УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 754/10052/21

провадження № 51-4948ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду

від 30 липня 2024 року у кримінальному провадженні № 0001538 щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Вчорайше Ружинського району Житомирської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

виправданого за пред`явленим обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 21 вересня 2023 року, залишеним без зміни ухвалою Київського апеляційного суду від 30 липня 2024 року, ОСОБА_4 визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачені у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК, та виправдано

на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.

Орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_4 в умисному заподіянні працівнику правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку

із виконанням цим працівником службових обов`язків, вчиненому за таких обставин.

Так, 07 червня 2021 року приблизно о 20:00 інспектори Управління патрульної поліції м. Києва ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заступили на нічне чергування та відповідно дислокації наряду виконували свої службові обов`язки на території Деснянського району м. Києва у складі екіпажу з позивним «Рубін 303». Вищевказаним екіпажем 08 червня 2021 року приблизно о 03:50 було прийнято виклик із попередньою правовою кваліфікацією «грабіж», який вчиняється на АДРЕСА_2 . Так, згідно отриманого від громадянина ОСОБА_7 повідомлення про злочин, до нього звернулася громадянка ОСОБА_8 , яка попросила викликати поліцію у зв`язку з тим, що її знайомий ОСОБА_4 , з яким вона разом розпивала спиртні напої в автомобілі «Subaru», д.н.з. НОМЕР_1 , завдав їй тілесні ушкодження, після чого забрав у неї мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi» та вигнав з салону автомобіля.

Працівники поліції ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , прибувши у двір будинку

АДРЕСА_2 , виявили припаркований автомобіль «Subaru», д.н.з. НОМЕР_1 , у якому на водійському кріслі знаходилась особа. Інспектор Управління патрульної поліції м. Києва ОСОБА_5 з метою перевірки повідомлення про злочин та з`ясування всіх обставин можливого вчинення кримінального правопорушення підійшов до вказаного автомобіля та представившись попросив водія ОСОБА_4 вийти з нього.

У цей час у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень працівнику поліції під час виконання ним службових обов`язків, реалізуючи який ОСОБА_4 вийшов із автомобіля та завдав ОСОБА_5 два удари кулаком в обличчя, спричинивши легкі тілесні ушкодження.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Прокурор у касаційній скарзі, посилаючись на істотне порушення вимог

кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржену ухвалу та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд апеляційної інстанції в порушення вимог

ст. 419 КПК не надав обґрунтованих відповідей на доводи апеляційної скарги прокурора та не скасував незаконний виправдувальний вирок. Вказує на те, що суд обмежився лише зазначенням загальних формулювань, без будь-якого обґрунтування свого рішення, зокрема не надав кожному доказу сторони обвинувачення оцінку з точки зору належності та допустимості у відповідності

до ст. 94 КПК. Крім того, стверджує, що суд першої інстанції відхилив клопотання прокурора про допит свідка ОСОБА_7 , чим порушив вимоги ст. 22 КПК, натомість апеляційний суд вказаний довід залишив поза увагою, рішення щодо допиту цього свідка, як того вимагає ч. 3 ст. 404 КПК, не прийняв.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

При цьому касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з приписами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Як передбачено ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно

з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, встановлених цим Кодексом, а обґрунтованим - рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно

до ст. 94 цього Кодексу.

Вимогами кримінального процесуального закону передбачено, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності й обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Окрім додержання цих вимог, в судовому рішенні слід проаналізувати і зіставити

з наявними у провадженні матеріалами всі доводи, наведені в апеляції, і дати

на кожен із них вичерпну відповідь.

Згідно зі ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.

Як убачається з оскарженого судового рішення, суд апеляційної інстанції вказаних вимог дотримався.

Так, апеляційний суд, переглянувши виправдувальний вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 за апеляційною скаргою прокурора, ствердив про правильність прийнятого рішення на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК, вказавши на відсутність прямого умислу в діях ОСОБА_4 на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_5 , що виключає наявність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК.

Об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК,

є діяльність правоохоронних органів, їх авторитет, а додатковим обов`язковим об`єктом - психічна та фізична недоторканність працівників правоохоронних органів або їх близьких родичів.

Об`єктивна сторона вказаного кримінального правопорушення може бути виражена у погрозі знищенням чи пошкодженням майна, вбивством, застосуванні насильства, незалежно від того, чи є така погроза дійсною і реальною, а також у заподіянні побоїв, спричиненні тілесних ушкоджень, що пов`язане із виконанням працівником правоохоронного органу службових обов`язків.

Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення характеризується прямим умислом, поєднаним із спеціальним мотивом, а саме у зв`язку із виконанням працівником правоохоронного органу службових обов`язків.

