Провадження №1/523/26/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.08.2024 року Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурорів Суворовської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_3 , ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

представників Фонду державного майна України ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Суворовського районного суду м. Одеси клопотання захисника про закриття кримінальної справи за №47 у зв`язку зі звільнення від кримінальної відповідальності за закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за обвинуваченням:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаїв, громадянина України, з вищою освітою, за спеціальністю юрист, одруженого, раніше не судимого.

Зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Проживаючого за адресою: АДРЕСА_2

у скоєнні злочинів, передбачених ст.ст.27 ч.2, 191 ч.5, 205 ч.2, 209 ч.2, 27 ч.2, 366 ч.2, 27 ч.3, 366 ч.2, 358 ч.3 КК України,-

Встановив:

В провадженні Суворовського районного суду м. Одеси знаходяться виділені матеріали з кримінальної справи за №07/070146 за обвинуваченням ОСОБА_9 у скоєнні злочинів, передбачених ст.ст.27 ч.2, 191 ч.5, 205 ч.2, 209 ч.2, 27 ч.2, 366 ч.2, 27 ч.3, 366 ч.2, 358 ч.3 КК України (в редакції 1960 року).

За змістом пред`явленого обвинувачення, ОСОБА_9 інкримінується вчинення умисних злочинів у період часу з вересня по грудень 2006 року, за попередньою змовою з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , відносно якого матеріали виділені в окреме провадження у зв`язку з оголошенням його розшуку, та який на той час був директором УМ СА ТОВ «Жемчужина», шляхом підробки та використання завідомо підроблених документів, а саме довіреності від імені колишнього директора Кишинівського ДП «Віброприбор» - ОСОБА_13 , датованої 30.12.2003 року, протоколу загальних зборів засновників УМ СП ТОВ «Жемчужина» від 23.10.2006 року та інших документів, що посвідчуються та видаються підприємством і які надають права, шляхом зловживання своїм службовим становищем та фіктивного підприємництва, заволодіти чужим майном, а саме базою відпочинку «Жемчужина 1, 2», що знаходиться по АДРЕСА_3 , будівлі та споруди якої в січні 2003 року було передано Кишинівським ДП «Віброприбор» до статутного фонду УМ СП ТОВ «Жемчужина» вартістю 3945922 грв., тим самим завдавши державі в особі Фонду державного майна України матеріальний збиток на вказану суму, що складає особливо великий розмір.

Так, ОСОБА_9 , використовуючи комп`ютерну техніку, виготовив довіреність на своє ім`я, датовану 1.09.2006 від імені директора УМ СП ТОВ «Жемчужина». Відповідно до зазначеної довіреності ОСОБА_9 було надане право представляти інтереси УМ СП ТОВ «Жемчужина» у господарських судах України з усіма правами, передбаченими чинним законодавством України, у тому числі підписувати позовні заяви та відгуки на них, апеляційні та касаційні скарги, інші заяви, їх використання, а також шляхом фіктивного підприємництва, обману та зловживання посадовцем своїм службовим становищем.

В подальшому, 19.09.2006 року ОСОБА_9 , продовжуючи реалізацію спільного злочинного наміру, спрямованого на заволодіння чужим майном, діючи у рамках попередньої змови з ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , підготував та подав до Господарського суду Миколаївської області позовну заяву з додатками про визнання права власності за УМ СП ТОВ «Жемчужина» на нібито спірний об`єкт нерухомого майна базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Крім цього, ОСОБА_9 , отримавши до цього від директора УМ СП ТОВ «Жемчужина» ОСОБА_12 чистий бланк Кишинівського ДП «Віброприбор» з відбитком печатки старого зразка та підписом колишнього директора підприємства ОСОБА_13 , достовірно знаючи, що він є посадовцем, вніс свідомо неправдиві відомості в офіційний документ, підробив довіреність на ім`я ОСОБА_10 , оформлену в особі директора ДП «Віброприбор» ОСОБА_13 , датованої 30.12.2003 року, з метою її подальшого використання ОСОБА_10 , який згідно з цією довіреністю був законним представником ДП «Віброприбор», що спричинило тяжкі наслідки, тим самим у співучасті з іншими суб`єктами злочину безпосередньо здійснив службову фальсифікацію.

2.10.2006 року ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , перебуваючи у приміщенні Господарського суду Миколаївської області, за адресою: м. Миколаїв, Будинок Рад, вул. Адміральська, 22, використавши в суді свідомо підроблений документ, а саме довіреність на ім`я ОСОБА_10 , начебто видану 30 грудня 2003 року директором ДП «Віброприбор» ОСОБА_13 і давши суду надумані свідчення шляхом обману судді ОСОБА_14 , домоглися винесення рішення суду на їх користь.

Таким чином, ОСОБА_9 разом з ОСОБА_10 , діючи в рамках попередньої змови, повторно організували службове підроблення, тобто внесення службовою особою свідомо неправдивих відомостей до офіційного документа, що видається та засвідчується установою, надає права та звільняючого від обов`язків, а саме: Рішення іменем України від 2.10.2006 у справі №9/590/06 про визнання права власності на базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_2 ТОВ «Жемчужина», що спричинило тяжкі наслідки з метою його подальшого використання.

