УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 504/1763/23

провадження № 51-6430ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 серпня 2023 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року у кримінальному провадженні № 0000162 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-2 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 серпня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 114-2 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Також місцевий суд вирішив питання щодо запобіжного заходу, початку строку відбування покарання, зарахування строку попереднього ув`язнення, речових доказів у кримінальному провадженні.

Як встановив суд у вироку, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 114-2 КК, а саме в умовах воєнного стану поширив інформацію про переміщення, рух та розташування Збройних Сил України, за можливості їх ідентифікації на місцевості, і така інформація не розміщувалася у відкритому доступі ІНФОРМАЦІЯ_2, Міністерством оборони України або іншими уповноваженими державними органами, за таких обставин.

ОСОБА_4 20 лютого 2022 приблизно о 16:08 під час перебування в Одеській області, на свій особистий мобільний телефон через месенджер «Telegram», отримав відеозапис з пересуванням/переміщенням, рухом та розташуванням колони військової техніки Збройних Сил України, яка рухалася з АДРЕСА_2 .

Надалі 21 лютого 2023 року приблизно о 20:37 ОСОБА_4 з метою реалізації умислу на поширення відповідної інформації зі свого мобільного телефону за допомогою месенджеру «Telegram» переслав/поширив інформацію, про місце пересування/переміщення, руху та розташування колони військової техніки Збройних Сил України, яка рухалася з АДРЕСА_2 , громадянину Російської Федерації ОСОБА_5 , (який записаний у телефонній книзі - « ОСОБА_6 », номер телефону НОМЕР_1 ), за допомогою текстових повідомлень із закріпленим вищевказаним відеозаписом. Зокрема, ОСОБА_4 надіслав відеозапис з пересуванням/переміщенням, рухом та розташуванням колони військової техніки Збройних Сил України з наступним описанням/приписом, а саме: «Это мимо нас»; « ОСОБА_7 »; «Вчера»; «В сторону Южного»; «Может туда-сюда гоняют как поцы»; «Все говорю по факту».

Як зазначив суд у вироку, 20 лютого 2023 року рухалась колона військової техніки за маршрутом з в.ч. НОМЕР_2 та у зворотному напрямку. На вказаному вище відеозаписі можливо ідентифікувати військову техніку на місцевості, вищевказана інформація у відкритому доступі ІНФОРМАЦІЯ_2, Міністерством оборони України або іншими уповноваженими державними органами не поширювалася та не є загальнодоступною.

Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 15 лютого 2024 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений, не оспорюючи доведеності своєї винуватості і правильності кваліфікації його діяння, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону й невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, просить скасувати вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 серпня 2023 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На обґрунтування своїх доводів зазначає про те, що суди попередніх інстанцій помилково не врахували наявність обставини, яка пом`якшує покарання та була зазначена стороною обвинувачення в обвинувальному акті - активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Також касатор звертає увагу Суду і на досудову доповідь органу пробації, згідно з якою його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.

Крім того, на переконання скаржника, під час розгляду провадження в суді першої інстанції допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки зміст журналу судового засідання не відповідає фактичним обставинам та висловлюванням під час розгляду кримінального провадження.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом, а також правильності кваліфікації діяння ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 114-2 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки касатор не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Водночас безпідставними, на переконання Верховного Суду, є твердження засудженого про наявність правових підстав для скасування оскаржуваних судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону

Положеннями ч. 1 ст. 412 КПК визначено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а в ч. 2 цієї ж статті - обставини, за наявності яких судове рішення в будь-якому разі підлягає скасуванню.

Насамперед, колегія суддів зауважує, що невідповідність журналу судового засідання фактичним обставинам та висловлюванням під час розгляду кримінального провадження відповідно до приписів ч. 2 ст. 412 КПК не є підставою для скасування судового рішення.

Також необхідно зазначити, що згідно зі ст. 412 КПК невід`ємною властивістю поняття «істотність порушення вимог кримінального процесуального закону» є його здатність перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Колегія суддів не виключає, що за певних обставин невідповідність журналу судового засідання фактичним обставинам під час розгляду кримінального провадження може стати підставою для скасування судових рішень, якщо сторона, яка посилається на цю обставину, доведе, що це істотно вплинуло або могло вплинути на законність та вмотивованість судового рішення.

Водночас у цій справі ОСОБА_4 не обґрунтував того, як заявлені ним в касаційній скарзі твердження щодо неточності вплинули на законність та обґрунтованість ухваленого місцевим судом рішення й вирішення справи по суті.

Щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості

Згідно з приписами частин 1, 2 ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Статтею 65 КК визначено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 75 КК (у редакції Закону на час вчинення діяння), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Статтею 414 КПК встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання суд першої інстанції згідно з указаними нормами закону врахував: ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином; особу засудженого, який раніше не судимий, офіційно працевлаштований, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, позитивно характеризується за місцем роботи, проживає з бабусею, яка хворіє, щиро розкаявся у вчиненому, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; досудову доповідь органу пробації, згідно з якою виправлення ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства, а звільнення від відбуття покарання із встановленням іспитового строку становитиме середні ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та середній рівень небезпеки для суспільства; відсутність обставин, що обтяжують покарання та наявність обставини, яка його пом`якшує - щире каяття. До того ж місцевий суд за результатами розгляду провадження вказав про відсутність доказів наявності обставини, яка пом`якшує покарання - активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Урахувавши викладене, Комінтернівський районний суд Одеської області дійшов висновку про необхідність призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 114-2 КК.

