Справа № 478/806/19 Провадження № 1-кс/478/4/2024
У Х В А Л А
01 липня 2024 року. Казанківський районний суд Миколаївської області, в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
Окрім цього, захисник вказує, що затвердження угоди про визнання винуватості ОСОБА_8 відбулось без відома та без участі обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника ОСОБА_4 , що в сукупності із порушенням суддею ОСОБА_5 норм ч. 8 ст. 469 КПК України свідчить про істотне порушення головуючою суддею норм процесуального закону.
Захисник також зазначає, що після ухвалення обвинувального вироку у судовому провадженні стосовно одного з обвинувачених, яким інкримінуються вчинення кримінального правопорушення у співучасті та продовження після цього судового провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 порушує визначений діючим процесуальним законом порядок розгляду справи та є достатньою підставою для визнання незаконним будь-якого ухваленого в такий спосіб судового рішення. Окрім цього, погодивши угоду про визнання винуватості ОСОБА_8 головуючою суддею фактично визнано умови та обставини, що стосуються обвинуваченого ОСОБА_3 , а після набрання вироком суду від 08.04.2024 року законної сили, визнані головуючою суддею обставини у такому вироку будуть обов`язковими для врахування судом (преюдиційний факт).
Таким чином, затвердивши в одному судовому провадженні обвинувальний вирок стосовно одного з двох обвинувачених, яким інкримінуються спільні, узгоджені дії (співучасть) у кримінальному провадженні, головуюча суддя по справі фактично підтвердила вину обвинуваченого ОСОБА_3 .
Також захисник вказує, що внаслідок порушення норм процесуального закону головуючою суддею ОСОБА_5 , обвинувачений ОСОБА_3 позбавлений права на розгляд його кримінальної справи незалежним та неупередженим судом, права на належний захист від необґрунтованого обвинувачення усіма доступними за законом засобами.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.06.2024 року для розгляду заяви про відвід судді ОСОБА_5 визначено суддю ОСОБА_1 .
Як пояснив захисник, то у кримінальному провадженні суддею ОСОБА_5 не було дотримано розумного строку розгляду справи з огляду на те, що протягом останніх двох років судовий розгляд майже не проводився. Натомість, 08.04.2024 року було укладено угоду про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченою ОСОБА_9 , яку того ж дня було затверджено без належного повідомлення захисника про призначений розгляд справи та взагалі без повідомлення обвинуваченого про дату, час та місце судового розгляду даної угоди. Тим самим, суддею було висловлено власну позицію у кримінальному провадженні.
На думку захисника, такі дії головуючої судді по справі, в цілому та в сукупності допущених нею порушень норм кримінального процесуального закону вказують на її особисту заінтересованість в результатах кримінального провадження у зв`язку з чим, суддя підлягає відводу від подальшої участі у кримінальному провадженні.
Прокурор в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином.
Потерпіла в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином.
Суддя ОСОБА_5 , яка належним чином повідомлялась про дату, час та місце судового засідання в судове засідання не з`явилась. Правом на надання письмових пояснень не скористалась.
Враховуючи думку учасників кримінального провадження, які не заперечували проти розгляду заяви за відсутності судді ОСОБА_5 , прокурора та потерпілої, суд приходить до висновку щодо можливості розгляду заяви про відвід судді за відсутності тих осіб, які не прибули у судове засідання, оскільки їх явка не є обов`язковою.
Заслухавши пояснення захисника та обвинуваченого, дослідивши заяву про відвід судді та додані матеріали з кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.
В ході судового розгляду даного кримінального провадження, в судовому засіданні, яке відбулось 8 квітня 2024 року прокурором було оголошено суду про наявність угоди про визнання винуватості, укладеної між обвинуваченою ОСОБА_8 та прокурором. В даному судовому засіданні, суд перейшов до розгляду наданої угоди прокурором про визнання винуватості ОСОБА_8 за наслідками якого було ухвалено вирок.
Згідно з вироком суду від 08.04.2024 року, судом було затверджено угоду про визнання винуватості від 08.04.2024 року, укладену між прокурором та обвинуваченою ОСОБА_11 , визнано ОСОБА_11 винною у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 297 КК України та призначено узгоджене сторонами угоди покарання обвинуваченій.