23.10.2006 року ОСОБА_9 , знаходячись у м. Миколаєві у невстановлені наслідком час та місце, продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах, а саме базою відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та діючи в рамках попередньої змови з ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , за допомогою комп`ютерної техніки виготовив протокол загальних зборів засновників УМ СП ТОВ «Жемчужина», які фактично не відбувалися, датований тим самим числом, до якого вніс завідомо неправдиві відомості про прийняті рішення, що мають юридичне значення.

Також ОСОБА_9 за допомогою комп`ютерної техніки виготовив проект договору купівлі-продажу нерухомого майна, датований 2006 роком, який оформлений додатком до вищезазначеного протоколу загальних зборів засновників УМ СП ТОВ «Жемчужина», в якому зазначено, що УМ СП ТОВ «Жемчужина» продає ПП «Бриз-Юг» цілісний майновий комплекс базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , вартість якої складає 600 000 грн, які представив на підпис ОСОБА_12 .

Також ОСОБА_9 за допомогою комп`ютерної техніки, маючи чисті аркуші паперу з відбитком печатки ПП «Бриз-Юг», які йому заздалегідь надав ОСОБА_11 , виготовив кілька екземплярів акту приймання-передачі за договором купівлі-продажу від 23.10.2006 року, датовані цим же числом, де зазначено, що ПП «Бриз-Юг» (далі Покупець) від імені ОСОБА_11 отримало, а УМ СП ТОВ «Жемчужина» (далі «Продавець») в особі директора ОСОБА_12 передало цілісний майновий комплекс базу відпочинку «Жемчужина»», які дав ОСОБА_11 на підпис.

Таким чином, згідно з обвинувальним висновком ОСОБА_9 , діючи в рамках попередньої змови з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , знаючи, що рішення Господарського суду Миколаївської області від 2.10.2006 року у справі 9/590/06 ще не набрало законної сили, реєстрацію права власності у БТІ не проведено та УМ СП ТОВ «Жемчужина» фактично не є власником бази, з метою заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах, 23.10.2006 року уклали фіктивний договір між УМ СП ТОВ «Жемчужина» та ПП «Бриз-Юг» щодо купівлі-продажу бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що знаходиться за вказаною вище адресою .

Також ОСОБА_9 за допомогою комп`ютерної техніки виготовив кілька екземплярів акту приймання-передачі за договором купівлі-продажу від 25.10.2006 року, датовані тим самим числом. У зазначеному акті приймання-передачі зазначено, що УМ СП ТОВ «Жемчужина» (далі «Продавець») в особі директора ОСОБА_12 передало, а ПП «Бриз-Юг» (далі Покупець) від імені ОСОБА_11 прийняло вищезгадане майно. Після цього ОСОБА_9 у м. Миколаєві у невстановлений слідством час та місце, зустрівшись з ОСОБА_11 , надав йому зазначені екземпляри договору купівлі-продажу та акту приймання-передачі за договором купівлі-продажу від 25.10.2006 року для підпису.

Таким чином, згідно з обвинувальним висновком ОСОБА_9 , діючи в рамках попередньої змови з ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , з метою подальшого заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах, 25.10.2006 року уклали фіктивний договір між УМ СП ТОВ «Жемчужина» та ПП «Бриз-Юг» щодо купівлі-продажу нерухомого майна, що знаходилося на базі відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та фактично належало ТОВ «Фірма «Дісконт».

Крім цього, ОСОБА_9 , продовжуючи виконувати свою частину спільного злочинного наміру, спрямованого на заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах, діючи в рамках попередньої змови зі своїми співучасниками, 30.11.2006 року на праві приватної власності, заздалегідь підготувавши необхідні документи, з метою прикриття незаконної діяльності на території Миколаївської області, всупереч встановленому законодавством порядку створення суб`єктів підприємництва, створив та зареєстрував на своє ім`я суб`єкт підприємницької діяльності - юридичну особу, а саме ТОВ «Перлина Чорномор`я», код ЄДРПОУ 3477238, місцезнаходження: АДРЕСА_1 , зареєстрованого того ж дня виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, реєстраційний номер запису 0011365, для укладання фіктивних угод без наміру їх виконання та використання такого підприємства для заволодіння чужим майном, що забезпечило в подальшому приховування останнього як особи, причетної до протиправної діяльності та уникнення нею відповідальності за її здійснення, чим скоїв фіктивне підприємництво.

Надалі, 6.12.2006 року ОСОБА_9 , виступаючи директором ТОВ «Перлина Чорномор`я», у Миколаївській філії АБ «Південний» для свого товариства відкрив розрахунковий рахунок № НОМЕР_1 .

