Справа № 439/1093/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1090/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальне провадження № 439/1093/22 про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Грузії, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

та

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бужок Золочівського району Львівської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , та проживає за адресою: АДРЕСА_3 ,

за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України,

з участю секретаря ОСОБА_7 ,

прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

захисників адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_5 , його захисника ОСОБА_10 на вирок Бродівського районного суду Львівської області від 27 вересня 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Бродівського районного суду Львівської області від 27 вересня 2023 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_5 визначено рахувати з моменту його фактичного затримання.

Відповідно до ст. 72 КК України строк попереднього ув`язнення з 10 грудня 2021 року до 14 грудня 2021 року зараховано у строк відбуття покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_5 у виді застави залишено без змін.

Цим же вироком ОСОБА_6 у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України визнано невинуватим та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку із недоведеністю вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_6 у виді застави залишено без змін.

Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат у справі.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_5 визнаний винним у тому, що він за попередньою змовою з невстановленою слідством особою, у невстановлений досудовим розслідуванням час, вирішили спільно, у групі осіб, вчинити 10.12.2021 викрадення чужого майна з транспортного засобу, тобто іншого володіння особи.

Реалізуючи свій протиправний намір, ОСОБА_5 , діючи спільно з іншою невстановленою слідством особою 10.12.2021, приблизно о 14 год. 30 хв., маючи спільний, протиправний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, за попередньою змовою, приїхали на білому автомобілі марки «Renault Trafic», типу бус, напівпасажир, на якому знаходилися номерні знаки на автомобіль марки «Opel Vivaro», державний номерний знак НОМЕР_1 , до урочища «Джерело», що знаходиться в с. Загірці, Золочівського району (раніше Бродівський район), Львівської області, де поблизу кафе-бару «Джерело», яке знаходиться на 461 кілометрі автодороги Київ-Чоп, зупинилися.

Перебуваючи на зупинці, ОСОБА_5 , періодично виходив з автомобіля, та підходив до автомобілів, які приїжджали до даного кафе, після того як люди з цих автомобілів заходили до закладу.

Тоді, ОСОБА_5 побачив як на зупинку приїхав автомобіль марки «Skoda Rapid», державний номерний знак НОМЕР_2 , з якого вийшли водій та пасажир, після чого ОСОБА_5 з іншим учасником групи вирішив викрасти з даного автомобіля чуже майно.

У зв`язку із цим, ОСОБА_5 , 10.12.2021, приблизно о 15 год. 31 хв., підійшов до даного автомобіля, після того як його було закрито для спостереження з території кафе автомобілем марки «Renault Trafic», деякий час перебував поруч із ним та відразу після віддаленого відкриття даного автомобіля одним з учасників групи, проник у салон автомобіля марки «Skoda Rapid», державний номерний знак НОМЕР_2 , звідки таємно, з корисливих мотивів, намагався викрасти належні ОСОБА_12 візитницю, чорного кольору, вартістю 270, в якій знаходились грошові кошти в сумі 20 злотих та 950 гривень, вийнявши її з даного автомобіля та приховавши при собі.

Однак, ОСОБА_5 , за попередньою змовою із іншою невстановленою слідством особою, не довели злочин до кінця, оскільки, ОСОБА_5 був затриманий працівниками поліції.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що він, за попередньою змовою із ОСОБА_5 та іншою невстановленою слідством особою, у невстановлений досудовим розслідуванням час, вирішили спільно, у групі осіб, вчинити 10.12.2021 викрадення чужого майна з транспортного засобу, тобто іншого володіння особи.

Реалізуючи свій протиправний намір, ОСОБА_6 , діючи спільно з ОСОБА_5 , а також іншою невстановленою слідством особою 10.12.2021, приблизно о 14 год. 30 хв., маючи спільний, протиправний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, за попередньою змовою, приїхали на білому автомобілі марки «Renault Trafic», типу бус, напівпасажир, на якому знаходилися номерні знаки на автомобіль марки «Opel Vivaro», державний номерний знак НОМЕР_1 , до урочища «Джерело», що знаходиться в с. Загірці, Золочівського району (раніше Бродівський район), Львівської області, де поблизу кафе-бару «Джерело», яке знаходиться на 461 кілометрі автодороги Київ-Чоп, зупинилися.

