Номер провадження: 11-кп/813/2050/24
Справа № 523/1460/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Суворовської окружної прокуратури м.Одеси ОСОБА_8 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 24.05.2024 у к/п № 0000726 від 25.10.2023 відносно:

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Одесі, громадянина України, з неповною середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- застосовано примусові заходів медичного характеру за вчинення суспільно-небезпечне діяння, що підпадає під ознаки злочину, передбаченого ст. 126-1 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.

Зазначеною ухвалою ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, що містить ознаки злочину, передбаченого ст. 126-1 КК України та застосовано до нього примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом в примусовому порядку в Комунальному некомерційному підприємстві «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор Суворовської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_8 не оспорюючи доведеності вчинення ОСОБА_9 суспільно небезпечного діяння у стані неосудності вважає, що судом було допущене неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки відповідно до п. 15 Постанови Пленуму ВСУ №7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» від 03.06.2005, визначаючи відповідно до ч.ч. 3-5 ст. 94 КПК України тип психіатричного закладу, до якого слід госпіталізувати неосудного необхідно виходити як з його психічного стану, так і з характеру вчиненого ним суспільно-небезпечного діяння. При цьому, в ухвалі суду не треба наводити назву конкретного психіатричного закладу, до якого має бути госпіталізована неосудна особа. Визначення конкретного психіатричного закладу, до якого слід госпіталізувати неосудну особу не відноситься до компетенції суду.

Крім того, суд 1-ої інстанції установивши, що суспільно-небезпечні діянні ОСОБА_9 вчинив в стані неосудності, у резолютивній частині визнав його винуватим оцінивши вчинені ним дії за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, чим допустив неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, відповідно до якого питання про винуватість особи не вирішується, а доказуванню підлягає лише вчинення особою суспільно небезпечного діяння, що відповідає приписам КК України та підтверджено правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 12.03.2020 у справі № 206/5483/18.

За таких обставин, прокурор ОСОБА_8 просить змінити оскаржувану ухвалу від 24.05.2024, виключивши із її резолютивної частини твердження про визнання винуватим ОСОБА_9 у вчиненні суспільно небезпечного діянні, що містить ознаки ст. 126-1 КК України та назву медичного закладу, у якому ОСОБА_9 має проходити примусове лікування, а саме: Комунальне некомерційне підприємство «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради. В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

У судовому засіданні апеляційного суду прокурор ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, водночас захисник ОСОБА_7 не заперечувала проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позиції учасників судового розгляду, дослідивши матеріали провадження апеляційний суд приходить до таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз оскаржуваної ухвали свідчить про те, що суд 1-ої інстанції зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався не у повному обсязі з огляду на таке.

Статтею 92 КК України передбачено, що примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

Примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб:

1) які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння; 2) які вчинили у стані обмеженої осудності кримінальні правопорушення; 3) які вчинили кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіли на психічну хворобу до постановлення вироку або під час відбування покарання (ст. 93 КК).

Порядок здійснення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру регламентований Главою 39 КПК.

За правилами ст. 94 КК України, залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати примусові заходи медичного характеру у виді: надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом, госпіталізації до психіатричного закладу з посиленим наглядом та госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Водночас, відповідно до п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру» від 03.06.2005 ухвала у справі про застосування примусових заходів медичного характеру має відповідати вимогам кримінально-процесуального закону і крім вирішення питань, передбачених ст. 420 КПК, містити в собі як формулювання суспільно небезпечного діяння, визнаного судом установленим, так і посилання на перевірені в судовому засіданні докази, якими суд обґрунтовує свої висновки, а також мотиви прийнятого ним рішення по суті.

Для об`єктивної оцінки ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб (ч. 1 ст. 94 КК України) суд має спочатку з`ясувати думку експертів-психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які можуть бути призначені психічно хворій особі в разі визнання її неосудною, а потім, з урахуванням висновків експертів і характеру вчиненого цією особою суспільно небезпечного діяння, ухвалити рішення про вибраний ним вид примусових заходів медичного характеру (тип психіатричного закладу, який його здійснюватиме).

При цьому в ухвалі (постанові) суду не треба наводити назву конкретного психіатричного закладу, до якого має бути госпіталізована неосудна особа, і вказувати строк застосування примусового заходу медичного характеру, проте необхідно зазначити про скасування з часу доставки (прийому) неосудного до цього закладу запобіжного заходу (якщо останній був застосований).