7.12.2006 року ОСОБА_9 , знаходячись у м. Миколаєві, у невстановлений час та місці, продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах, а саме базою відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та діючи в рамках попередньої змови з ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , за допомогою комп`ютерної техніки виготовив декілька екземплярів договору №1 купівлі-продажу нерухомого майна, а також декілька примірників акту приймання-передачі за договором купівлі-продажу №1 від 7.12.2006 року, в яких зазначено, що ПП «Бриз-Юг» (далі «Продавець») в особі ОСОБА_11 , що діє на підставі статуту, продає ТОВ «Перлина Чорномор`я» (далі Покупець) в особі ОСОБА_9 , базу відпочинку «Жемчужина». ОСОБА_9 , достовірно знаючи, що угода є фіктивною, без наміру її виконання, в указаному договорі купівлі-продажу та акті приймання-передачі особисто поставив свій підпис в графі «Покупець та відбиток печатки ТОВ «Перлина Чорномор`я», після чого передав на підпис ОСОБА_15 .В

Наступного дня, 8.12.2006 року, ОСОБА_9 , не збираючись здійснювати подальше перерахування коштів на рахунок ТОВ «Бриз-Юг» начебто за купівлю бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_2 », відповідно до договору купівлі-продажу №1 від 7.12.2006 року, не маючи намірів виконувати умови п.п.6.3, 6.4 зазначеного договору купівлі-продажу за його нотаріальним посвідченням, подав позовну заяву до Господарського суду Миколаївської області про визнання договору купівлі-продажу №1 від 7.12.2006 року, укладеного між ТОВ «Перлина Чорномор`я» та ПП «Бриз-Юг» дійсним, використавши свідомо підроблений документ, а саме: Рішення іменем України від 15.11.2006 року у справі №5/452/06 про визнання договору купівлі-продажу від 23.10.2006 року, укладеного між ТОВ «Бриз-Юг» та УМ СП ТОВ «Жемчужина» дійсним, винесене Господарським судом Миколаївської області на підставі підроблених документів та неправдивих показань.

Таким чином, згідно з обвинувальним висновком ОСОБА_9 разом з ОСОБА_11 , діючи в рамках попередньої змови, повторно організував службову фальсифікацію, тобто внесення посадовою особою свідомо неправдивих відомостей до офіційного документа, що видається та засвідчується установою, надає права та звільняючого від обов`язків, а саме: Рішення іменем України від 13.12.2006 року у справі №5/452/06 про визнання договору купівлі-продажу від 7.12.2006 року, укладеного між ПП «Бриз-Юг» та ТОВ «Перлина Чорномор`я», дійсним, винесене Господарським судом Миколаївської області, що спричинило тяжкі наслідки, з метою його подальшого використання.

11.01.2007 року, отримавши перед цим вищевказане рішення Господарського суду Миколаївської області від 13.12.2006 року, того ж дня ОСОБА_9 отримав виписки про реєстрацію права власності на нерухоме майно базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованої по АДРЕСА_3 за ТОВ «Перлина Чорномор`я». 22.01.2007 року ОСОБА_9 , уклавши з ТОВ АББ «ЮДВ-ЮСТ» договір про надання охоронних послуг, на даній базі виставив свою охорону.

Таким чином, згідно з обвинувальним висновком ОСОБА_9 , знаючи, що ОСОБА_12 є посадовою особою наділеною організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, у співучасті з іншими суб`єктами злочину безпосередньо, діючи навмисне, з корисливих спонукань, за попередньою змовою з ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , підробляючи та використовуючи свідомо підроблені документи, шляхом обману та зловживання посадовцем своїм службовим становищем, заволодів чужим майном, а саме цілісним майновим комплексом базою відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що складається з двох спальних корпусів, позначених у технічному паспорті літерою «А» та «А», їдальні бук. «Б», овочевого сховища складів бук. ОСОБА_16 та ОСОБА_17 кафе «Вітерець» - відео зал - бук. «Д», вбиральні - бук. «Ж», душових бук. «Е» та електричного котла, розташованої по АДРЕСА_3 , вартістю 3495922 грн., яка у 19976,697 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, що становить особливо великі розміри та спричинив тяжкі наслідки.

Протягом часу з січня 2007 року по квітень 2010 року ОСОБА_9 на власний розсуд використовував цілісний майновий комплекс - базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованої за вказаною адресою, тобто використовував майно, отримане внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння - заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, службового під документом та фіктивного підприємництва, надаючи також і курортні сезони послуги відпочиваючим.

8.04.2010 року ОСОБА_9 , маючи реєстрацію права власності на нерухоме майно базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_2 », реалізуючи свої злочинні дії та бажаючи легалізувати майно, а саме базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що розташована по АДРЕСА_3 , яким він разом із ОСОБА_10 , ОСОБА_18 та ОСОБА_12 спільно заволоділи злочинним шляхом, прибув до м. Миколаєва, де здійснив угоди із зазначеним майном.

Таким чином, згідно з обвинувальним висновком ОСОБА_9 шляхом приховування та маскування продав базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташовану по АДРЕСА_3 , вартістю 3945922 грн., тобто здійснив правочин з майном, отриманим внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, яке передувало легалізації (відмиванню) доходів - заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, службового підроблення, використання підроблених документів і фіктивного підприємництва, що у розмірі 9081,51 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, що становить великі розміри.

