УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 522/1951/23

провадження № 51-4492ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого

ОСОБА_5 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2024 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 04 червня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000042 щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя

АДРЕСА_1 ), раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28

ч. 5 ст. 111-1 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Приморського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2024 року, залишеним без змін ухвалою Одеського апеляційного суду від 04 червня

2024 року, ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст. 111-1 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах влади та займатись діяльністю, пов`язаною

з виборчим процесом, на строк 10 років без конфіскації майна.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст. 111-1 КК, за наступних обставин.

Так, ОСОБА_5 надав згоду на здійснення у період з 23 по 27 вересня 2022 року подворового обходу жителів с. Трифонівка Бериславського району Херсонської області та надання їм бюлетенів для голосування у незаконному референдумі.

Після виконання вищевказаних дій, спрямованих на організацію підготовки до участі

у проведенні незаконного референдуму, у період з 23 по 27 вересня 2022 року

на тимчасово окупованій частині території Херсонської області пройшла незаконна, тобто з порушенням всіх положень Закону України «Про всеукраїнський референдум» від 26 січня 2021 року № 1135-ІХ, процедура проведення голосування серед жителів Херсонської області, у якому за участі озброєних військових та правоохоронців РФ, незаконно сформованої поліції, сумісно з членами незаконної ДВК, ОСОБА_5

як учасник незаконного органу народного волевиявлення взяв активну участь шляхом здійснення подомового обходу мешканців с. Трифонівка Бериславського району Херсонської області, видачі їм бюлетенів, форму яких затвердила незаконна ЦВК,

та без дотримання основних принципів вільної участі та добровільного таємного голосування, публічності та відкритості референдуму, вживав заходи до їх заповнення місцевими жителями для створення уяви у невизначеного кола осіб про легітимність проведення процедури плебісциту, які у подальшому передавав ОСОБА_6

для підрахунку, оформлення протоколів засідання незаконної комісії із результатами голосування і передачі до ТВК № 8, з урахуванням яких формувались результати голосування по всій тимчасово окупованій території Херсонської області.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону

України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування оскаржених судових рішень та закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1

ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку

із відсутністю в діянні ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення.

В обґрунтування заявлених вимог стверджує, що суд під час оцінки доказів, які надала сторона обвинувачення на підтвердження наявності об`єктивної сторони складу злочину, який інкримінується його підзахисному, не взяв до уваги доводи сторони захисту про те, що сторона обвинувачення не надала доказів статусу ОСОБА_5 як суб`єкта виборчого процесу, а саме того, ким останній виступав, коли приходив

до односельців із пропозицією проголосувати. З огляду на наведене вважає обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_5 , неконкретизованим. Також вказує на те,

що з вироку незрозуміло, кому саме ОСОБА_5 надав згоду на здійснення у період

з 23 по 27 вересня 2022 року подворового обходу жителів с. Трифонівка Бериславського району Херсонської області та надання їм бюлетенів для голосування у зазначеному незаконному референдумі. Вважає, що сам факт участі ОСОБА_5

у т. з. референдумі на окупованій території в невеликому населеному пункті, яким

є с. Трифонівка, в силу малозначності не становить суспільної небезпеки, так як він був організований і проведений особами, до яких ОСОБА_5 жодного відношення не має, він з ними незнайомий, а результати такого референдуму були завідомо визначені. Стверджує, що ОСОБА_5 виступив у ролі виборця, оскільки доказів того, що він був суб`єктом виборчого процесу, сторона обвинувачення не надала. Крім того, вказує

на те, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок щодо ОСОБА_5 , в порушення вимог ст. 419 КПК аргументи сторони захисту щодо малозначності вчиненого діяння належним чином не перевірив та аргументованих відповідей щодо цього питання

у постановленому рішенні не надав.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як убачається із копії оскарженого вироку, суд першої інстанції, мотивуючи

висновок про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст. 111-1 КК, послався на докази, що зібрані

у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.

Зокрема, згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується

на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов висновку про доведеність винуватості

ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28

ч. 5 ст. 111-1 КК.

Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК, оскільки в ньому міститься формулювання обвинувачення та викладені висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5

у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст.111-1 КК, є законним та вмотивованим, про що також ствердив суд апеляційної інстанції, переглянувши вказане судове рішення за поданими апеляційними скаргами.

Погоджуючись із висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст. 111-1 КК, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийняв законне та обґрунтоване рішення.

При цьому, як убачається з оскарженої ухвали, апеляційний суд, переглянувши вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 за апеляційною скаргою, у тому числі його захисника ОСОБА_4 , доводи якої є аналогічними доводам у його касаційній скарзі, надав обґрунтовані відповіді на них.