При цьому для кваліфікації дій особи за вказаною статтею необхідно встановити факт усвідомлення такою особою, що її дії вчиняються саме стосовно працівника правоохоронного органу, та що такий працівник виконує покладені на нього обов`язки.

Як ствердила колегія суддів, суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 , зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом, безпосередньо дослідив в межах висунутого обвинувачення надані докази та перевірив обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Так, апеляційний суд зазначив про те, що під час розгляду кримінального провадження в місцевому суді обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав, заперечив обставини, викладені в обвинувальному акті, пояснив, що цілеспрямовано він

не завдавав нікому ударів, але чинив супротив, коли його витягували з машини; люди, які підійшли, не представились, жетони і документи не надали, почали світити в очі ліхтариками, вимагали вийти з автомобіля, він відмовився, боявся, що хочуть забрати машину або побити його; проблискових маячків на автомобілях він

не бачив, у дворі освітлення не було, в салоні автомобіля було темно; зрозумів,

що це працівники поліції вже коли лежав на землі і йому одягли кайданки.

Крім того, як вказав суд в оскарженому рішенні, ухвалений місцевим судом вирок ґрунтується також на досліджених в ході судового розгляду доказах - показаннях потерпілого ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 ; даних, що містяться у протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 08 червня 2021 року; копії журналу реєстрації інструктажів з питань дотримання заходів безпеки при поводженні зі зброєю, згідно якого зареєстровано постову відомість на 07 червня 2021 року, у якій містить перелік поліцейських, які перебували на чергуванні у вказану дату, зокрема, ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 ; копії посадової інструкції поліцейського роти № 2 батальйону № 4 полку № 2 (з обслуговування лівого берега) управління патрульної поліції у АДРЕСА_3 , затвердженої Наказом Департаменту патрульної поліції від 25 жовтня 2018 № 4688; копії розстановки сил та засобів батальйону № 4 полку № 2 Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції з 20:00 07 червня до 08:00

08 червня 2021 року із зазначенням загальних кількісних показників особового складу на патрулюванні КБ/ЗКБ, Дарницького, Деснянського та Дніпровського районів м. Києва у зазначений період часу; копії дислокації сил та засобів

на 07 червня 2021 року, згідно якої 07 червня 2021 року на чергуванні перебували

10 екіпажів поліції; висновку експерта № 042/1-331-2021 від 08 червня 2021 року, згідно якого під час судово-медичної експертизи у ОСОБА_5 виявлено крововиливи на слизових оболонках верхньої губи справа та нижньої губи в центрі (вказані тілесні ушкодження спричинені тупим предметом (предметами), могли утворитись 08 червня 2021 року, не були небезпечними для життя та відносяться

за критерієм тривалості розладу здоров`я до легких тілесних ушкоджень); плані-схемі розташування автомобіля обвинуваченого ОСОБА_4 марки «Subaru»,

д.н.з. НОМЕР_1 , та 2 автомобілів патрульної поліції 08 червня 2021 року; відеозаписі на СD-R диску, взятому з нагрудної камери патрульних поліцейських,

які відпрацьовували 08 червня 2021 року виклик за адресою: АДРЕСА_2 ; рапорті інспектора р3 б4 п2 УПП в м. Києві ДПП лейтенанта поліції ОСОБА_6 , згідно якого 08 червня 2021 року о 03:46

від оперативного чергового Київ-55 отримано виклик «грабіж», за адресою: АДРЕСА_2 , де після їх прибуття громадянин ОСОБА_7 розповів,

що до нього за вказаною адресою звернулася дівчина ОСОБА_8 , яка повідомила, що знайомий ОСОБА_4 , з яким вона разом розпивала алкоголь

в автомобілі «Subaru», д.н.з. НОМЕР_1 , завдав їй тілесні ушкодження на обличчі, насильно забрав телефон марки «Redmi», синього кольору, та вигнав її з машини; ця інформація підтвердилась - на водійському сидінні перебував чоловік ОСОБА_4 , в автомобілі на передній панелі лежав телефон, який забрали в потерпілої; особу добровільно попросили вийти з транспортного засобу, оскільки він підозрювався

у вчиненні кримінального правопорушення, проте ОСОБА_4 на будь-які прохання відповідав агресією, намагався вчинити бійку, вживав нецензурну лексику, особу було попереджено згідно ст. 45 ЗУ «Про Національну поліцію» про те, що його буде затримано та застосовано спецзасіб - кайданки; під час затримання ОСОБА_4 завдав два удари в обличчя інспектору ОСОБА_5 , внаслідок чого останній отримав незначні тілесні ушкодження; свідок цієї події - ОСОБА_7 , який надасть пояснення щодо цієї ситуації; надалі ОСОБА_4 було затримано, згідно ст. 45 ЗУ «Про Національну поліцію» застосовано спецзасіб - кайданки; на місце події було направлено СОГ 57 Деснянського УП для встановлення обставин справи; подія зафіксована на нагрудну відеокамеру АА 00799.