На підставі даних, викладених в обвинувальному висновку, органом досудового розслідування ОСОБА_9 пред`явлене обвинувачення у скоєнні злочинів передбачених ст.ст.27 ч.2, 191 ч.5; 205 ч.2; 209 ч.2; 27 ч.2, 366 ч.2; 27 ч.3, 366 ч.2, 358 ч.3 КК України за кваліфікуючими ознаками:

- за ст.ст.27 ч.2, 191 ч.5 КК України, як співучасть з іншими суб`єктами злочину безпосередньо у заволодінні чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, скоєним за попередньою змовою групою осіб, у особливо великих розмірах

- за ст.205 ч.2 КК України, як фіктивне підприємництво, тобто створення суб`єктом підприємницької діяльності (юридичної особи) з метою прикриття незаконної діяльності, які спричинили велику матеріальну шкоду державі Україна;

- за ст.ст.27 ч.2, 366 ч.2 КК України, як співучасть з іншими суб`єктами злочину безпосередньо у службовому підробленні, тобто внесення посадовою особою до офіційних документів свідомо неправдивих відомостей, інше підроблення документів, що спричинило тяжкі наслідки

- за ст.ст.27 ч.3, 366 ч.2 КК України, як організація службового підроблення, тобто внесення посадовою особою до офіційних документів свідомо неправдивих відомостей, що спричинило тяжкі наслідки

- за ст.358 ч.3 КК України використання завідомо підроблених документів;

- за ст.209 ч.2 КК України, як здійснення правочину з майном, отриманим після вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів, а також вчинення дій спрямованих на приховування або маскування незаконного походження такого майна, а також використання майна, отриманого внаслідок вчинення суспільно небезпечного діяння, що передувало легалізації (відмивання) доходів у великих розмірах

В порядку ст.11-1 КПК України (в редакції 1960 року) до суду звернувся захисник ОСОБА_5 , діючого в інтересах ОСОБА_9 , з письмовим клопотанням про вирішення питання про закриття кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_9 відповідно ст.49 КК України,

У судовому засіданні прокурор не заперечував проти задоволення клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності та закриття кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_9 , вказуючи на те, що підсудний обвинувачується у вчиненні низки злочинів, в тому числі передбаченого ст.191 ч.5 КК України, також посилаючись на ст.49 КК України та ст.11-1 КПК України (в редакції 1960 року), відповідно якої особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло 15 років.

Вислухавши думку учасників процесу:

- підсудного ОСОБА_9 , який просив задовольнити заявлене клопотання, водночас вказуючи, що вину в обсязі пред`явленого обвинувачення не визнає, зазначаючи, що йому відомі та зрозумілі наслідки закриття кримінальної справи;

- захисника ОСОБА_5 , який підтримав клопотання про закриття кримінального провадження відносно свого підзахисного;

- з`ясувавши позицію прокурора, який не заперечував проти задоволення клопотання сторони захисту, зазначаючи, що це виключно право підсудного;

- представника Фонду державного майна ОСОБА_8 , яка протягом всього часу, дотримуючись вибраного способу захисту, висловлювала позицію щодо задоволення цивільного позову;

- обвинувачених ОСОБА_10 . ОСОБА_11 , які фактично поклали вирішення питання на розсуд суду,

дослідивши наявні матеріали, суд вважає за можливе задовольнити клопотання підсудного ОСОБА_9 за наступними підставами.

Пункт 11 Розділу ХІ Перехідних Положень до КПК України (2012 року), вказує на те, що кримінальні справи, які до дня набрання чинності КПК України (2012 року) надійшли до суду від прокурорів з обвинувальним висновком, розглядаються судами першої, апеляційної та касаційної інстанції і Верховним Судом України в порядку, який діяв до набрання чинності КПК України (2012 року).

Статтею 248 КПК України в редакції 1960 року передбачено, що при наявності обставин, передбачених статтею 6, частиною першою статті 7, статтями 7-1, 7-2, 8, 9, 10, 11-1 КПК України (1960 року), суд своєю мотивованою постановою закриває справу, скасовує запобіжні заходи, заходи забезпечення цивільного позову і конфіскації майна, а також вирішує питання про речові докази, зокрема про гроші, цінності та інші речі, нажиті злочинним шляхом

Відповідно до ст.262 КПК України (в редакції 1960 року) розгляд справи в засіданні суду першої інстанції відбувається з участю підсудного, явка якого до суду є обов`язковою. Розгляд справи при відсутності підсудного допускається лише у виняткових випадках: 1) коли підсудний перебуває за межами України і ухиляється від явки до суду; 2) коли справу про злочин, за який не може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі, підсудний просить розглянути у його відсутності.