Загальний порядок судового провадження на підставі угоди визначено в ст. 474 КПК України. Так, згідно з ч.ч. 2 та 3 ст. 474 КПК України розгляд щодо угоди проводиться за обов`язковою участі сторін угоди з повідомленням інших учасників судового провадження. Відсутність інших учасників судового провадження не є перешкодою для розгляду. За змістом ч. 7 ст. 474 КПК України суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або Закону.
Суд звертає увагу, що ухвалений вирок не містить інформації стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 та будь-яких обставин відносно саме цієї особи. Судом не досліджувались та не надавалась оцінка матеріалам кримінального провадження, перевірялись тільки угода на її відповідність вимогам кримінально-процесуального закону.
Разом з цим, відповідно до положень ст.80 КПК України за наявності підстав, передбачених ст.ст.75-79 КПК України, слідчий суддя, суддя, присяжний, прокурор, слідчий, захисник, представник, експерт, спеціаліст, перекладач, секретар судового засідання зобов`язані заявити самовідвід. За цими ж підставами їм може бути заявлено відвід особами, які беруть участь у кримінальному провадженні. Відвід повинен бути вмотивованим.
Нормами ст.ст. 75, 76 КПК України визначені обставини, які виключають участь судді у кримінальному провадженні.
Так, відповідно до ст.75 КПК України суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.
Згідно із ст.8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Відтак, суду належить дослідити питання підставності відводу, крізь призму рішення ЄСПЛ фактичні обставини якого були б релевантними до обставин у цьому кримінальному провадженні.
Згідно з приписами ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Так, у справі «Муча проти Словаччини» від 25.11.2021 року ЄСПЛ констатував, що суд, який схвалив угоди спільників про визнання провини, які завдають шкоди презумпції невинуватості старшого гангстера, не був неупередженим в судовому розгляді справи останнього.
З огляду на п. 48 цього рішення ЄСПЛ вбачається, що скарги заявника ґрунтувалися на тому факті, що його судив і засудив той самий суд першої інстанції, який раніше засуджував його співвиконавців за злочинні дії, вчинені спільно із заявником і що він визначив ці дії таким чином, щоб було зрозуміло, що він також брав у них участь.
Під час розгляду цієї скарги право заявника на презумпцію невинуватості повинно було бути враховано судом. ЄСПЛ вказав, що питання щодо неупередженості судді виникає, коли попереднє рішення вже містить детальну оцінку ролі особи, яка згодом була засуджена у злочині, вчиненому кількома особами, і, зокрема, коли попереднє рішення містить конкретне твердження про причетність заявника або коли враховано, що особа, засуджена згодом відповідала всім критеріям, необхідним для вчинення кримінального правопорушення.
Враховуючи обставини конкретної справи, такі елементи можуть розглядатися як ті, що вирішують питання про винуватість особи, яка розглядається в подальшому провадженні, і, таким чином, може призвести до об`єктивно обґрунтованих сумнівів у тому, що національний суд має неупереджену думку щодо суті справи відносно особи, яку судили згодом на початку судового розгляду (абз. 4 п. 49 цього ж рішення ЄСПЛ).
Суд зазначив, що рішення про затвердження угод співвиконавців заявника про визнання винуватості містили детальний фактичний опис їхніх злочинів, включаючи роль заявника в них як спільного виконавця, тоді як точний фактичний опис деяких їхніх злочинних дій був ідентичний точному фактичному опису приписуваних йому злочинних дій. Хоча ці рішення не містять жодного окремого висновку про вину щодо заявника як такого (п.п. 27 і 28 рішення ЄСПЛ), їх слід розглядати у світлі складових елементів злочинів, про які йдеться, зокрема, створення, задумування та підтримання злочинного наміру, що передбачає узгоджені злочинні дії з боку спільних виконавців.
Таким чином, засудження співвиконавців заявника у цих злочинах на основі наданого опису їхніх злочинних дій, що включало точне фактичне визначення конкретної ролі заявника в них, в принципі могло викликати сумніви щодо того, чи не призвело це до ситуації, при якій його було визнано таким, що скоїв кримінальні правопорушення, про які йдеться (п. 55).