Колегія суддів, як убачається із постановленого рішення, ствердила

про правильність висновку суду першої інстанції, який, оцінивши досліджені докази, вказав про відсутність в діях ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, зазначивши, що стороною обвинувачення під час судового розгляду не надано належних та допустимих доказів умисного заподіяння обвинуваченим тілесних ушкоджень ОСОБА_5 , оскільки відеозапис з бодікамер не містить запису щодо хронології застосування спецзасобів до ОСОБА_4 , в той же час цей запис розпочинається з моменту, як ОСОБА_4 перебуває у лежачому положенні

на асфальтному покритті у кайданках. За таких обставин відсутність запису хронології затримання ОСОБА_4 працівниками поліції не спростовує показань ОСОБА_4 в тій частині, що удар в обличчя ОСОБА_5 він міг завдати рукою

за тих обставин, які повідомив суду, а саме з необережності, в ході довільного руху руками, будучи осліпленим ліхтариками.

Також колегія суддів погодилася з висновком суду першої інстанції про те, що автомобілі поліції перебували на значній відстані від припаркованого автомобіля обвинуваченого ОСОБА_4 , що підтверджує доводи останнього про те, що він

не знав, що невідомі особи, які витягували його з автомобіля, є поліцейськими. Також свідками було підтверджено той факт, що на місці події було відсутнє вуличне освітлення. Крім того, як зазначила колегія суддів, судом не встановлено,

що поліцейські, звертаючись до обвинуваченого, назвали свої прізвища, посаду та спеціальне звання, що також співвідноситься з показаннями обвинуваченого.

Крім того, як видно з ухвали, судом апеляційної інстанції було повторно допитано потерпілого ОСОБА_5 , який вказав, що тілесні ушкодження йому були завдані обвинуваченим не умисно, а в результаті того, що обвинувачений пручався і махав руками під час затримання.

Також суд зазначив у рішенні, що будь-яких нових фактичних даних, які могли б поставити під сумнів правильність висновків суду першої інстанції встановлено

не було. Зміст досліджених судом першої інстанції доказів правильно відображено у оскаржуваному вироку, а висновки суду з приводу оцінки цих доказів відповідають фактичним обставинам.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, оцінивши докази у їх сукупності, обґрунтовано ствердив про необхідність ухвалення виправдувального вироку у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_4 , оскільки не доведено, що обвинувачений мав прямий умисел

на заподіяння працівнику правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень

у зв`язку із виконанням цим працівником службових обов`язків.

З наведеними висновками апеляційного суду погоджується і колегія суддів суду касаційної інстанції.

Що стосується доводів прокурора про те, що суд апеляційної інстанції, як того вимагають положення ч. 3 ст. 404 КПК, не прийняв рішення щодо допиту свідка ОСОБА_7 , у допиті якого відмовив і суд першої інстанції, то вони є неспроможними з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду

в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

За змістом положень вказаної норми дослідження доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції, є правом, а не обов`язком суду.

Крім того, як убачається з вироку щодо ОСОБА_4 , місцевий суд зазначив,

що відповідно до ст. 23 КПК сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом; однак цей обов`язок закону стороною обвинувачення належним чином не був виконаний; свідок ОСОБА_7 неодноразово викликався в судові засідання; судом було вжито всі можливі заходи для забезпечення явки в судове засідання вказаного свідка;

до вказаного свідка неодноразово застосовувалися примусові приводи, однак приводи так і не були виконані; з метою дотримання розумних строків розгляду судом було встановлено стороні обвинувачення процесуальний строк

для забезпечення свідка обвинувачення ОСОБА_7 в судове засідання для його безпосереднього допиту в суді; між тим, стороною обвинувачення не забезпечено явку цього свідка в судове засідання та повідомлено суду, що цей свідок

був доставлений до суду, проте через відсутність у нього будь-яких документів

не вдалось встановити його особу; в подальшому встановити місцезнаходження вказаного свідка не представилось можливим.

На переконання колегії суддів касаційного суду, перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку за апеляційною скаргою прокурора здійснено відповідно до вимог кримінального процесуального закону, постановлена ухвала відповідає приписам статей 370, 419 КПК, а тому доводи скаржника про порушення судом апеляційної інстанції норм кримінального процесуального закону

є безпідставними.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судового рішення, у касаційній скарзі прокурора не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити прокурору, який брав участь у розгляді кримінального провадження

у суді апеляційної інстанції, у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 30 липня 2024 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3