Колабораційна діяльність (ст. 111-1 КК) - це злочин проти основ національної безпеки України, тобто посягання здійснюється на національну безпеку України.

Суб`єктивна сторона кримінальних правопорушень характеризується прямим або непрямим умислом.

У складі кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 111-1 КК важливе значення має добровільність.

Лише самого факту добровільного зайняття громадянином України однієї

із зазначених у статті посад достатньо для кваліфікації відповідних дій за ч. 5

ст. 111-1 КК. Адже суспільна небезпечність їх є очевидною: особа допомагає агресору створити вертикаль незаконних органів влади. Саме така вертикаль є основою функціонування державного механізму загалом.

Щодо складу злочину, який передбачає участь в організації та проведенні незаконних виборів та/або референдумів на тимчасово окупованій території, то йдеться про участь в органах, що проводять незаконні вибори, референдуми - виборчих комісіях чи інших аналогічних органах, інша участь в проведенні виборів, наприклад, в якості кандидата, спостерігача від кандидата.

Як убачається з ухвали, апеляційний суд ствердив про те, що судом першої інстанції вірно встановлено, що за показаннями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 обвинувачений ОСОБА_5 брав участь у референдумі, а саме приносив скриньку з бланками бюлетенів, заходив у двір, пропонував голосувати на незаконному референдумі

за приєднання Херсонської області до російської федерації.

При цьому, як зазначила колегія суддів, показання зазначених свідків є такими,

що варті довіри, оскільки узгоджуються між собою та із письмовими доказами

у кримінальному провадженні.

За таких підстав колегія суддів дійшла висновку, що дії ОСОБА_5 вірно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 2 ст. 28 ч. 5 ст. 111-1 КК як колабораційна діяльність,

а саме - участь громадянина України у проведенні незаконного референдуму

на тимчасово окупованій території, вчинена за попередньою змовою групою осіб,

а тому твердження сторони захисту стосовно відсутності у діях ОСОБА_5 складу злочину є неспроможними.

Більш того, колегія суддів зауважила, що як в місцевому, так і в апеляційному суді обвинувачений фактично підтвердив свою участь у проведенні незаконного референдуму, який проводився восени 2022 року на території с. Трифонівка Херсонської області, однак наполягав на тому, що діяв під примусом та тиском російських військових.

Як зазначив суд, свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , повідомляючи обставини участі ОСОБА_5

у незаконному референдумі в с. Трифонівка, зазначили, що останній спільно

з ОСОБА_13 та ОСОБА_14 здійснював подворовий обхід будинків в селі,

при цьому ОСОБА_5 носив прозору пластикову скриньку з гербом російської федерації з бюлетенями. Останній був в доброму настрої, не був пригнічений, зовнішній примус до нього ніким не застосовувався.

Також, як зазначила колегія суддів, місцевим судом враховано, що відповідно

до показань свідків вони не приймали участь у проведенні референдуму, тобто мали можливість відмовитись від пропозиції прийняти участь в референдумі. Свідки зазначали, що на той час усім було важко матеріально, проте люди один одному допомагали, вирощували продукти на городах, проте не йшли співпрацювати

з окупаційною владою російської федерації.

Крім того, суд в ухвалі вказав на те, що показання обвинуваченого ОСОБА_5 та свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_13 з приводу того, що обвинуваченого викрали, допитували, били та змусили під страхом вчинення ряду дій взяти участь у референдумі, спростовуються показаннями свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_9 , які пояснили, що проживають в селі на відстані біля одного кілометру від обвинуваченого ОСОБА_5 , однак про те, що ОСОБА_5 викрадали російські військові їм не відомо, хоча в селі новини швидко розповсюджуються, і коли російські військові затримали і ізолювали їх односельчанина ОСОБА_17 , про це знало все село; у разі викрадення

ОСОБА_5 , вони б знали про це, однак такого не було. Тілесних ушкоджень

на обвинуваченому вони не бачили. Свідок ОСОБА_8 пояснив, що під час проведення т. з. референдуму, ОСОБА_5 вів себе спокійно, не був заляканим або пригніченим. Свідок ОСОБА_11 показала, що під час т. з. референдуму ОСОБА_5 вказав,

що «України не буде - буде росія». Свідок ОСОБА_18 показала, що під час

т. з. референдуму ОСОБА_5 і ОСОБА_13 говорили, що вже 80% проголосували

за росію.

Підсумовуючи суд зазначив, що показання допитаних місцевим судом свідків підтверджують добровільність дій ОСОБА_5 , який діяв без будь-якого примусу, поводив себе вільно, був в гарному настрої, та недоведеність існування будь-яких об`єктивних даних, які б свідчили про те, що до останнього застосовувалися заходи фізичного та/або психічного примусу, внаслідок застосування якого ОСОБА_5 вимушено приймав участь у проведенні незаконного референдуму на тимчасово окупованій території.

