Справа № 461/1149/24
Провадження № 1-кс/461/1030/24
УХВАЛА

про арешт майна

16.02.2024 року місто Львів

Слідчий суддя Галицького районного суду міста Львова ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання старшої слідчої відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУ НП у Львівській області ОСОБА_3 про арешт майна,

встановив:

слідчим управлінням ГУНП у Львівській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості щодо якого 02.01.2024 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000006, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 367 КК України.

Старша слідча відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУ НП у Львівській області ОСОБА_3 , за погодженням прокурора Львівської обласної прокуратури, звернулась до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту з позбавленням права на відчуження, розпорядження та користування вказаним майном, а саме нежитловим приміщенням загальною площею 278 кв.м. (РНОНМ: 060) за адресою: АДРЕСА_1 .

Слідча вказує, що вказаний вище об`єкт нерухомого майна є об`єктом кримінально протиправних дій та може бути набутий кримінально протиправним шляхом, внаслідок вчинення кримінальних правопорушень, у тому числі і тих які відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, а тому з метою виконання завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України, виникла необхідність у накладені арешту, що полягатиме у тимчасовому позбавленні права на відчуження даного майна для збереження речових доказів.

Слідча у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду повідомлялась належним чином, у відповідності до ч. 1 ст. 135 КПК України, а саме здійснення виклику по телефону.

Згідно ч. 2 ст.172 КПК України, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Отже, приймаючи до уваги те, що кримінальне провадження має безпосереднє відношення до власників майна, з метою забезпечення його арешту, а саме запобігання будь-яким можливостям його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, власник майна не повідомлявся про розгляд клопотання, на підставі ч. 2 ст. 172 КПК України.

Клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання (ч. 1 ст. 172 КПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження під час розгляду питань слідчим суддею, крім вирішення питання про проведення негласних слідчих (розшукових) дій, та в суді під час судового провадження є обов`язковим. У разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Дослідивши матеріали клопотання та долучені до нього документи, приходжу до висновку, що таке підлягає задоволенню, з огляду на нижченаведене.

У відповідності до ч. 2 ст. 131 КПК України, одним із заходів кримінального провадження є арешт майна.

Частиною 1 ст.170 КПК України, передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно вимог ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Виходячи з положень ч.10 ст. 170 КПК України, арешт може буди накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Клопотання слідчого про арешт майна відповідає вимогам встановленим ст.170, 171 КПК України.

З матеріалів клопотання вбачається, що органом досудового розслідування в межах даного кримінального провадження перевіряються законність укладення договорів купівлі-продажу майнових прав на квартири, а також законність виготовлення відповідних дозвільних документів.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно нежитлове приміщення загальною площею 278 кв.м. (РНОНМ: 060) за адресою: АДРЕСА_1 , на праві власності належить наступним особам: ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_4 ), ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_5 ).

У зв`язку з тим, що вказане вище нерухоме майно є об`єктом вчинення кримінального правопорушення, може містити відомості щодо його вчинення та може бути використане як доказ у даному кримінальному провадженні, а також має ознаки речових доказів, постановою слідчого від 13.02.2024 року таке визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000006 від 02.01.2024 року.

Відповідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч.2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Отже, майно з приводу якого подане клопотання, відповідає критеріям визначеним у ст. 170 КПК України щодо визначення мети арешту.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч. 11 ст. 170 КПК України).

Аналіз положень КПК України дає підстави для висновку, що застосування до ухвал слідчого судді про накладення арешту положень, які регламентують загальні вимоги щодо судового рішення можливо лише з врахуванням особливостей стадії досудового розслідування, яка є відмінною від судового розгляду. Розглядаючи подане клопотання та наводячи мотиви ухвалення даного судового рішення, в тому числі в контексті змісту та обсягу доказів, враховую положення КПК України щодо дотримання меж, які не розкривають таємницю досудового розслідування, а також практику ЄСПЛ, який у своїх рішеннях зазначає, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З досліджених слідчим суддею матеріалів клопотання вбачаються достатні підстави вважати, що об`єкти нерухомого майна, а саме: нежитлове приміщення загальною площею 278 кв.м. (РНОНМ: 060) за адресою: АДРЕСА_1 , може бути використане як доказ фактів та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тобто відповідає критеріям визначеним ст. 98 КПК України.

Разом з тим, матеріали клопотання не містять належного обґрунтування щодо необхідності накладення арешту в частині користування наведеними об`єктами нерухомого майна законними власниками за цільовим використанням. Отже, виходячи з наведеного, приходжу до висновку, що клопотання у цій частині задоволенню не підлягає, адже запропонований захід забезпечення кримінального провадження не є пропорційним, тобто втручання у такій спосіб у приватне життя власників не відповідає інтересам кримінального провадження. Водночас, слідчий суддя звертає увагу власників на необхідність збереження речових доказів до завершення досудового розслідування, а також на те, що вказаний об`єкт нерухомого майна слід використовувати виключно за цільовим призначенням.

Таким чином, дослідження та збереження, нерухомого майна, з приводу якого подано клопотання, має важливе значення для кримінального провадження та відповідає критеріям, визначеним у ст.170 КПК України, оскільки прямо стосуються предмету доказування у вказаному кримінальному провадженні. Також, слідчою доведено факт того, що у разі не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна існує ймовірність того, що у подальшому майнові права на вищезазначене нерухоме майно можуть бути набуті кримінально протиправним шляхом внаслідок вчинення кримінальних правопорушень, у тому числі і тих які відноситься до категорії особливо тяжких злочинів.

Керуючись ст.ст.131, 132, 170,172, 173, 222 КПК України,

постановив:

Клопотання задовольнити частково.

Накласти арешт із позбавленням права на відчуження та розпорядження нежитловим приміщенням загальною площею 278 кв.м. (РНОНМ: 060) за адресою: АДРЕСА_1 , яке відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на праві власності належить наступним особам: ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_3 ), ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_4 ), ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_5 ).

У решті вимог клопотання відмовити.

Зобов`язати слідчого невідкладно повідомити всіх заінтересованих осіб (володільця) про накладення арешту на майно.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1