Положеннями ст.282 КПК України (в редакції 1960 року), за правилами якого здійснюється судовий розгляд, передбачено, якщо під час судового розгляду будуть встановлені підстави для закриття справи, передбачені п.п.5, 6, 7, 8, 9, 10, 11 статті 6 та статтями 7, 7-2, 8, 9, 10, 11-1 цього Кодексу, суд, вислухавши думку учасників судового розгляду і висновок прокурора, своєю мотивованою постановою закриває справу.

Згідно статті 7-1 ч.1 п.5 КПК України (в редакції 1960 року) провадження у кримінальній справі може бути закрито судом у зв`язку з закінченням строків давності.

Відповідно вимог ч.2 ст.11-1 КПК України (в редакції 1960 року), суд у судовому засіданні за наявності підстав, передбачених частиною першої статті 49 Кримінального кодексу України, закриває кримінальну справу у зв`язку із закінченням строків давності у випадках, коли справа надійшла до суду з обвинувальним висновком.

Санкцією ч.5 ст.191 КК України, як в редакції 1960 року та і чинній редакції, передбачена можливість призначення покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна, тобто закон про кримінальну відповідальність не змінювався.

Статтею 366 ч.2 КК України передбачена можливість призначення покарання у виді волі на строк від двох до п`яти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, зі штрафом від двохсот п`ятдесяти до семисот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що в чинній редакції не погіршує становища обвинуваченого, що в свою чергу дає підстави для застосування правових норм цього Кримінального кодексу.

Статтею 358 ч.3 КК України, в редакції яка діяла на момент вчинення злочину, передбачена можливість призначення покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до двох років.

Санкцією ч.2 ст.209 КК України, в чинній редакції, яка поліпшує становище підсудного, передбачена можливість призначення покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна.

Разом з цим, відповідно Закону України №430-IV від 16.01.2003 року «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально-процесуального кодексів України» (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2003, №14, ст.95) дії, передбачені частиною 2 статті 209 КК України караються позбавленням волі на строк від семи до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією коштів або іншого майна, одержаних злочинним шляхом, та з конфіскацією майна.

Тобто санкція ч.2 ст.209 КК України, яка діяла на момент направлення обвинувального акту до суду, містить більш тяжке покарання та погіршує становище підсудного ОСОБА_9 у порівнянні зі зміненою санкцією цієї ж частини ст.209 КК України, яка діє на теперішній час, у зв`язку з чим з урахуванням вказаних змін та ст.5 КК України щодо зворотної дії закону про кримінальну відповідальність у часі, на переконання суду підлягає застосуванню санкція ч.2 ст.209 КК України в чинній редакції, оскільки ці зміни покращують становище підсудного.

Вирішуючи питання щодо звільнення особи від кримінальної відповідальності, суд враховує положення ч.2, ч.3 ст.4 КК України за змістом якої кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

Частиною 1 статті 5 КК України визначено, що закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Відповідно положень ст.5 ч.2 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії у часі.

Згідно ч.4 ст.5 КК України якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Відповідно ст.12 ч.3 КК України, в редакції яка діяла на час вчинення злочину, інкриміновані ОСОБА_9 злочини за ст.ст.366 ч.2, 358 ч.3 КК України відносяться до злочину середньої тяжкості.

Згідно ст.12 ч.4 КК України, в редакції, яка діяла на момент вчинення злочину, вбачається, що інкримінований підсудному ОСОБА_9 злочин за ст.209 ч.2 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину.

Зі змісту ст.12 ч.5 КК України, в редакції, яка діяла на момент вчинення злочину, вбачається, що інкримінований підсудному ОСОБА_9 злочин за ст.191 ч.5 КК України відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, за вчинення якого передбачене основне покарання у виді позбавлення волі на строк понад десять років.

Положеннями статті 44 ч.1, ч.2 КК України сформульовані правові підстави та порядок звільнення від кримінальної відповідальності, а саме особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюються виключно судом. Порядок звільнення від кримінальної відповідальності встановлюється законом.

Відповідно положень ст.49 ч.1 п.3 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення злочину середньої тяжкості, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років в редакції, що діяла на момент вчинення злочину.

Згідно ст.49 ч.1 п.4 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло десять років - у разі вчинення тяжкого злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше двадцяти тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше десяти років відповідно положень ст.12 КК України в редакції, що діяла на момент вчинення злочину.

Статтею 49 ч.1 п.5 КК України в редакції, яка діяла на момент вчинення злочину, регламентовано, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею особливо тяжкого злочину, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ятнадцять років.

Навіть в чинній редакції згідно ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею особливо тяжкого злочину, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ятнадцять років.

Судом встановлено, що з часу вчинення злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_9 , а саме з 2006 року загальний диференційований строк давності, передбачений ст.49 КК України, складає більше 15 років та вказані злочини не підпадають під заборону застосування давності вчинення кримінальних правопорушень, визначених ч.5 ст.49 КК України.

