Справа № 461/3472/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1221/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2024 року судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальне провадження № 0000642 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадження ОСОБА_6 на вирок Галицького районного суду м.Львова від 29 серпня 2019 року відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, громадянина України, не одруженого, працюючого викладачем Правничого коледжу ЛНУ імені Івана Франка, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_8 ,

захисників адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

встановила:

Даним вироком визнано невинуватим та виправдано ОСОБА_7 , обвинуваченого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, а саме, в одержанні службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням службового становища, поєднаного з вимаганням.

Так, згідно обвинувального акту ОСОБА_7 відповідно до наказу по Правничому коледжу Львівського національного університету ім. Івана Франка (далі Правничий коледж) №3181 від 09.09.2015р., працюючи за сумісництвом на посаді викладача Правничого коледжу, будучи службовою особою згідно наказу по Львівському національному університету ім. Івана Франка № 1404 від 29.04.2016 членом екзаменаційної комісії в Правничому коледжі, використовуючи надані на період екзаменаційної сесії адміністративно-розпорядчі функції у вигляді прийняття рішень про виставлення студентам екзаменаційних оцінок з подальшим присвоєнням освітньо-кваліфікаційного рівня молодшого спеціаліста, з корисливих мотивів, 09.06.2016р., перебуваючи у приміщенні Правничого коледжу, що по АДРЕСА_2 , маючи умисел на отримання неправомірної вигоди, після негативної здачі студенткою ОСОБА_11 комплексного державного екзамену з навчальних дисциплін «Цивільне право України» та «Кримінальне право України» висловив останній вимогу про надання йому неправомірної вигоди у розмірі 450 доларів США за вирішення питання про позитивну здачу повторного екзамену.

10.06.2016 р., перебуваючи в приміщенні Правничого коледжу, що по АДРЕСА_2 ОСОБА_7 , реалізовуючи корисливий мотив та злочинний намір, щодо отримання неправомірної вигоди, діючи умисно, конспіруючи свою незаконну діяльність з метою унеможливлення викриття правоохоронними органами, висловив вимогу ОСОБА_11 , за допомогою електронного повідомлення, про необхідність надання йому неправомірної вигоди у розмірі 450 доларів США, за позитивну здачу екзамену, через студента ОСОБА_12 , якому після цього дав незаконну вказівку отримати від ОСОБА_11 грошові кошти та передати йому, не ставлячи останнього до відома про свій злочинний намір. Після погодження ОСОБА_11 на незаконні вимоги ОСОБА_7 та повторної здачі екзамену з другою частиною групи, 10.06.2016р. у протоколі №1 від 09.06.2016р. засідання екзаменаційної комісії щодо приймання вказаного екзамену, ОСОБА_11 виставлено позитивну оцінку про здачу екзамену.

10.06.2016 р., близько 13:15 год., ОСОБА_11 перебуваючи біля будинку АДРЕСА_3 , на виконання злочинних вимог ОСОБА_7 , передала через ОСОБА_13 для подальшої передачі ОСОБА_7 та одержання ним неправомірної вигоди в розмірі 450 доларів США (згідно курсу валют НБУ станом на 10.06.2016р. становить 11 250 гривень), за позитивну здачу комплексного державного екзамену з навчальних дисциплін «Цивільне право України» та «Кримінальне право України».

На вирок суду першої інстанції прокурор ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій просить оскаржуваний вирок скасуватита призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає вирок незаконним у зв`язку із неповнотою судового розгляду, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду, викладених у вироку фактичним обставинам кримінального провадження.

Свої вимоги мотивує тим, що у матеріалах справи відсутні процесуальні рішення слідчого чи прокурора про залучення ОСОБА_11 10.06.2016 р. до негласної слідчої дії аудіо-, відеоконтролі особи в межах якої здійснювалась відеозйомка. Немає і процесуальних рішень про вручення ОСОБА_11 технічної апаратури, якою проводилася відеозйомка. Відтак матеріали НСРД не містять даних ні технічні пристрої якими здійснювались зйомки ні даних про осіб, які були залучені до цього. Відповідно участь ОСОБА_11 у негласних слідчих діях була незаконною. У судовому засіданні постанова прокурора про проведення контролю за вчиненням злочину від 10.06.2016 р., як і інші письмові докази, подані стороною обвинувачення, судом першої інстанції не досліджувались, суд обмежився заслуховуванням оголошення прокурором письмових доказів. Також місцевий суд не дослідив і не взяв до уваги як доказ скриншоти із смс переписки між ОСОБА_11 та ОСОБА_7 , з яких чітко слідує обговорення суми неправомірної вигоди та механізм її передачі для ОСОБА_7 через старосту групи ОСОБА_12 .

Апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково вважав, що строк досудового у розслідування у даному кримінальному провадженні закінчився 08.02.2017, а складання обвинувального акту в новій редакції потребувало продовження строків досудового розслідування. Однак враховуючи положення ч. 3 ст. 219 КПК України строк досудового розслідування зупинився 01.02.2017, в день відкриття матеріалів кримінального провадження стороні захисту. Апелянт звертає увагу, що в ухвалі Львівського апеляційного суду про скасування ухвали підготовчого судового засідання про повернення прокурору обвинувального акту по даній справі зверталась увага на помилкове трактування закону щодо визначення строків досудового розслідування.

Прокурор вказує, що місцевий суд надав перевагу показанням обвинуваченого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_14 , які є родичами, та необґрунтовано піддав сумніву правдивість показань свідків сторони обвинувачення. Зазначає, що з метою спростувань показань ОСОБА_7 та ОСОБА_14 стороною обвинувачення неодноразово заявлялись клопотання про допит свідка ОСОБА_15 , який також був членом державної екзаменаційної комісії, однак суд невмотивовано відхилив такі клопотання.

Крім того апелянт вказує, що висновки суду першої інстанції, викладені у вироку, містять істотні суперечності. Зокрема, суд першої інстанції у вироку покликався на те, що стороною обвинувачення не надано жодних документів про те, що ОСОБА_7 був службовою особою і факт його включення до складу екзаменаційної комісії не може достовірно свідчити про це. При цьому, у вироку місцевий суд зазначив, що об`єктивність показань свідка ОСОБА_14 стверджується тимчасовим положенням про організацію освітнього процесу у ЛНУ ім. І.Франка та положенням про екзаменаційну комісію.

Також прокурор покликається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які проявились у тому, що суд першої інстанції, незважаючи на положення ст.ст. 366, 367 КПК України, після надання 02.04.2019 ОСОБА_7 останнього слова, видалився до нарадчої кімнати, однак замість проголошення вироку, суд повідомив сторін про поновлення судового розгляду та повторний виклик, за ініціативою суду, свідка ОСОБА_14 , одночасно відмовивши прокурору у виклику свідка ОСОБА_15 .

Обвинувачений ОСОБА_7 подав заперечення в якому просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок без змін.

Зазначає про необґрунтованість апеляційних вимог прокурора. Вказує, що рішення місцевого суду про визнання недопустимими доказів, отриманих під час проведення НСРД, відповідає правовому висновку Верховного Суду (постанова від 16.01.2019 р., справа № 751/7557/15-к). Крім того, прокурор зазначив про не дослідження місцевим судом усіх доказів, однак не подав до апеляційного суду клопотання про їх повторне дослідження з підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України. Зазначає, що обвинувальний акт від 18.07.2017р. у даному кримінальному провадженні затверджений прокурором, вручений обвинуваченому та його захиснику, а також направлений до суду поза межами процесуальних строків. Досудове розслідування у справі було закінчено достроково 08.02.2017р. з надісланням до суду обвинувального акті і більше строки досудового розслідування не продовжувались. Не погоджується із твердженням прокурора про те, що перебіг строку досудового розслідування на підставі ч. 3 ст. 219 КПК України зупинився у день відкриття матеріалів кримінального провадженні 01.02.2017 р., оскільки вказана правова норма була прийнята 16.03.2017р. на підставі Закону України № 1950-VIII і не поширювалась на попередній період. Звертає увагу, що бездоказовим є твердження про те, що свідок ОСОБА_14 є родичем обвинуваченого. Місцевим судом не допитувався ОСОБА_15 , оскільки останній був свідком сторони захисту, яка у подальшому відмовилась від його допиту, і прокурор початково не заявляв клопотання про допит даного свідка. Заперечує наявність суперечностей у висновках суду першої інстанції. Звертаючи увагу на положення ч. 4 ст. 365 КПК України, ОСОБА_7 вказує, що оскільки ним в останньому слові було повідомлено про неможливість, в силу своїх повноважень, особисто прийняти рішення про виставлення студентам оцінок на іспит, а також, що оголошення результатів іспиту здійснювалось головуючим ОСОБА_16 , місцевий суд ініціював повторний допит свідка ОСОБА_14 . Крім цього, вказує, що прокурор не оспорює інші мотиви його виправдання, зокрема про відсутність у його діях складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, а також про численні процесуальні порушення, які були допущені прокурором та органами досудового розслідування.

