Справа №592/881/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1234/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Сексуальне насильство
УХВАЛА

Іменем України

24 липня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 592/881/21 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 28.06.2024 про продовження строку тримання під вартою,

учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

установила:

В поданих апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою обрати йому запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту або визначити заставу, оскільки суд грубо порушив його право на захист та справедливий суд, клопотання прокурора було розглянуто у відсутність його захисника та за участі призначеного через центр безоплатної правової допомоги адвоката без наявності для цього відповідних правових підстав, раніше визначеної судом дати 22.07.2024. Не погоджується з висновками суду щодо відсутності в нього міцних соціальних зв`язків, які мають враховуватися в сукупності з іншими обставинами провадження при визначенні запобіжного заходу, а ризики, які були підставою обрання та неодноразового продовження найсуворішого запобіжного заходу зі спливом часу значно зменшились, надані стороною захисту документи взагалі підтверджують відсутність ризику незаконного впливу на потерпілих, які безпідставно не допитуються судом, судові засідання проводяться лише для розгляду чергового клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою. Також зазначає, що раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, наміру перешкоджати кримінальному провадженню не має;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_12 також просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, обрати ОСОБА_6 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, визначити заставу близько 200000 грн, або домашній арешт та покласти обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК, звільнивши ОСОБА_6 з-під варти в залі суду, оскільки в порушення закону суд примусово, без наявності для цього підстав, призначив обвинуваченому іншого захисника за призначенням, чим порушив його право на захист, справедливий та публічний розгляд провадження незалежним, безстороннім справедливим та компетентним судом утвореним законом. Зазначає, що потерпілі не мають претензій до обвинуваченого, просять не тримати його під вартою, фінансових претензій до нього не мають і відмовляються від позовів, що не було відображено в ухвалі суду. ОСОБА_6 не винуватий, не знайомий з більшістю потерпілих, має постійне місце проживання, соціальні зв`язки, позитивну репутацію, активну соціальну позицію, що систематично безпідставно не відображається в ухвалах суду. В провадженні ТУ ДБР перебуває кримінальне провадження за фактом підробки документів, а заявлені прокурором ризики вважає недоведеними, враховуючи тривалість перебування ОСОБА_6 під вартою та ухвалене судом рішення про розгляд справи з початку у зв`язку із заміною судді.

У Зарічному районному суді м. Суми знаходиться кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 155, ч. 2 ст. 156, ч. 6 ст. 152, ч. 6 ст. 153 КК, розгляд якого по суті пред`явленого обвинувачення не завершений, тому прокурором подано клопотання про продовження ОСОБА_6 строку тримання під вартою у зв`язку з наявністю ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК, і неможливістю закінчити судовий розгляд кримінального провадження до спливу строку тримання обвинуваченого під вартою, установленого попередньою ухвалою суду.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 28.06.2024 продовжений обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 25.08.2024 без визначення розміру застави. Своє рішення суд першої інстанції умотивував тим, що прокурором доведена актуальність та тривалість існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, а також недостатністю застосування більш м`яких запобіжних заходів для їх запобігання.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали свої апеляційні скарги та просили скасувати ухвалу суду, доводи прокурора ОСОБА_8 про залишення рішення суду без змін, а апеляційних скарг без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника задоволенню не підлягають з таких підстав.

Зокрема, порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, КПК та інших законів України (ч. 1-2 ст. 1 КПК), а завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК).

Відповідно ч. 1-3 ст. 331 КПК, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу; за наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою продовжує дію запобіжного заходу на строк, що не може перевищувати двох місяців. Тобто, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою, однак в кожному випадку суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів; забезпечення таких стандартів вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Іншими словами, застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого; визначення таких прав вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (рішення у справі «Летельє проти Франції»).

Так, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні ряду тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 155, ч. 2 ст. 156, ч. 6 ст. 152, ч. 6 ст. 153 КК, і обґрунтованість цього обвинувачення може бути вирішена виключно при ухваленні судом першої інстанції вироку або іншого рішення по суті пред`явленого обвинувачення, а тому колегія суддів не уповноважена надавати будь-яку правову оцінку доказам як сторони захисту, так і сторони обвинувачення щодо винуватості чи невинуватості ОСОБА_6 вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність пред`явленого обвинувачення, достовірність або недостовірність наявних доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування органом державного обвинувачення або суду першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, і може вирішувати тільки питання щодо наявності або відсутності встановлених ч. 1 ст. 177 КПК ризиків і необхідності (доцільності) тримання під вартою обвинуваченого для їх запобігання до закінчення судового розгляду по суті кримінального провадження.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству, а висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені судом за результатами сукупного аналізу фактичних обставин кримінального правопорушення та особистих даних обвинуваченої особи (характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців тощо), її поведінки під час досудового розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилитись від органів влади, способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків тощо). При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

З огляду на це, урахування тяжкості кримінального правопорушення має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності ОСОБА_6 та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності його поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинене кримінальне правопорушення підвищує ризик того, що він може ухилитися від суду та іншим чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, так як «небезпека ризику переховування від суду може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з інформацією про матеріальний, соціальний стан особи та ін.», а «серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти» (рішення ЄСПЛ у справах «Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини»). При цьому дійсно «тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту», а «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів» (рішення ЄСПЛ від 26.07.2001 у справі «Ілійков проти Болгарії» (заява № 33977/96).

Суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого рішення, що ОСОБА_6 може переховуватись від суду, цей ризик не зменшився та є актуальним і на час апеляційного розгляду, зважаючи на тяжкість майбутнього покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих правопорушень, характер та ступінь суспільної небезпечності цих кримінальних правопорушень, конкретні обставини провадження та дані про особу обвинуваченого, а ризик втечі має оцінюватись і у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування (§58 рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв проти Молдови»), тому колегія суддів вважає, що ризик переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності дійсно має місце і реально існує.

Доводи сторони захисту про те, що потерпілі не мають жодних претензій до ОСОБА_6 , просять не утримувати останнього під вартою, а також відмовляються від раніше поданих позовів у кримінальному провадженні, хоч і мають місце, але повинні враховуватись разом з іншими фактичними обставинами кримінального провадження, наявними ризиками, у тому числі і з ризиком незаконного впливу на потерпілих (п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК) та свідків, оскільки ці особи ще не допитані безпосередньо в судовому засіданні і їх показання не досліджені судом, тому цей ризик є актуальним та продовжує існувати. При цьому необхідно зауважити, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень слідчого судді, які ухвалені на стадії досудового розслідування кримінального провадження. Тобто, на стадії судового розгляду кримінального провадження, така обставина як «обґрунтована підозра» майже втрачає свою актуальність, так як при оцінці доказів повинен бути застосований критерій доведеності «поза розумним сумнівом», який у свою чергу випливає із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Однак, цей критерій може бути застосований тільки під час ухвалення остаточного судового рішення, яким буде розглянуто по суті та вирішено питання щодо винуватості чи, навпаки, невинуватості ОСОБА_6 , а намагання надати правову оцінку доказам, які були досліджені в результаті судового розгляду кримінального провадження до ухвалення остаточного судового рішення, може бути визнано сторонами як ознака упередженості суду.

Є таким, що не зменшився з часом, та продовжує існувати й ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК, враховуючи кількість епізодів протиправних дій, що інкримінуються ОСОБА_6 , фактичні обставини їх вчинення.

Твердження сторони захисту в апеляційних скаргах про надмірну тривалість знаходження ОСОБА_6 під вартою також фактично має місце, але затримка у судовому розгляді обвинувального акту у розумні строки викликана об`єктивними чинниками, а саме складністю кримінального провадження, зміною складу суду, поведінкою учасників провадження, кількістю епізодів кримінальних правопорушень згідно пред`явленого обвинувачення, необхідністю дослідження значного обсягу доказів, в тому числі проведення допитів потерпілих і свідків тощо, тому підстав для зміни обвинуваченому запобіжного заходу на менш суворий, ніж тримання під вартою, колегією суддів не встановлено, ураховуючи наявність справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, у даному конкретному випадку поки ще переважає принцип поваги до особистої свободи, що вимагає від національного суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства; право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес для забезпечення такого стандарту.