Посилання на заявника та його дії в такий спосіб може в принципі порушити захист його права на презумпцію невинуватості. Суд усвідомлює, що будь-яке можливе втручання в це право мало місце насамперед у провадженні щодо співвиконавців заявника. Тим не менш, засудження його співвиконавців було частиною справи проти заявника (п. 56).
Суд також встановив, що, навіть якщо закон прямо вказує, що не можна зробити жодних висновків про винність особи з кримінального провадження, в якому вона не брала участі, судові рішення мають бути сформульовані таким чином, щоб уникнути будь-яких потенційних попередніх висновків про вину третьої особи, щоб не поставити під загрозу справедливий розгляд обвинувачення в окремому провадженні.
З огляду на п. 61 рішення ЄСПЛ Суд зазначив, що у вироках, які засуджують співвиконавців, на заявника посилаються лише під його ініціалами та псевдонімом. Однак, як також зазначено в рішенні, очевидно, що суд першої інстанції чудово знав його особу. Більше того, і що ще важливіше (оскільки точне фактичне визначення власних злочинних дій заявника ідентичне визначенню його співвиконавців), не може бути сумніву, що його участь у їхніх злочинних діях була конкретно та індивідуально визначена у вироках, у яких встановлені такі винні співвиконавці.
З огляду на формулювання вироків проти співвиконавців заявника, вони завдали шкоди його праву заявника вважатися невинним доти, доки його вину не буде доведено. Враховуючи роль, яку вони відіграли у судовому розгляді заявника, який проходив у тому ж суді, його сумніви щодо його неупередженості були об`єктивно виправданими (п.64 рішення ЄСПЛ).
Крім того, суд бере до уваги положення ст. 1 Європейської Конвенції з прав людини від 04 листопада 1950 (далі - Конвенція) в частині того, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Термін «суд, встановлений законом» з урахуванням практики ЄСПЛ, поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (Справа «Сокуренко і Стригун проти України», п.24 Рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року).
Відповідно до п.12 Висновку № 1 (2001) Консультативної ради європейських суддів для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів, передбачено, що незалежність судової влади означає повну неупередженість із боку суддів. При винесенні судових рішень щодо сторін у судовому розгляді судді повинні бути безсторонніми, вільними від будь-яких зв`язків, прихильності чи упередження, що впливає або може сприйматися як таке, що впливає, на здатність судді приймати незалежні рішення.
У п. 26 рішення від 26 жовтня 1984 року у справі «Де Куббер проти Бельгії» Суд зазначив, що «навіть видимість може бути важливою», «правосуддя повинне не тільки чинитися, повинно бути також видно, що воно чиниться», тому будь-який суддя, щодо якого є обґрунтовані підстави побоюватися браку безсторонності, має бути відведений.
З наведеного можна зробити висновок, що відводу (самовідводу) підлягає суддя не лише у разі існування фактів, що свідчать про його упередженість, але й у тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.
Таким чином, враховуючи наведені висновки ЄСПЛ та з огляду на обставини кримінальної справи, суд вважає наявними ознаки, які можуть викликати в учасників цієї справи сумніви у неупередженості судді ОСОБА_5 внаслідок ухвалення нею вироку на підставі угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченою ОСОБА_11 у кримінальному провадженні, в якому фактично продовжується розгляд висунутих обвинувачень ОСОБА_3 , як спільнику засудженої ОСОБА_11 .
Відтак, з метою забезпечення права на справедливий судовий розгляд, суд вважає за необхідне заяву про відвід судді ОСОБА_5 задовольнити та передати матеріали кримінального провадження до канцелярії суду для визначення іншого судді автоматизованою системою документообігу суду.
Інші доводи адвоката ОСОБА_4 викладені ним в заяві про відвід судді ОСОБА_5 зводяться до оцінки дотримання кримінального процесуального закону головуючою суддею та не беруться судом в основу висновку щодо необхідності відведення судді від участі у кримінальному провадженні, та можуть бути оцінені за наслідками апеляційного та/або касаційного оскарження судового рішення по справі.
Керуючись ст.ст.75, 80, 81, 82 КПК України, суд
Провести повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя