У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

її представника адвоката ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР №0001937 за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_8 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 квітня 2024 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Пярну, республіка Естонія, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

-обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 квітня 2024 року ОСОБА_6 засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_6 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, з покладенням на нього обов`язків: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирішено питання речових доказів.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Потерпіла ОСОБА_8 просить вирок скасувати та увалити новий вирок, яким ОСОБА_6 вважати засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Потерпіла ОСОБА_8 вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 належним чином не врахував дані про особу обвинуваченого, обставини, що обтяжують покарання, характер і ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, відсутність відшкодування як майнової, так і моральної шкоди, що призвело до прийняття судом невмотивованого рішення та призначення обвинуваченому несправедливого покарання через його м`якість.

Зазначила, що своїми протиправними діями ОСОБА_6 спричинив їй майнову шкоду. Вказала, що для організації поховання сина ОСОБА_10 нею було витрачено грошові кошти в розмірі 21 000 грн. Однак, ОСОБА_6 відшкодував їй лише 10 000 грн. та вказав, що відшкодує в подальшому як майнову, так і моральну шкоду в добровільному порядку, але попросив не подавати цивільний позов в рамках даного кримінального провадження. Вказала, що неодноразові звернення до ОСОБА_6 з питання відшкодування шкоди, він ігнорує та не бажає спілкуватися.

Зазначила, що їй була завдана також моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях, моральних переживаннях, у порушенні нормальних життєвих зв`язків, які позначили негативні зміни у житті. Дана подія викликала негативні переживання та спогади, тривогу, емоційні реакції при згадуванні, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, тимчасову відірваність від активного соціального життя. Вказала, що смерть її єдиного сина викликала у неї сильний стрес, знижений настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційну напругу, почуття образи, обурення.

Також додала, що вона має третю групу інвалідності, поганий стан здоров`я, який ще більше погіршився після перенесеного психо - емоційного стресу після смерті сина.

Зазначила, що ОСОБА_6 не розкаявся у вчиненому, не вибачився перед нею та протягом тривалого часу не відшкодував завдану майнову та моральну шкоду, а визнання обвинуваченим вини у вчиненні злочину в суді пов`язане лише з намаганням уникнути покарання за вчинений ним злочин.

Також вказала, що судом першої інстанції не було враховано у повній мірі дані, що характеризують особу обвинуваченого, суспільну небезпечність вчиненого обвинуваченим злочину, а також, що вчинений злочин відноситься до категорії тяжких злочинів. Не враховано обставини вчинення злочину, зокрема, що обвинувачений не слідкував за дорожньою обстановкою, хоча зобов`язаний це робити, що призвело до призначення несправедливого за розміром покарання через його м`якість, яке на думку потерпілої, не зможе забезпечити виправлення ОСОБА_6 .

Зазначила, що хоча ОСОБА_6 раніше не судимий, не перебуває на обліку у лікаря психіатра, нарколога, сприяв розкриттю злочину, про що зазначив суд першої інстанції, проте, на думку потерпілої, зазначені дані про особу винного не знижують тяжкості й небезпечності злочину, вчиненого за обставин, встановлених судом першої інстанції, з огляду на тяжкі наслідки, що настали внаслідок злочину, а саме смерть її сина.

Короткий виклад позицій інших учасників судового провадження.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_7 вважає вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін.

Пояснив, що знаходячись на зміні в якості водія КНП «Миколаївський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», ОСОБА_6 з бригадою виїхав на виклик на адресу АДРЕСА_2 . Згідно повідомленню, біля будинку знаходився чоловік, який перебував без свідомості. ОСОБА_6 проїхав четвертий під`їзд, біля якого знаходився потерпілий. При цьому, коли проїжджав двір, ані ОСОБА_6 , ані будь-хто з бригади, не помітили потерпілого. Не маючи змоги розвернути машину, ОСОБА_6 став здавати заднім ходом, але придавив потерпілого заднім бампером, а враховуючи вагу машини, а також відсутність саме наїзду, ніхто не зрозумів, що потерпілий отримав ушкодження. Також додав, що коли потерпілого було придавлено бампером, тіло змінило своє положення, і коли працівники швидкої допомого вийшли з машини, потерпілий лежав паралельно дорозі. Будь-які ушкодження візуально не вбачались.

Вказав, що ОСОБА_6 до моменту ознайомлення з матеріалами справи був впевнений в тому, що не міг спричинити потерпілому тілесних ушкоджень. Але ознайомившись з відео, провину свою визнав в повному обсязі, не намагаючись якось себе виправдовувати.

Зазначив, що при першій зустрічі ОСОБА_6 відразу вибачився перед потерпілою. Потерпілій та її представнику було зрозуміло, що обвинувачений має страховку підприємства, а тому майнова та моральна шкода буде відшкодована страховою компанією. При цьому, потерпіла наголосила, що має квитанцію витрат на поховання тільки на 21 000 грн. Так як продукти вона придбала на ринку приблизно на 10 000 грн, а чеки у неї відсутні, ОСОБА_6 їй відшкодував вказану суму самостійно за власною ініціативою, так як за відсутності підтвердження документально витрат, страхова компанія ці витрати не відшкодовує.

Вказав, що доводи потерпілої про те, що ОСОБА_6 попросив не подавати цивільний позов в рамках даного кримінального провадження, не відповідають дійсності. Навпаки, в судовому засіданні ані потерпіла, ані її захисник не заявили про свій намір подати позов. Її представник повідомив потерпілій, що шкоду буде відшкодовувати підприємство, в якому працює обвинувачений.

Вказав, що згідно наданої характеристики, ОСОБА_6 має двох дітей та чотирьох онуків, дбає про родину, постійно цікавиться їх особистим життям. З сусідами поводиться ввічливо. Алкогольними напоями не зловживає. Протягом майже 17 років працює водієм КНП «Миколаївський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». До своїх службових обов`язків ставиться відповідально.

На думку захисника, врахувавши всі ці обставини, суд першої інстанції при винесенні вироку мав законну можливість застосувати до обвинуваченого ст. 75 КК України.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

24.11.2023 близько 18:49 год. (темний час доби), ОСОБА_6 керуючи автомобілем швидкої медичної допомоги «АВТОСПЕЦПРОМ АСПА. 941157.014.03», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить МОЦ ЕМД ТА МК, приїздив на виклик АДРЕСА_3 , за адресою: АДРЕСА_2 , де у дворі даного будинку припаркував вищевказаний транспортний засіб.

В цей час напроти дверей під`їзду №6 на тротуарі головою до проїзної частини, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння (4,25 проміле), лежав пішохід ОСОБА_10 .

Водій ОСОБА_6 , намагаючись переїхати на інше місце паркування, грубо порушив вимоги п. п. 1.3, 2.3 «б», 10.1 та 10.9 Правил Дорожнього руху України, а саме: будучи зобов`язаним знати і неухильно виконувати вимоги цих правил, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміни, перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, розпочав маневр руху заднім ходом, не переконавшись у тому, що не створює небезпеки іншим учасникам руху. Рухаючись заднім ходом, ОСОБА_6 скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_10 , спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді тупої поєднаної травми тіла у вигляді численних переломів ребр справа без пошкодження пристінкової плеври, розриву капсули правої долі печінки, як по вісцеральній, так і по діафрагмальній її поверхні з внутрішньо-черевною кровотечою (близько 900 мл темної рідкої крові), що ускладнилося травматичним та геморагічним шоком, від яких пішохід 24.11.2023 помер в приміщенні ЛШМД м. Миколаєва, куди був доставлений з місця пригоди цією ж бригадою швидкої медичної допомоги.

Дана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок злочинного порушення водієм ОСОБА_6 вимог п. п. 1.3, 2.3 «б», 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху України, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали.

Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винним у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого та його дії кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Потерпіла ОСОБА_8 та її представник адвокат ОСОБА_9 , підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 , а також прокурор ОСОБА_5 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили вирок залишити без змін.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційній суд встановив таке.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, є обґрунтованими та відповідають дослідженим судом доказам.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України. Вирок суду в цій частині апелянтом не оскаржується, а тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КК України вирок в цій частині колегією суддів не перевіряється.

Потерпіла оскаржує вирок в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, оскільки вважає його занадто м`яким. Разом з тим, ці доводи не є слушними, огляду на таке.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані в повній мірі.

Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є тяжким, та обставини його вчинення.

Також враховані дані про особу винного, який раніше не судимий, не перебуває на обліку у лікаря психіатра, нарколога.

Обставини, які пом`якшують покарання, судом визнано щире каяття та сприяння розкриттю злочину, відшкодування завданої шкоди.

Обставини, які обтяжують покарання, не встановлено.

Покарання ОСОБА_6 призначено відповідно до вимог ст. ст. 65, 66 КК України, за видом та у розмірі, який передбачений санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.

Призначене ОСОБА_6 покарання є необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Потерпіла вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 належним чином не врахував дані про особу обвинуваченого, обставини, що обтяжують покарання, характер і ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, а також ту обставину, що обвинувачений не відшкодував заподіяну майнову та моральну шкоду, що призвело до прийняття судом невмотивованого рішення та призначення обвинуваченому несправедливого покарання через його м`якість.

На переконання колегії суддів, ці доводи є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції достатньо мотивував рішення в частині призначеного ОСОБА_6 покарання та про можливість його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з чим погоджується колегія суддів.

Приймаючи рішення про призначення ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі та у мінімальному розмірі, який передбачено зазначеною санкцією статті, а також рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції достатньо врахував дані про особу винного, обставини кримінального провадження, вчинення злочину з необережності, та сукупність обставин, які пом`якшують покарання. На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції в цій частині є правильними.