Також суд зауважив, що присутність російського військового зі зброєю,

як було повідомлено свідком ОСОБА_19 , використовувалась для залякування населення, яке відмовлялось приймати участь у незаконному референдумі та виганяло з села тих, хто здійснював обхід будинків для збору підписів та голосування, в тому числі ОСОБА_5 . Тобто з показань вказаного свідка вбачається, що учасники незаконного референдуму, в тому числі ОСОБА_5 , в присутності озброєних російських військових фактично здійснювали залякування населення на окупованих територіях, яке відмовлялось від голосування, а не для примусу ОСОБА_5 .

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд обґрунтовано критично оцінив доводи обвинуваченого про скоєння злочину під примусом, оскільки вказані обставини не доведені, та є фактично спробою обвинуваченого уникнути кримінальної відповідальності за вчинене.

Крім того, як убачається з оскарженої ухвали, апеляційний суд проаналізував доводи, викладені у апеляційній скарзі захисника, про те, що вчинені ОСОБА_5 діяння

не можливо кваліфікувати як колабораційну діяльність, а скоєне ним в силу малозначності не становить суспільної небезпеки, та, вказавши на їх неспроможність, зазначив таке.

За ч. 5 ст. 111-1 КК, серед іншого, передбачена відповідальність за участь громадянина України у проведенні незаконного референдуму на тимчасово окупованій території.

Обвинувачений ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення проти основ національної безпеки України, під час дії воєнного стану, який введений на території України відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та продовжений на цей час, що є найбільш небезпечними посяганнями на суспільні відносини, які забезпечують державну безпеку, обороноздатність, незалежність країни, її конституційний лад, що свідчить

про підвищену суспільну небезпечність вчиненого.

Суб`єктом злочину, передбаченого ст. 111-1 КК є громадянин України, який добровільно, усвідомлено співпрацює із окупаційною цивільною чи військовою владою на шкоду власній державі.

Колегія суддів також зазначила, що статтями 1, 2 Конституції України визначено,

що Україна є суверенною, незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Однак, обвинувачений ОСОБА_5 , як вказав суд, будучи громадянином України,

в період збройного конфлікту не допомагав своїй державі та громадянам в складний воєнний час, а навпаки добровільно, усвідомлено співпрацював із окупаційною владою на шкоду власній державі. Вказані протиправні дії ОСОБА_5 свідчать про його добровільну співпрацю з ворогом та не є способом виживання в умовах окупації.

Крім того, як вказав суд, доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_5 виконував незначну роль, а саме лише тримав скриньку для голосування, нічого протиправного не робив та нікого не агітував голосувати є неспроможними, оскільки обвинувачений, будучи обізнаним про те, що з 2014 року почалася збройна агресія російської федерації проти України, а також те, що з 24 лютого 2022 року вона переросла

у широкомасштабне вторгнення військ російської федерації на територію України, погодився виконувати відведену йому роль в участі в проведенні незаконного референдуму на тимчасово окупованій території та сприяти представникам окупаційної влади, які переслідували мету окупації Херсонської області та незаконного приєднання частини території України до російської федерації. Тим самим ОСОБА_5 сприяв загрозі територіальної цілісності своєї держави та не міг не знати, що його діяння є злочинними та незаконними.

Тому, як слушно вказав суд, не можна вважати, що дії ОСОБА_5 через малозначність не становлять суспільної небезпеки, як на тому наполягає сторона захисту.

Крім того, як убачається з ухвали, не залишив суд без уваги і доводи захисника про те, що вказаний незаконний референдум був організований іншими особами, у вироку

не зазначені конкретні особи, з якими ОСОБА_5 вступив у змову та кому саме надав згоду подворового обходу жителів.

Водночас, такі доводи не спростовують участі у референдумі обвинуваченого ОСОБА_5 та вчинення ним інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Вказав суд і на безпідставність тверджень сторони захисту про те, що ОСОБА_5 фактично виступив у ролі виборця та не доведено, що він був суб`єктом виборчого процесу, оскільки вони спростовуються сукупністю доказів у кримінальному провадженні.

Також колегія суддів в ухвалі зазначила, що ОСОБА_5 скоїв злочин проти основ національної безпеки України, що становить велику суспільну небезпеку, яка полягає

у тому, що особа (колаборант), з використанням умов воєнного стану співпрацює

з окупаційною владою на шкоду власній державі саме тоді, як у важкий для своєї країни час кожен громадян України має мати високу моральну і патріотичну свідомість.

З наведеними висновками погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

З огляду на наведене підстави для скасування оскаржених судових рішень внаслідок істотного порушення кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, на чому наполягає захисник, відсутні.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2024 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 04 червня 2024 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3