Провадження №: 1-кп/752/1356/24
У Х В А Л А

12.08.2024 року м. Київ

Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

провівши в приміщенні суду підготовче судове засідання кримінального провадження № 0001000 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

встановив:

20.12.2023 року ухвалою суду вказане кримінальне провадження призначене до підготовчого судового засідання.

Прокурор в судові засідання 5.02.2024 року та 26.06.2024 року не з"явився, заявивши клопотання про відкладення розгляду провадження, разом з тим не надавши суду станом на 12.08.2024 року жодного документу на підтвердження поважності причин такої неявки як самого прокурора, так і інших прокурорів, що входять до складу групи прокурорів.

Крім того, в судові засідання 5.04.2024 року, 30.04.2024 року та 12.08.2024 року жоден з прокурорів до суду не з"явився, жодних клопотань подано не було.

Обвинувачений до суду жодного разу не з"явився. Про дату час та місце розгляду справи належним чином не повідомлений, оскільки в матеріалах справи відсутні встановлені актуальні анкетні відомості щодо місця проживання та реєстрації останнього. Інформація щодо номеру мобільного телефону в матеріалах справи також відсутня.

Суд з метою дотримання розумних строків розгляду справи, у зв"язку з наявністю підстав для повернення акту, в тому числі для усунення недоліків з метою визначення в подальшому підсудності даного кримінального провадження, що є виключно процесуальним питанням і його вирішення без участі обвинуваченого жодним чином не порушить його прав, натомість забезпечить своєчасний та належний розгляд кримінального провадження, вважає за доцільне вирішити дане питання без участісторін.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що надісланий до суду обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а тому йому необхідно повернути прокурору, виходячи з наступного.

Згідно приписів п. 2 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити, зокрема анкетні відомості про місце проживання обвинуваченого.

Разом з цим, всупереч вищевказаній вимозі, в обвинувальному акті міститься неповна адреса проживання обвинуваченого, оскільки в обвинувальному акті вказано адресу місця проживання як: АДРЕСА_1 , однак не зазначено міста або села, району, області, де може знаходитись вищевказаний провулок.

Суд звертає увагу на те, що повістки ОСОБА_3 було направлено в АДРЕСА_2 за вищевказаною неповною адресою, однак конверти за такими адресами повертаються за відсутністю адресата, що позбавляє суд належним чином повідомити обвинуваченого про дату та час розгляду справи, враховучи і те, що місце реєстрації або номер телефону обвинуваченого в обвинувальному акті не вказано.

Також слід зазначити, що задля розгляду справи в розумні строки судом було направлено лист до військової частини, яка вказана в обвинувальному акті для забезпечення явки ОСОБА_3 , однак з військової частини жодного листа не надійшло, як і не було забезпечено явку ОСОБА_3 .

Крім того, судом було доручено стороні обвинувачення ще 14.03.2024 року оновоити дані щодо особи обвинуваченого, зокрема, його місце реєстрації, дані про судимості, можливий факт смерті чи перетин державного кордону останнім, проте станом на 12.08.2024 року стороною обвинувачення жодного документу з приводу вказаного доручення надано не було, про вжиті стороною обвинувачення заходи суд до відома поставлено також не було.

Враховуючи те, що під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу, суд вказує, що місце проживання ОСОБА_3 , зазначене в обвинувальному акті є неповним, що унеможливлює здійснити належне повідомлення обвинуваченого про час, дату та місце судових засідань, що свідчить про те, що органом досудового розслідування під ча досудового розслідування не встановлено дійсних анкетних даних, а саме місця проживання обвинуваченого ОСОБА_3 , що суперечить вимогам ст. 291 КПК України.

Враховуючи те, що фактичне місце проживання ОСОБА_3 органом досудового розслідування встановлено не було, даних про належне повідомлення обвинуваченого про розгляд справи в суді немає, а сторона обвинувачення до суду не з"являється та жодних заходів з метою встановлення повних даних про особу обвинуваченого не вживає, суд позбавлений можливості здійснити привід відносно обвинуваченого.