Перебуваючи на зупинці, ОСОБА_6 , почергово із ОСОБА_5 , періодично виходив з автомобіля, та підходив до автомобілів, які приїжджали до даного кафе, після того як люди з цих автомобілів заходили до закладу.

Тоді, ОСОБА_6 побачив як на зупинку приїхав автомобіль марки «Skoda Rapid», державний номерний знак НОМЕР_2 , з якого вийшли водій та пасажир, після чого ОСОБА_6 з іншими учасниками групи вирішив викрасти з даного автомобіля чуже майно.

З цією метою, ОСОБА_6 перебуваючи на місці водія в білому автомобілі марки «Renault Trafic», типу бус, напівпасажир, на якому знаходилися номерні знаки на автомобіль марки «Opel Vivaro», державний номерний знак НОМЕР_1 проїхав даним автомобілем кілька метрів у перед таким чином, що керований ним автомобіль затулив (закрив) собою автомобіль марки «Skoda Rapid», державний номерний знак НОМЕР_2 , для того щоб водій та пасажир даного автомобіля, а також інші сторонні особи не могли помітити вчинення запланованого злочину.

У подальшому, ОСОБА_6 спостерігав, як на виконання їхнього спільного злочинного умислу, відразу після відкриття автомобіля марки «Skoda Rapid», державний номерний знак НОМЕР_2 , який був замкнений його власником, ОСОБА_5 , діючи у групі осіб за попередньою змовою з ОСОБА_6 та іншою невстановленою досудовим розслідуванням особою, проник у салон автомобіля марки «Skoda Rapid», державний номерний знак НОМЕР_2 , звідки таємно, з корисливих мотивів, намагався викрасти чуже майно, а саме належні ОСОБА_12 візитницю, чорного кольору, вартістю 270, в якій знаходились грошові кошти в сумі 20 злотих та 950 гривень, вийнявши її з даного автомобіля та приховавши при собі.

В цей самий час, діючи спільно, за попередньою змовою із ОСОБА_5 та іншою невстановленою слідством особою, ОСОБА_6 , імітуючи розмову по телефону, якої в нього насправді не було, перебував неподалік даного автомобіля, контролюючи відсутність власника вказаного автомобіля, інших сторонніх осіб, працівників правоохоронних органів, на прилеглій території, з метою своєчасно попередити ОСОБА_5 про наближення таких осіб для подальшого уникнення викриття їх злочинних дій.

Однак, ОСОБА_6 , діючи спільно, за попередньою змовою із ОСОБА_5 та іншою невстановленою слідством особою, не довели злочин до кінця, оскільки, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 були затримані працівниками поліції.

На вирок суду прокурор ОСОБА_9 , обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_10 подали апеляційні скарги.

Прокурор ОСОБА_9 у своїй апеляційній скарзі просить вирок суду щодо ОСОБА_6 скасувати та ухвалити у цій частині новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців . У решті вирок суду просить залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог, прокурор зазначає, що вирок суду є незаконним та необґрунтованим в частині виправдання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, а тому такий підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність.

Не погоджується з висновком суду про суб`єктивність показань свідків сторони обвинувачення.

Зазначає, що допитані свідки сторони обвинувачення ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які є діючими працівниками поліції Львівської області, надали показання, відповідно до яких ОСОБА_6 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України. Надані ними показання підтверджуються проведеними під час досудового розслідування слідчими експериментами з участю вище перелічених свідків. Наведені показання, на думку прокурора, є чіткими, послідовними, вони не змінювалися з моменту проведення перших допитів під час досудового розслідування до проведення допитів цих свідків у суді.

Вважає, що судом безпідставно взято до уваги показання обвинуваченого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_18 , які є очевидно необґрунтованими та нелогічними.

Звертає увагу, що свідок ОСОБА_18 , будучи допитаним через тривалий проміжок часу після події (1 рік 4 місяці), зумів чітко повідомити суду про дату та час, коли привіз ОСОБА_6 до кафе-бару «Джерело», а саме: за кілька хвилин до затримання, тоді як свідки сторони обвинувачення стверджували, що ОСОБА_6 перебував на місці вчинення злочину разом з ОСОБА_5 протягом години, а тому існують об`єктивні сумніви у їх достовірності.