Колегія суддів не погоджується з наведеними в апеляційній скарзі доводами про те, що дані про особу ОСОБА_6 свідчать про необхідність призначення йому більш суворого покарання у виді позбавлення волі на строк, який є максимальним, та про неможливість його виправлення без відбування покарання.

Так, потерпіла зазначає, що обвинуваченим їй не відшкодована ані майнова, ані моральна шкода. Стверджує, що обвинувачений її запевнив, що відшкодує все, але просив не подавати цивільний позов в рамках даного кримінального провадження. На неодноразові звернення до ОСОБА_6 з питання відшкодування шкоди, він ігнорує та не бажає спілкуватися.

Разом з тим, ці доводи потерпілої не відповідають дійсності.

Обвинувачений за власною ініціативою відшкодував потерпілій майнову шкоду в розмірі 10000 грн, що потерпіла не заперечувала та зазначене підтверджується розпискою. При цьому, як слідує з пояснень потерпілої, саме ця сума не підтверджена документально, оскільки на цю суму придбані продути харчування на ринку.

Щодо витрат на поховання потерпілого, які документально підтверджені, потерпіла вправі звернутися із цивільним позовом.

Проте, цивільний позов про відшкодування майнової та моральної шкоди в рамках даного кримінального провадження потерпіла не заявляла ані під час досудового розслідування, ані під час судового розгляду.

Доводи потерпілої про те, що ОСОБА_6 просив не подавати цивільний позов, є голослівними. Під час досудового розслідування та в суді інтереси потерпілої представляв адвокат, а під час судового розгляду потерпілій роз`яснені процесуальні права, в тому числі на пред`явлення цивільного позову. Між тим, потерпіла та її представник цивільний позов не пред`явили.

З пояснень потерпілої та її представника суду апеляційної інстанції вбачається, що після постановлення вироку потерпіла також не звернулася із цивільним позовом в порядку цивільного судочинства.

В свою чергу, обвинувачений ОСОБА_6 під час розгляду кримінального провадження в суді першої та апеляційної інстанцій вину визнав в повному обсязі, висловив щире каяття у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, вибачився перед потерпілою.

Обвинувачений характеризується виключно позитивно. Згідно характеристики, наданої за місцем роботи, ОСОБА_6 зарекомендував себе як сумлінний працівник, якісно виконує свої функціональні обов`язки, дисциплінований та пунктуальний, завжди готовий прийти на допомогу, користується повагою в колективі. Правила дорожнього руху не порушував, стягнень та зауважень не мав.

Згідно характеристики за місцем проживання, ОСОБА_6 має двох дітей та чотирьох онуків, дбає про родину, постійно цікавиться їх особистим життям. З сусідами поводиться ввічливо. В будь-яку мить на прохання сусідів надає допомогу. Алкогольними напоями не зловживає. Протягом майже 17 років працює водієм КНП «Миколаївський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». До своїх службових обов`язків ставиться відповідально.

На думку колегії суддів, встановлені дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 спростовують доводи апелянта про його суспільну небезпечність.

При прийнятті рішення колегія суддів також враховує, що злочин вчинено з необережності, а також обставини кримінального провадження, а саме, що ОСОБА_6 , будучи водієм карети швидкої допомоги, у нічний час, здійснюючи маневр руху заднім ходом, не переконався у тому, що не створює небезпеки іншим учасникам руху, та здійснив наїзд на потерпілого ОСОБА_10 , який лежав на тротуарі головою до проїзної частини, перебуваючи у стані сильного алкогольного сп`яніння (4,25 проміле).

Отже, обвинуваченим хоча і вчинено тяжкий злочин, але за формою вини вчинений злочин є необережним.

Аналізуючи конкретні обставини справи, колегія суддів враховує зміст і обсяг допущених обвинуваченим порушень правил безпеки дорожнього руху. Також враховує особу обвинуваченого, ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини злочину, та обставини, які пом`якшують покарання.

Додатково колегія суддів зазначає, що усі доводи апелянта фактично зводяться до вирішення питання про відшкодування майнової та моральної шкоди, але висловлюючи ці вимоги, потерпіла не скористалася правом на пред`явлення цивільного позову. Разом з тим, обвинувачений добровільно відшкодував шкоду у розмірі, який не підтверджено документально. Наразі, потерпіла не позбавлена права на пред`явлення цивільного позову в порядку цивільного судочинства.

За такого, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про призначення ОСОБА_6 покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у розмірі, який призначив суд першої інстанції. Підстави для призначення більш суворого покарання, про що просить апелянт, немає. Окрім того, є правильними висновки суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання та його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Тому апеляційна скарга потерпілої не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 407 424, 425, 532 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 02 квітня 2024 року щодо ОСОБА_6 , - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3