Відповідно до вимог ст. 503 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що: 1) особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності; 2) особа вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіла на психічну хворобу до постановлення вироку (ч. 1).

Кримінально-правова оцінка суспільно небезпечного діяння, вчиненого у стані неосудності, повинна ґрунтуватися лише на відомостях, які характеризують суспільну небезпеку вчинених дій. При цьому не враховуються попередня судимість, факт вчинення раніше кримінального правопорушення, за який особу звільнено від відповідальності або покарання, факт застосування до неї примусових заходів медичного характеру (ч. 3).

Примусові заходи медичного характеру застосовуються лише до осіб, які є суспільно небезпечними (ч. 4).

Під час досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру встановлюються: 1) час, місце, спосіб та інші обставини вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення; 2) вчинення цього суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення цією особою; 3) наявність у цієї особи розладу психічної діяльності в минулому, ступінь і характер розладу психічної діяльності чи психічної хвороби на час вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи на час досудового розслідування; 4) поведінка особи до вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення і після нього; 5) небезпечність особи внаслідок її психічного стану для самої себе та інших осіб, а також можливість спричинення іншої істотної шкоди такою особою; 6) характер і розмір шкоди, завданої суспільно небезпечним діянням або кримінальним правопорушенням; 7) обставини, що підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення, в тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення (ст. 505 КПК).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 513 КПК України під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; 2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; 3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; 4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; 5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що при розгляді кримінального провадження про застосування примусових заходів медичного характеру кримінально-правова оцінка суспільно небезпечного діяння, вчиненого в стані неосудності, повинна ґрунтуватись лише на відомостях, які характеризують суспільну небезпеку вчинених дій, при цьому суд має виходити із об`єкту посягання та об`єктивної сторони вчиненого діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК, з урахуванням всіх фактичних обставин і зовнішнього прояву дій особи, з огляду на те, що встановлення будь-якої форми вини у діях неосудної особи об`єктивно є неможливим.

До аналогічного висновку дійшла Об`єднана палата ККС ВС у постанові від 16.01.2023 в справі № 761/37225/20 (провадження № 51-321 кмо 22).

В даному випадку суд апеляційної інстанції вважає слушними посилання сторони обвинувачення на те, що предмет доказування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей, де не ставиться питання про винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, а йдеться про доведення вчинення певною особою суспільно-небезпечного діяння, що відповідає вимогам ст.ст. 11, 18, 19, 92, 93 КК України.

З урахуванням викладеного, визначення судом 1-ої інстанції в резолютивній частині оскаржуваної ухвали як назви психіатричного закладу, до якого слід госпіталізувати ОСОБА_9 , так і вирішення питання про його винуватість не ґрунтується на вимогах закону.

Отже, доводи апеляційної скарги прокурора про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є обґрунтованими.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 408 КПК України ухвала суду про застосування примусових заходів медичного характеру може бути змінена апеляційним судом у разі: 1) зміни правової кваліфікації діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, і застосування статті закону України про кримінальну відповідальність, яка передбачає відповідальність за менш тяжке діяння; 2) пом`якшення виду примусових заходів медичного або виховного характеру.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне застосовувати загальні засади кримінального провадження.

Приписами ст. 8 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і застосовується цей принцип з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Саме на реалізацію цієї засади спрямовані встановлені спеціальними нормами КПК України винятки, які дають можливість судам без обмеження процесуальними позиціями сторін, навіть з власної ініціативи, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, приймати рішення щодо покращення правового становища особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

При цьому колегія суддів також виходить з положень ч. 1 ст. 9 КПК України, з яких вбачається, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися законності.

В той же час, відповідно до положень ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст. 7 цього Кодексу.

Тобто, значення загальних засад кримінального провадження, як норм вищого ступеня нормативності, є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.

Отже, колегія суддів вважає, що судом 1-ої інстанції при розгляді справи було допущене неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 24, 370, 374, 404, 405, 407, 409, 412, 419, 424, 503, 513, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Суворовської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 24.05.2024, про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_9 змінити.

Абзац другий резолютивної частини ухвали викласти в такій редакції:

«Застосувати до ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом».

В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4