Також апелянт вказує на порушення процесуальних прав сторони обвинувачення, зокрема, засад змагальності сторін, з боку сторони захисту.

Зауважує, що відповідно до порядку дослідження доказів, встановленого на початку судового розгляду, стороною захисту не заявлялося жодного свідка, у тому числі і свідка ОСОБА_18 , чим сторона захисту, на думку апелянта, обмежила своє право у виклику свідків.

Стверджує, що перед допитом стороною захисту не було повідомлено сторону обвинувачення про наявність свідка ОСОБА_18 , та, відповідно, про те з якого приводу буде допитано даного свідка, які показання попередньо свідок надавав стороні захисту, та будь-які інші відомості про особу вказаного свідка.

Вважає, що за відсутності обґрунтованого клопотання сторони захисту про обґрунтованість та доцільність допиту цього свідка, суд не повинен був змінювати порядок дослідження доказів та допитувати свідка ОСОБА_18 .

Обвинувачений ОСОБА_5 у своїй апеляційній скарзі просить вирок суду щодо нього змінити та призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі із застосуванням ст.. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що судом не враховано належним чином обставини кримінального провадження та його особу. Зокрема те, що він до кримінального відповідальності раніше не притягувався, завжди вів законослухняний спосіб життя, на обліку у лікарів нарколога чи психолога не перебуває, працює у сфері ресторанного бізнесу, має на утриманні неповнолітніх дітей, ризик повторного вчинення кримінальних правопорушень відсутній.

Звертає увагу на наявність листів подяки від Благодійного фонду щодо допомоги армії, відсутність претензій з боку потерпілого.

Вказане, на думку, обвинуваченого, характеризує його як відповідальну особу, яка не потребує ізоляції від суспільства.

Щодо висновку досудової доповіді, згідно з яким ризик вчинення ним повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства оцінюється як середній, вважає, що такий слід оцінювати у сукупності з іншими матеріалами та обставинами справи, та надати йому належну оцінку, що судом першої інстанції зроблено не було.

Захисник ОСОБА_10 у своїй апеляційній скарзі просить вирок суду щодо ОСОБА_5 змінити в частині призначеного покарання та призначити йому покарання у виді 3 років, звільнивши від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 2 роки.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, захисник зазначає, що судом першої інстанції під час призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , не враховано у повній мірі думку потерпілого щодо міри покарання, наявність одного епізоду злочинної діяльності, відсутність заподіяних збитків, усіх даних про особу обвинуваченого, який є представником благодійної організації «Бердичівського благодійного фонду «ОБЕРІГ» в Європі та отримав подяку від цього ж фонду за постійну допомогу, раніше не судимий, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, непрацездатних батьків, має постійне місце проживання, де характеризується з позитивної сторони.

З врахуванням наведеного, вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_5 можливе без ізоляції від суспільства.

Обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та їх захисники ОСОБА_10 , ОСОБА_11 підтримали апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_10 з наведених у них мотивів, проти апеляційної скарги прокурора заперечили.

Прокурори ОСОБА_8 , ОСОБА_9 заперечили проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_10 . Вважають вирок суду у цій частині законним, обґрунтованим і вмотивованим. Разом з тим підтримали апеляційну скаргу прокурора. Просили вирок в частині виправдання ОСОБА_6 скасувати з ухваленням нового вироку.

Заслухавши доповідь судді, сторону захисту та сторону обвинувачення, обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи й дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_10 , прокурора ОСОБА_9 слід залишити без задоволення з таких підстав.

Апеляційний суд переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги на підставі ч. 1 ст. 404 КПК України.

Фактичні обставини справи та кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника не оспорюються, проте апелянти вважають, що призначене ОСОБА_5 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Відповідно до Основного Закону України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3 Конституції України).

Як слідує із вироку, обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, судом першої інстанції не встановлено.

Обираючи ОСОБА_5 вид та міру покарання, суд першої інстанції взяв до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, зокрема те, що він позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, досудову доповідь, відповідно до якої ризик повторного вчинення кримінального правопорушення оцінено як середній, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінено як середній. Враховано відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також обставини кримінального провадження в їх сукупності, які визначають тяжкість скоєного кримінального правопорушення, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, а також те, що злочин не був закінчений.

Сукупність вищенаведених обставин дали суду підстави для призначення покарання у виді трьох років позбавлення волі, яке є мінімальним у межі санкції ч. 3 ст. 185 КК України.

Суд апеляційної інстанції погоджується із цим висновком і вважає, що таке покарання відповідатиме тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи, не буде «особистим надмірним тягарем для особи».

Колегія суддів дослідила додаткові матеріали, що були надані обвинуваченим та його захисником, та вважає, що вони не переконують у тому, що суд при призначенні покарання не дотримався вимог ст. 50, 65 КК України і що призначене судом покарання є явно несправедливим та таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

На думку колегії суддів, підстави для застосування щодо ОСОБА_5 при призначенні йому покарання положень ст. 75 КК України, як про це просять апелянти, відсутні.

Відповідно до ст. 75 КК України суд може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у разі, якщо з врахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Рішення про звільнення особи від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням суд може прийняти лише за умови, що таким чином буде досягнута мета покарання, встановлена у ч. 2 ст. 50 КК України, а саме виправлення обвинуваченого без застосування реального покарання та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим так і іншими особами.

Наявність у обвинуваченого постійного місця проживання, дружини, малолітніх дітей, непрацездатних батьків, не можна визнати обставинами, які знижують ступінь небезпечності вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення чи перешкоджають відбуванню покарання у виді позбавлення волі.

Позиція потерпілого, який, як вказують апелянти не має до ОСОБА_5 претензій матеріального чи морального характеру, підлягає врахуванню при призначенні покарання, однак вона не є вирішальною, а оцінюється у сукупності з іншими обставинами, передбаченими ст. 65 КК.

Окрім цього, як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_5 як у судовому засіданні першої інстанції, так і в апеляційному суді, вини у вчиненому не визнав. Наполягав на відсутності прямого умислу у вчиненні крадіжки з автомобіля.

На думку колегії суддів, у цьому конкретному випадку суд, враховуючи вимоги статей 50, 65 КК, призначив ОСОБА_5 покарання, яке відповідає характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу обвинуваченого, а також принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації покарання та є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень, відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи а доводи апеляційних скарг висновки суду в цій частині не спростовують.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що вимоги апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_10 про призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 75 КК України задоволенню не підлягають.

Не підлягають задоволенню також апеляційні вимоги прокурора ОСОБА_9 про незаконність вироку в частині виправдання ОСОБА_6 .

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, зокрема, у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Згідно з ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються, зокрема, формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Оскільки обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь, суд першої інстанції прийняв законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення про те, що стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України вчинені обвинуваченим ОСОБА_6 та виправдав його за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України на підставі п.2 ч. 1 ст. 373 КПК України.

При цьому, колегія суддів не погоджується з доводами прокурора про те, що судом першої інстанції допущена неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення, чи допущені істотні порушення кримінального процесуального закону, які вплинули чи могли вплинути на законність судового рішення.

Усі надані сторонами докази, у тому числі і ті, на які покликається у своїй апеляційній скарзі прокурор, були предметом ретельного дослідження судом першої інстанції й не підтвердили пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції повно, всебічно, неупереджено та об`єктивно дослідив усі обставини кримінального провадження і дав правильну оцінку дослідженим доказам, які надані суду. Свої висновки щодо дослідження та оцінки доказів суд належним чином мотивував у вироку. З цими висновками погоджується і колегія суддів.

Так, стороною обвинувачення у провину ОСОБА_6 поставлено вчинення умисного злочину у формі складної співучасті із ОСОБА_5 та іншою невстановленою особою, тобто вчинення умисного злочину співучасниками із розподілом їхніх ролей, за яких ОСОБА_5 був виконавцем злочину, а ОСОБА_6 пособником.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_6 виконував у співучасті роль пособника, оскільки, перебуваючи на місці водія в білому автомобілі марки «Renault Trafic», вчинив дії, що характерні для пособництва сприяв виконавцеві у вчиненні злочину, шляхом створення перешкод для виявлення злочинної діяльності виконавця.