Важливо зауважити, що у разі значної складності кримінальне провадження може тривати протягом значного періоду часу, це не буде порушенням розумних строків, про що констатував ЄСПЛ у своєму рішенні від 22.05.1998 в справі «Хозе проти Нідерландів», а саме «зважаючи на складність справи, а також на обрану стороною захисту тактику допиту великої кількості свідків, установлено відсутність факту порушення розумних строків навіть у випадку тривалості процедур понад 8 років». «Розумність тривалості провадження має оцінюватись у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника і відповідних органів; вимоги оперативності розгляду кримінальних проваджень у справах, за якими підсудний тримається під вартою, ґрунтуються на підвищених вимогах до розумного строку розгляду; з урахуванням обставин справи тривалість судового розгляду навіть понад 5 років 2 місяці не визнано надмірним для розгляду складної справи» (рішення ЄСПЛ у справі «Рінгайзен проти Австрії»).

Що стосується доводів апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про міцні соціальні зв`язки ОСОБА_6 , то, незважаючи на їх наявність, колегія суддів вважає, що ці зв`язки суттєво не впливають на існуючи ризики у бік їх зменшення на теперішній час.

При вирішенні питання щодо можливості визначення ОСОБА_6 розміру застави, достатньої для забезпечення виконання останнім обов`язків, передбачених КПК, суд першої інстанції врахував приписи ч. 4 ст. 183 КПК, згідно якої суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: 1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; 2) щодо злочину, який спричинив загибель людини; 3) щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у виді застави, проте був порушений нею; 4) щодо злочину, передбаченого ст. 255 - 255-3 КК; 5) щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, тому цілком правомірно не визначив ОСОБА_6 розмір застави при продовженні запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Є необґрунтованими і доводи апеляційних скарг про порушення права ОСОБА_6 на захист при розгляді клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.

Зокрема, з матеріалів провадження убачається, що судом першої інстанції вживалися заходи для забезпечення присутності захисника ОСОБА_7 під час розгляду в судовому засіданні клопотання прокурора (28.06.2024), але захисник не з`явився і подав клопотання про відкладення питання про продовження запобіжного заходу на іншу дату через об`єктивні причини, що перешкоджали його безпосередній участі в судовому засіданні.

Для розгляду клопотання про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою в судовому засіданні 28.06.2024 останньому судом першої інстанції через Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги був призначений професійний захисник - адвокат ОСОБА_13 , так як участь захисника у цій категорії справ є обов`язковою.

Згідно ч. 4-5 ст. 199 КПК суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу; суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що обставини, зазначені у ч. 3 цієї статті, виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим; законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно ст. 94 КПК; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення (ст. 370 КПК).

Суд першої інстанції дотримався наведених вище положень закону, тому доводи апеляційних скарг про те, що у суду до закінчення дії попередньої ухвали про продовження запобіжного заходу ще був час, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки при вирішенні вказаного питання про тримання ОСОБА_6 під вартою повинна ураховуватися реальна можливість розгляду клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з приписами КПК, а також інші чинники, які можуть об`єктивно мати місце і перешкодити суду своєчасно здійснити розгляд клопотання прокурора із застосуванням належної правової процедури, у тому числі знаходження судді у відпустці.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , які б були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено,

Вирішуючи питання про продовження ув`язнення ОСОБА_6 , ураховуючи наявність об`єктивної потреби у цьому, зважуючи на всі обставини, що свідчать «за» і «проти» наявності справжнього публічного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, наявність ризиків, зазначених в ухвалі суду першої інстанції, необхідність забезпечення повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до кожного учасника провадження була застосована належна правова процедура, колегія суддів вважає, що суспільний інтерес, що полягає у захисті прав потерпілих від злочинів привалює над принципом поваги до свободи особистості і виправдовує саме на теперішній час подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Оскаржувана ухвала суду є законною, обґрунтованою та належним чином умотивованою, внаслідок чого вона підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника - без задоволення, оскільки установлені вище обставини свідчать про наявність всіх передбачених законом підстав для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 і 422-1 КПК України,

постановила:

Ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 28.06.2024 відносно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_12 та обвинуваченого ОСОБА_6 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4