 615 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому покарання у виді 04 (чотирьох) років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

Відповідно до вимог передбачених ст.75 КК України звільнити засудженого ОСОБА_4 від призначеного судом покарання у виді позбавлення волі, із встановленням іспитового строку 02 (два) роки.

Покласти на засудженого ОСОБА_4 обов`язки передбачені ст.76 КК України, а саме, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти орган пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання.

Речові докаиз у справі, а саме:

- автомобіль марки «Fiat Doblo д.н.з. НОМЕР_2 , який переданий на зберігання ОСОБА_7 залишити у її власності;

- електросамокат марки «Nami», який переданий на зберігання ОСОБА_5 залишити у його власності;

Процесуальні витрати за проведення комплексної автотехнічної та фототехнічної експертизи №КСЕ-19/114-24/10857 від 27.05.2024року в сумі 7572,80 грн., судової інженерно-транспортної експертизи №СЕ-19/114-24/9912-ІТ від 15.05.2024року в сумі 3786,40 грн., судової інженерно-транспортної експертизи №СЕ-19/114-24/9911-ІТ від 15.05.2024року в сумі 3786,40 грн., судової інженерно-транспортної експертизи №СЕ-19/114-24/9910-ІТ від 15.05.2024року в сумі 3786,40 грн., всього, 18 932 (вісімнадцять тисяч дев`ятсот тридцять дві) грн. стягнути з ОСОБА_4 в дохід Держави.

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду.

Вирок виготовлено в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

СУДДЯ: ОСОБА_1