Разом з тим, як пояснив ОСОБА_6 у суді першої інстанції та підтвердив у суді апеляційної інстанції, 10.12.2021 у нього була домовлена зустріч з ОСОБА_19 у м. Броди, щоб позичити у нього в борг кошти в сумі 16 000 грн. У м. Броди він приїхав маршрутним автобусом у м. Броди. Зустріч із ОСОБА_20 була призначена біля автовокзалу заздалегідь, оскільки він був без мобільного телефону. Після зустрічі з ОСОБА_20 він попросив ОСОБА_21 підвезти його до кафе «Джерело», яке знаходиться поблизу селища ОСОБА_22 на автодорозі Київ-Чоп, на що останній погодився. Близько 15 год. 30 хв. привіз і висадив його біля цього кафе, після чого розвернувся і поїхав у своїх справах. ОСОБА_23 знав, що біля цього кафе зупиняється багато автомобілів і він зможе домовитись з кимось із них, щоб його підвези до м. Львова. З цим наміром він підійшов до одного вантажного автомобіля, де йому було відмовлено, після чого він мав намір підійти до іншого, однак до нього підбігло двоє людей і повалили його на землю. Зазначає, що бачив, як був затриманий також і інший чоловік, якого він тоді не знав, пізніше виявилось, що це був ОСОБА_24 .

Так, обвинувачення ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні під час дослідження інших доказів, наданих стороною обвинувачення, а саме: протоколу затримання ОСОБА_6 , висновку експерта за результатами телекомунікаційної експертизи у кримінальному провадженні № 0000241 від 31.03.2022 № 300-Е, протоколу огляду предметів та постанови про визнання предмету речовим доказом.

Відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення від 10.12.2021, під час особистого обшуку ОСОБА_6 виявлено та вилучено: грошові кошти в сумі 18 978 грн., запальничку із написом «Clipper», предмет із екраном, на якому зображено автомобіль, із надписом «Scher-Khan MAGICAR», серійний номер « НОМЕР_3 », радіопульт із надписом «FAAC» та три ключі на металевому кільці; одяг, а саме: кепку типу бейсболка, із надписом «LAGERFELD», сірого кольору, та куртку чорного кольору, спортивного типу.

При цьому, згідно з висновком експерта за результатами проведення телекомунікаційної експертизи у кримінальному провадженні №0000241 від 31.03.2022 №300-Е, наданий на дослідження предмет а саме предмет із екраном на якому зображено автомобіль, із надписом «Seher-Khan MAGICAR» серійний номер0134955 5NG-A» є пультом дистанційного керування для охоронної системи автомобілей «Scher- Khan MAGICAR 5», містить заводське програмне забезпечення, яке працює лише з центральними блоками модельного ряду охоронних систем автомобілів, до яких вони відносяться (за умови реєстрації виробником чи власником) та не передбачають можливості роботи із охоронними системами автомобілей інших виробників та типів.

У зв`язку з наведеним, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів, про те, що на участь ОСОБА_6 , як співучасника (пособника), у вчиненні злочину, вказують лише показання свідків працівників поліції ВП № 1 Золочівського РВП ГУ НП у Львівській області, які у своїх показаннях зазначають, що саме ОСОБА_6 в момент проникнення ОСОБА_5 в автомобіль з метою вчинення крадіжки, перебував неподалік даного автомобіля, контролюючи відсутність власника вказаного автомобіля, інших сторонніх осіб, працівників правоохоронних органів, на прилеглій території, з метою своєчасно попередити ОСОБА_5 про наближення таких осіб для подальшого уникнення викриття їх злочинних дій.

При цьому, суд першої інстанції правильно зазначив, що сприйняття свідком інформації є суб`єктивним та свідок може помилятися у своїх судженнях щодо тих обставин, які ним сприймаються, як очевидцем, а відтак перебування ОСОБА_6 у полі зору свідків біля автомобіля, з якого вчиняв крадіжку ОСОБА_5 , а також поблизу автомобіля марки «Renault Trafic», могло свідчити як на користь тієї версії подій, про яку у своїх показаннях стверджували свідки, так і на користь іншої версії події, про яку у своїх показаннях розповідав ОСОБА_6 , і на підтвердження якої також отримано показання свідка сторони захисту ОСОБА_18 .