Разом з цим, ОСОБА_9 інкримінується скоєння злочину за ст.205 КК України. Однак на момент розгляду кримінальної справи за ознаками ст.205 ч.2 КК України діє декриміналізація відповідно до Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України та Кримінально процесуального кодексу України щодо зменшення тиску на бізнес» за №101-IX від 18.09.2019р. (відомості Верховної Ради (ВВР), 2019, №40, ст.219), який набрав чинності 25.09.2019р. Даним Законом ст.205 КК України виключена, у зв`язку з чим суд дійшов до висновку, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 підлягає закриттю на підставі ст.284 ч.1 п.4 КПК України.

Відповідно ст.7 ч.1 КПК України в редакції 1960 р. суд вправі звільнити підсудного від кримінальної відповідальності, коли буде визнано, що на час розгляду справи в суді внаслідок зміни обстановки вчинене особою діяння втратило суспільну небезпечність.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 4 КК України, злочинність, караність, а також інші кримінально- правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК України як злочини і скоєні після втрати цією норми чинності.

Статтею 58 Конституції закріплено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зміст цієї конституційно-правої норми деталізовано у ч.1 ст.5 КК України, відповідно якої закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності.

Як встановлено, ст.205 КК України виключена з Кримінального Кодексу, Закон України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України та Кримінально процесуального кодексу України щодо зменшення тиску на бізнес» за №101-IX від 18.09.2019р. набрав чинності 25.09.2019р. та діє до теперішнього часу, що в свою чергу скасовує злочинність діяння, тому кримінальне провадження за вищезазначеною статтею підлягає закриттю.

Щодо позиції сторони захисту невизнання ОСОБА_19 своєї вини в інкримінованих йому злочинах за ознаками ст.ст.27 ч.2, 191 ч.5, 205 ч.2, 209 ч.2, 27 ч.2, 366 ч.2, 27 ч.3, 366 ч.2, 358 ч.3 КК України, суд вважає за необхідне зазначити, що виходячи з положень закону, а саме ст.63 Конституції України визнання винуватості є правом, а не обов`язком обвинуваченого, а отже невизнання вказаною особою своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений ст.49 КК України інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення із визнанням ними своєї винуватості у вчиненні злочину. Дана позиція визначена в постанові Верховного суду за № 730/67/16-к від 26.03.2020р.

Передбачений ст.49 КК України вид звільнення від кримінальної відповідальності застосовується за наявності трьох умов: закінчення зазначених у законі строків; не вчинення протягом цих строків нового злочину; не ухилення особи від слідства або суду.

Також суд зазначає, що дотримання умов, передбачених частиною 1-3 ст.49 КК України є безсумнівним і звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків давності є обов`язковим.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду за №598/1781/17 від 17.06.2020 року за змістом якої, що звільнення від кримінальної відповідальності за ст.49 КК України є безумовним і здійснюється судом незалежно від факту примирення з потерпілим, відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілому, щирого каяття тощо.

У постанові від 12.11.2019 року по справі №566/554/16-к Верховний Суд зробив висновок, що визнання винуватості не є умовою для звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України та здійснюється незалежно від визнання своєї вини у випадку встановлення передбачених цією нормою закону підстав та відсутності заперечень проти закриття кримінального провадження.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України за №12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» у частині 8 визначено, що особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст.49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого. Відповідно до ст.11-1 КПК України таке звільнення є обов`язковим, за винятком випадку застосування давності, передбаченого ч.4 ст.49 КК України.

Станом на день розгляду клопотання відсутні відомості, що ОСОБА_9 вчинив нове кримінальне правопорушення, особа більше до кримінальної відповідальності не притягувалася, від органів слідства та суду не скривався.

Оскільки всі вимоги закону у даному випадку дотриманні, є очевидним, що існують законні підстави для звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_9 та закриття щодо нього кримінальної справи, оскільки з моменту вчинення кримінального правопорушення і до теперішнього часу минуло більше 15 років, тобто минули строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Враховуючи викладені обставини та встановлені факти, а також наведені вимоги КПК України (в редакції 1960 року) та КК України, враховуючи висунуте підсудному обвинувачення, яке мало місце у період часу з вересня по грудень 2006 року, та які відносяться до особливо тяжкого, тяжких та середньої тяжкості злочинів відповідно положень ст.12 КК України в редакції, яка діяла на час вчинення злочину, ту обставину, що ОСОБА_9 більше до кримінальної відповідальності не притягувався, суд вважає за можливе закрити провадження у справі за встановлених підстав, звільнивши ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності в порядку ст.49 КК України, у зв`язку з чим клопотання сторони захисту про закриття кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_9 підлягає задоволенню.

Крім цього, суд приймає до уваги, що в рамках даної кримінальної справи цивільним позивачем Фондом державного майна України (далі Фонд) до ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 8.08.2019 року був пред`явлений уточнений цивільний позов про стягнення з підсудних солідарно на користь Фонду завданої майнової шкоди у розмірі 17573474,98 гривень, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що протиправні дії підсудних були направлені на позбавлення держави майна, а саме бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_2 », загальною вартістю станом на 30.09.2006 рік - 3495922 гривни, при цьому зазначаючи, що сума спричиненого збитку вказана з розрахунку індексу інфляції зазначеного об`єкту, також в обґрунтування законності висунутих вимог вказуючи, що ОСОБА_20 є органом, уповноваженим на пред`явлення даного позову, оскільки його визнано цивільним позивачем у даній кримінальній справі у зв`язку з причиненим державі матеріальним збитком.