Крім того, суду не надано доказів щодо умисного ухилення обвинуваченого ОСОБА_3 від викликів та від явки до суду, що позбавляє суд можливості оголосити його в розшук та зупинити провадження у справі.

Крім того, у відповідності до положень ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Слід вказати, що відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунутому в порядку, встановленому КПК України.

Згідно вимог п. 1 ч. 3 ст. 42 КПК України, зокрема, обвинувачений повинен знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують.

Згідно з вимогами п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

У рішенні від 25 липня 2000 року, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії», детальніше прописано: «Обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.».

Аналіз норми п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: фактичних обставин кримінального правопорушення; правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»); формулювання обвинувачення.

При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Таким чином, обвинувальний акт - це важливий процесуальний документ досудового розслідування, який оформляє його результати, який містить формулювання вчиненого особою діяння, передбаченого законом про кримінальну відповідальність, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів його вчинення, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України, можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.

Правова кваліфікація дій особи в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті кримінального закону, а й точне формулювання, у тому числі, й об`єктивної сторони кримінального правопорушення, а також кваліфікуючих ознак конкретного кримінального правопорушення. Пред`явлене обвинувачення має бути конкретизованим та не містити суперечностей, що є умовою реалізації права обвинуваченого на захист від пред`явленого обвинувачення.

Із змісту обвинувального акту вбачається, що прокурор вказав, що обвинувачений діяв з метою «тимчасово ухилитись від проходження військової служби», разом з цим, вказане формулювання не відноситься до інкримінованого ОСОБА_3 злочину за ч. 5 ст. 407 КК України, а є формою об`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 409 КК України, що свідчить про не конкретний виклад фактичних обставин інкримінованого ОСОБА_3 злочину.

Також, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 обвинувачується у нез`явленні вчасно на службу без поважних причин, вчиненому в умовах воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби), тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 4 КК України, злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Статтею 5 КК України передбачено принцип зворотної дії закону про кримінальну відповідальність у часі. Відповідно до ч. 2 цієї статті, закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Разом з цим, кваліфікація злочину, що зазначена в обвинувальному акті, не відповідає чинній редакції ч. 5 ст. 407 КК України, оскільки чинна редакція жодним чином не погіршує становище особи.

Вірний виклад правової кваліфікації кримінального правопорушення є надзвичайно важливим для ухвалення законного, обґрунтованого і вмотивованого судового рішення, а також забезпечить реалізацію права на захист від зрозумілого та конкретного обвинувачення.

Норми ст. 348 КПК України покладають на суд обов`язок роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення. Отже, висунуте обвинувачення повинно бути зрозумілим як сторонам кримінального провадження, так і суду.

Наведене свідчить, що вказаний у обвинувальному акті виклад фактичних обставин та формулювання обвинувачення є неконкретним, що унеможливлює сприйняття обвинуваченим обсягу та змісту висунутого йому обвинувачення, позбавляє сторону захисту можливості ефективно здійснювати свій захист, позбавляє суд визначити межі судового розгляду з огляду на положення ч. 1 ст. 337 КПК України та в подальшому може призвести до скасування кінцевого рішення суду першої інстанції з підстав незабезпечення гарантій на справедливий суд.

В той же час, суд враховує, що надане прокурору ч. 2 ст. 337 КПК України право змінити обвинувачення в ході судового розгляду суттєвості цих недоліків не зменшує, оскільки з огляду на положення ч. 1 ст. 338 КПК України таке право виникає тільки при встановленні в ході судового розгляду нових фактичних обставин злочину, у вчиненні якого обвинувачується особа. Відповідно право на подальшу зміну обвинувачення не має використовуватись для усунення недоліків обвинувального акту, що очевидні в підготовчому судовому засіданні або для більш детального викладу фактів, які повинні були бути встановлені під час досудового розслідування та викладені в обвинувальному акті, при цьому, відповідно до положень ч. 3 ст. 26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст.291 КПК, а тому обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору для усунення недоліків відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України.

Керуючись ст.ст. 291, 314 КПК України, суд

ухвалив:

обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001000 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, повернути прокурору Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону, у зв?язку з його невідповідністю вимогам КПК України.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 7 діб з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1