Зокрема, свідок сторони захисту ОСОБА_18 у суді першої інтенції, будучи попередженим судом про відповідальність за надання неправдивих свідчень, повністю підтвердив показання ОСОБА_6 та повідомив суду, що він 10.12.2021 дійсно зустрівся із ОСОБА_6 біля вокзалу у м. Броди, де позичив останньому 16 000 грн. Оскільки ОСОБА_6 прибув у м. Броди не на своєму транспорті, він запропонував йому підвезти до урочища «Бочка», на що ОСОБА_6 погодився. Після чого ОСОБА_18 на своєму автомобілі марки «Mitsubishi L-200» підвіз його до урочища «Бочка», де вони попрощались, і свідок поїхав у АДРЕСА_2 , оскільки він поспішав. ОСОБА_6 він залишив в урочищі «Бочка» приблизно о 15 год. 30 хв., оскільки відразу поїхав у м. Золочів, де він вже був о 16 годині.

Вказане повністю спростовує твердження сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_6 прибув до урочища «Джерело» в АДРЕСА_2 на автомобілі «Renault Trafic» разом із ОСОБА_5 та іншою невстановленою особою.

При цьому слід зазначити, що сам факт перебування ОСОБА_6 біля автомобілів, що не заперечує ОСОБА_6 , не свідчить про співучасть ОСОБА_6 у вчиненні злочину.

Згідно з п.10 ч.1, ст.7, ч. 1, 2, 4 ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом і встановлено обвинувальним вироком.

Як вказано у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (п.45), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Апеляційний суд не бере до уваги твердження прокурора про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме ч. 11 ст. 290 КПК України.

Вимоги статті 290 КПК України не перешкоджають стороні захисту шукати і надавати суду докази після закінчення досудового розслідування, у тому числі під час розгляду справи в суді першої інстанції. Це, зокрема, підтверджується положеннями пункту 8 частини 3 статті 42 КПК України, відповідно до яких обвинувачений, тобто особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду, має право збирати і подавати докази.

Скасування такої можливості істотним чином обмежить здатність обвинуваченої особи ефективно захищатися від обвинувачення, оскільки лише після закінчення досудового розслідування сторона захисту отримує доступ до доказів, на підставі яких сформульовано обвинувачення, і після цього має повноцінну можливість побудувати стратегію і тактику захисту, що включає пошук і надання доказів.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження про намір заявити клопотання про допит свідка заявлено захисником ОСОБА_25 у судовому засіданні 13.01.2023.

Свідок ОСОБА_18 був забезпечений у судове засідання 12.04.2023, де було задоволено клопотання сторони захисту про його допит. Під час допиту свідка прокурор скористався правом задавати свідку запитання.

Окрім цього, колегія суддів зазначає, що у прокурора було достатньо часу на з`ясування достовірності показань свідка ОСОБА_18 , оскільки до проголошення вироку (27.09.2023) було проведено три засідання (26.04.2023, 31.05.2023 та 19.07.2023), у яких прокурор міг заявити клопотання про повторний допит свідка ОСОБА_26 чи подати інші докази на спростування його показань, проте таким правом прокурор не скористався.

А відтак, колегія суддів вважає, що сторона обвинувачення мала достатньо часу і можливостей для вивчення нового доказу.

Враховуючи вище наведене, апеляційна скарга прокурора не містить правових підстав для скасування вироку в частині виправдання ОСОБА_6 .

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, судом першої інстанції допущено не було.

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 , його захисника ОСОБА_10 та прокурора ОСОБА_9 не містять правових підстав для скасування чи зміни вироку, й колегія суддів визнає їх необґрунтованими.

Вирок суду ухвалений з дотриманням вимог глави 29 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, і підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Бродівського районного суду Львівської області від 27 вересня 2023 року щодо ОСОБА_5 , ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_10 та прокурора ОСОБА_9 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4