В підтвердження своїх доводів Фонд державного майна України вважав за необхідне повідомити, що вищезазначена база відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_2 » збудована за часів існування СРСР ОСОБА_21 заводом « ОСОБА_22 » Міністерства приладобудування, засобів автоматизації та систем управління СРСР, тобто підприємством союзного підпорядкування.

11.08.1994 року між Урядом України та Урядом Республіки ОСОБА_23 була підписана Угода про взаємне визнання прав та регулювання відносин власності.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташованих на території України» від 10.09.1991 року та ст.1 Угоди від 11.08.1994 року, майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших суб`єктів союзного підпорядкування, що розташовані на території України, є державною власністю України.

Стаття 4 Угоди від 11.08.1994 року передбачає лише можливість визнання прав власності Сторін на об`єкти соціальної сфери, будівництво яких здійснювалося за рахунок коштів підприємств колишнього союзного підпорядкування. Молдавською стороною з метою реалізації Угоди від 11.08.1994 року базу відпочинку «Жемчужина» було включено до переліку об`єктів, розташованих на території України, на які претендує Республіка Молдова.

Однак у судовому засіданні не було надано належних доказів, документів, що власником бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_2 » є Україна.

У судовому засіданні представник Фонду державного майна ОСОБА_8 , підтримуючи письмові пояснення заступника директора Юридичного департаменту ОСОБА_24 від 19.04.2024 року, більш суттєво нічого добавити не змогла, на запитання сторін вказуючи, що про першу реєстрацію бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_2 » на підставі Розпорядження Березанської державної районної адміністрації не відомо, це свідоцтво право власності ОСОБА_20 не оскаржував, чи скасований первісний документ, ОСОБА_20 не володіє даним відомостями, чи відбувався перехід власності безпосередньо Фонду, в якій формі Фонд користувався цим майном, відповісти також не може, однак відомо, що майно неодноразово передавалося, при цьому при зміні власника ОСОБА_20 не приймав участі, припускає, що уряд Молдови знає, що є спірне питання, весь час посилаючись тільки на ст.1 Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташованих на території України» від 10.09.1991 року, що всі об`єкти союзного підпорядкування є державною власністю, при цьому вказуючи на той факт, що до теперішнього часу Міжурядовий протокол не підписаний, питання щодо права власності між країнами до сих пір не врегульоване, але вважає, що Фонд, використовуючи спосіб захисту, як подачу позову, має право щодо компенсації шкоди державі, питання про повернення майна як таке цивільним позивачем не ставиться.

Вирішуючи питання щодо цивільного позову Фонду державного майна України про стягнення з підсудних невідшкодованого матеріального збитку у розмірі 17573474,98 гривень, суд вважає за необхідне цивільний позов Фонду залишити без розгляду за наступними підставами.

За наявності зауважень зі сторони захисту та протиріч що права власності на базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_2 », оскільки виходячи з наданих суду документів, база відпочинку першо початково належала ДП «Віброприбор» республіка Молдова відповідно свідоцтва про право власності від 10.05.2001 року, реєстровий запис №25, яке було видане на підставі розпорядження Березанської районної державної адміністрації за №101 від 18.04.2001 року. В подальшому на дану базу відпочинку ще чотири рази була проведена реєстрації, на теперішній час останнім набувачем та власником майнового комплексу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_3 (« ІНФОРМАЦІЯ_2 »), розташованому по АДРЕСА_3 , є Компанія «Лардіана Компані Лімітед» (республіка Кіпр, особа не є резидентом України), на думку суду дані обставини підлягають більш ретельнішому з`ясуванню для спростування існуючих суперечливостей, але не в порядку кримінального судочинства.

Крім цього, відповідно положень ст.28 ч.4 КПК України (в редакції 1960 року) вищезазначений цивільний позов не підлягає вирішенню по суті у зв`язку з прийнятим судом рішенням про звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження. За вищевикладених підстав суд дійшов до висновку, що позовні вимоги Фонду слід залишити без розгляду, що не позбавляє права звернутися до суду для вирішення питання цивільно-правових відносин.

Питання про речові докази вирішуються судом відповідно до вимог ст.81 КПК України (в редакції 1960 року).

Також з`ясовано, що у ході досудового розслідування 4.10.2011 року постановами слідчого УМВС України в Житомирській області ОСОБА_25 був накладений арешт на вилучені під час особистого обшуку ОСОБА_9 мобільний телефон марки «Нокіа-1209» імей: НОМЕР_2 , а також на вилучені під час обшуку ноутбук марки «Asus A2500L» s/n 44NP054947, ноутбук марки «Sumsung» NP-R25E s/n AA7193HQ100546A з блоками живлення та системний блок персонального комп`ютера, які передані на зберігання до камери схову речових доказів СУ УМВС України в Житомирській області (а.с.48-49, 51 том 47)

За змістом ст.126 КПК України (в редакції 1960 року) накладення арешту на майно скасовується постановою, коли в застосуванні цього заходу відпадає потреба.