Водночас з огляду на підвищену суспільну небезпечність вчиненого кримінального правопорушення проти основ національної безпеки України, під час дії воєнного стану, шляхом передання інформації про переміщення військової техніки Збройних Сил України, особі, що перебуває на окупованій агресором території, а також те, що вчинене протиправне діяння мало вольовий характер та було заплановане заздалегідь, про що свідчать відповідні коментарі засудженого до пересланого відеозапису з колоною військової техніки Збройних Сил України, місцевий суд вважав за неможливе застосування до ОСОБА_8 приписів ст. 75 КК (звільнення від відбування покарання з випробуванням), оскільки на переконання суду його виправлення можливе лише в умовах ізоляції від суспільства. Також, суд зауважив, що враховує досудову доповідь, але вона має рекомендаційний характер щодо призначення покарання.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, у якій вказував про неврахування місцевим судом обставини, яка пом`якшує покарання - активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, оскільки, на переконання апелянта, до його підзахисного підлягали застосуванню приписи ст. 75 КК.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 не встановив підстав для зміни вироку місцевого суду в частині призначеного покарання, вмотивовано відмовив у задоволенні апеляційних вимог захисника, аргументувавши таке рішення.

Так, Миколаївський апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції з огляду на встановлені ним обставини дійшов обґрунтованого висновку, що для виправлення та перевиховання ОСОБА_4 , а також для попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень необхідним та достатнім буде покарання пов`язане з ізоляцією від суспільства у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 114-2 КК, яке необхідно відбувати реально.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважив, що відомості про особу засудженого, розмір призначеного місцевим судом покарання, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення проти основ національної безпеки України свідчать про призначення ОСОБА_4 покарання з урахуванням вимог ч. 1 ст. 65 КК, яке є справедливим і за своїм видом та розміром, відповідає його меті, визначеній в ст. 50 КК, та є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

До того ж, як слушно зазначила колегія суддів апеляційного суду, обставини, про які вказав захисник в апеляційній скарзі, зокрема й дані про особу його підзахисного, стан, вік, поведінку, склад сім`ї, наявність хворої, бабусі місцевий суд дослідив та врахував під час призначення покарання.

Також Миколаївський апеляційний суд вказав про відсутність інших обставин, які пом`якшують покарання або позитивно характеризують особу засудженого, і не були предметом розгляду та аналізу суду першої інстанції. Вказав суд й про безпідставність доводів апеляційної скарги захисника, щодо наявності активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, з огляду на те, що доказів на підтвердження такої обставини під час розгляду провадження місцевий суд не встановив.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Суд касаційної інстанції під час перевірки доводів засудженого враховує встановлені місцевим судом обставини, зокрема спосіб, обставини вчинення кримінального правопорушення (пересилання/поширення інформації, про переміщення, руху та розташування колони військової техніки Збройних Сил України громадянину держави-агресора з описом/деталізацією такого переміщення в умовах воєнного стану), які, на переконання Верховного Суду не свідчать про істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненим протиправним діянням, як і не свідчать про наявність правових підстав для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням. За таких обставин у цьому провадженні не вбачається підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість. До того ж визначені місцевим судом вид, розмір покарання та порядок його відбування відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості.

Крім того, колегія суддів Верховного Суду зауважує, що позиція уповноваженого органу з питань пробації, висловлена у досудовій доповіді, щодо покарання, яке обвинувачений повинен понести за вчинене, під час вирішення цього питання судом не є визначальною.

Щодо доводів засудженого про неврахування судами попередніх інстанцій обставини, яка пом`якшує покарання - активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, то Суд зауважує, що місцевий суд, з висновками якого погодився і апеляційний за результатами розгляду провадження, вказав про непідтвердження цієї обставини доказами.

Також Верховний Суд додатково зазначає, що, за обставин цього провадження, навіть наявність обставини, яка пом`якшує покарання - активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, (про яку, як вказав ОСОБА_4 , було зазначено в обвинувальному акті і вона не оспорювалася під час розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК) не буде правовою підставою, як для пом`якшення призначеного покарання, з огляду на те, що санкція ч. 2 ст. 114-2 КК передбачає єдиний вид покарання - позбавлення волі, і таке покарання місцевий суд призначив у мінімальному розмірі цієї санкції, так і для звільнення від його відбування покарання на підставі приписів статей 75, 76 КК, зважаючи на те, що ОСОБА_4 , будучи громадянином України, вчинив умисний злочин проти основ національної безпеки України у складний для держави та суспільства в цілому час, а саме в період введення на території України воєнного стану через збройну агресію Російської Федерації, що доводить підвищену суспільну небезпечність скоєного.

Отже, наведені засудженим у касаційній скарзі доводи не свідчать, що рішення судів у цьому кримінальному провадженні постановлено з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону чи неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Призначене ОСОБА_4 покарання за своїм видом і розміром відповідає ступеню тяжкості та особі засудженого.

Зважаючи на вказане, відсутні правові підстави для задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 та скасування рішень судів першої й апеляційної інстанцій.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 серпня 2023 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3