Враховуючи прийняте судом рішення щодо звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності, який після набрання постанови чинності втрачає статус підсудного, а також ту обставину, що майно, на яке накладено арешт, не є знаряддям злочину, предметом та не нажито злочинним шляхом, не було об`єктом злочинних дій, суд дійшов до висновку, що мотивація слідчого щодо зберігання майна на сьогоднішній день втратила свою актуальність, тому з метою не порушення Конституційних прав громадян, суд вважає, що на теперішній час є достатньо законних підстав для скасування арешту з майна, оскільки в застосуванні цього заходу відпала необхідність та вищезазначені речі підлягають поверненню володільцю ОСОБА_9 .

Також судом встановлено, що під час досудового розслідування здійснювалось залучення експертів для проведення судових експертиз. Відповідно вимог ст.93 КПК України (в редакції 1960 року) судові витрати покладаються на засуджених, а також у випадку, якщо підсудний буде визнаний винним.

Виходячи зі змісту положень вищезазначеної статті стягнення з підсудного судових витрат можливе лише при ухваленні обвинувального вироку, а в даному випадку судове рішення викладене у формі постанови про закриття кримінальної справи у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності, ОСОБА_9 не має статусу засудженої особи, у зв`язку з чим суд вважає за можливе вказані в обвинувальному висновку судові витрати прийняти на рахунок держави.

Дана правова позиція також міститься в Постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 вересня 2022 року (справа № 203/241/17, провадження № 51-4251кмо21), згідно якої, якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, у тому числі витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, крім витрат, пов`язаних із залученням експерта стороною захисту.

Керуючись ст.12, 49 КК України, Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України та Кримінально процесуального кодексу України щодо зменшення тиску на бізнес» за №101-IX від 18.09.2019р.; п.11 Розділу ХІ Перехідних Положень до КПК України (в ред.2012 року), ст.ст.7-1 ч.1 п.5, 11-1, 28, 81, 93, 126, 248, 262, 282 КПК України (в редакції 1960 року), -

Постановив:

Клопотання захисника ОСОБА_5 , діючого в інтересах підсудного ОСОБА_9 , про закриття кримінальної справи у зв`язку зі звільненням ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 ч.1 п.5 КК України в редакції, чинній на час направлення обвинувального акту до суду задовольнити.

Звільнити ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від кримінальної відповідальності за ознаками злочинів, передбачених ст.ст.27 ч.2, 191 ч.5, 209 ч.2, 27 ч.2, 366 ч.2, 27 ч.3, 366 ч.2, 358 ч.3 КК України, у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених ст.49 ч.1 п.3, п.4, п.5 КК України.

На підставі ст.282 КПК України (в редакції 1960 року) кримінальну справу за №47 за обвинуваченням ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у скоєнні злочинів, передбачених ст.ст.27 ч.2, 191 ч.5, 209 ч.2, 27 ч.2, 366 ч.2, 27 ч.3, 366 ч.2, 358 ч.3 КК України - закрити, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності відповідно ст.11-1 КПК України.

На підставі ст.282 КПК України (в редакції 1960 року) кримінальну справу за №47 за обвинуваченням ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у скоєнні злочину, передбаченого ст. 205 ч.2 КК України - закрити, у зв`язку з декриміналізацією злочину відповідно Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України та Кримінально процесуального кодексу України щодо зменшення тиску на бізнес» за №101-IX від 18.09.2019р.

Запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, застосований відносно ОСОБА_9 постановою начальника відділу ОВС СУ УМВС України в Житомирській області від 28.07.2011 року - скасувати.

Скасувати постанови слідчого УМВС України в Житомирській області ОСОБА_25 від 4.10.2011 року про накладення арешту на мобільний телефон марки «Нокіа-1209» імей: НОМЕР_2 , ноутбук марки «Asus A2500L» s/n НОМЕР_3 , ноутбук марки «Sumsung» NP-R25E s/n AA7193HQ100546A з блоками живлення та системний блок персонального комп`ютера, які знаходяться на зберіганні у камері схову речових доказів СУ УМВС України в Житомирській області, та після набрання постанови чинності вищезазначені речі повернути власнику - ОСОБА_9 .

Відповідно ст.28 КПК України (в редакції 1960 року) цивільний позов Фонду державного майна України про стягнення солідарно з ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 завданої матеріальної шкоди у сумі 17573474,98 гривень - залишити без розгляду за підстав викладених в мотивувальній частині постанови.

На підставі ст.93 КПК України (в редакції 1960 року) судові витрати відповідно довідок про рух кримінальної справи - прийняти на рахунок держави.

Ухвала суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Суворовський районний суд м. Одеси протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя: ОСОБА_1