Обвинувачений ОСОБА_7 подав додаткові заперечення в яких покликається на те , що обвинувальний акт, після усунення недоліків, до суду першої інстанції був поданий з пропуском строку, тобто більш ніж через 8 місяців після закінчення досудового розслідування, яке не поновлювалося.

Заслухавши доповідача, виступ прокурора ОСОБА_8 на підтримання доводів поданої прокурором апеляційної скарги, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисників -адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , про відмову у задоволенні апеляційної скарги та залишенні вироку суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Статтею 55 Конституції України гарантовано кожному право на оскарження до суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Статтею 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі Конвенції) визначено право на справедливий суд, що знайшло своє відображення у положеннях статей 7, 10, 22 КПК, відповідно до яких зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться рівність перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту своїх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК, свобода сторін кримінального провадження у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений цим Кодексом. При цьому, суд зобов`язаний, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створити необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання ними процесуальних обов`язків.

Обвинуваченому ОСОБА_7 було вмінено у провину вчинення кримінального правопорушення за ч.3 ст. 368 КК України, а саме, одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням службового становища, поєднаного з вимаганням.

Відповідно до ч.3 ст. 368 КК України злочином є діяння, передбачене частиною першою (прийняття пропозиції, обіцянки або одержання службовою особою неправомірної вигоди, а так само прохання надати таку вигоду для себе чи третьої особи за вчинення чи не вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає неправомірну вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища) або другою (діяння, передбачене частиною першою цієї статті, предметом якого була неправомірна вигода у значному розмірі) цієї статті, предметом якого була неправомірна вигода у значному розмірі або предметом якого була неправомірна вигода у великому розмірі, або вчинене службовою особою, яка займає відповідальне становище, або за попередньою змовою групою осіб, або повторно, або поєднане з вимаганням неправомірної вигоди.

Неправомірна вигода це незаконна винагорода матеріального характеру, тобто предмет неправомірної вигоди має матеріальний характер. Ним можуть бути майно, гроші.

Об`єктивна сторона злочину полягає в одержанні неправомірної вигоди у будь-якому вигляді.

Одержання неправомірної вигоди означає прийняття службовою особою незаконної винагороди за виконання чи невиконання в інтересах того, хто таку дає, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

Як роз`яснено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 26.04.2002 «Про судову практику у справах про хабарництво» відповідальність за одержання неправомірної вигоди настає лише за умови, якщо службова особа одержала його за виконання чи невиконання таких дій, які вона могла або повинна була виконати з використанням наданої їй влади чи службового становища.

Одержання неправомірної вигоди вважається закінченим з моменту, коли службова особа прийняла хоча б частину неправомірної вигоди.

Суб`єктом одержання неправомірної вигоди може бути лише службова особа.

Суб`єктивна сторона одержання неправомірної вигоди характеризується лише прямим умислом і наявністю корисливого мотиву.

Кваліфікуючими ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України є: діяння, вчинене службовою особою, яка займає відповідальне становище; діяння, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди.

Вироком Галицького районного суду м. Львова від 29.08.2019 року визнано невинуватим та виправдано ОСОБА_7 , обвинуваченого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Постановою Верховний Суд від 21.11.2023 року скасовано ухвалу Львівського апеляційного суду від 20.07.2022 року, якою було залишено без змін вирок Галицького районного суду м. Львова від 29.08.2019 року, щодо ОСОБА_7 та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

У відповідності до ч.2 ст. 439 КПК України вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

На переконання колегії суддів суд першої інстанції, при постановленні вироку стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч. 3 ст. 368 КК України, дійшов передчасного висновку про його невинуватість у вчиненні злочину за пред`явленим обвинуваченням.

Суд апеляційної інстанції з`ясував, що судом першої інстанції було залишено без належної уваги те, що ОСОБА_7 у складі екзаменаційної комісії приймав екзамени, виставляв оцінки, тобто здійснював тимчасову діяльність, яка має організаційно-розпорядчий характер, так як саме від результатів екзаменів залежить право продовжувати навчання, право отримувати стипендію. При цьому не було враховано те, що іспит у ОСОБА_11 приймали лише двоє з чотирьох членів комісії ОСОБА_7 та ОСОБА_14 , і тільки їхні підписи стоять у протоколі засідання екзаменаційної комісії № 1 від 09 червня 2016 року. Відтак висновок про виставлення ОСОБА_11 оцінки за іспит усіма членами екзаменаційної комісії не в повній мірі відповідає матеріалам кримінального провадження.

Колегія суддів встановила, що судом першої інстанції не було ретельно перевірено доводи прокурора та не досліджено надані в судовому засіданні скріншоти смс-переписки з телефонних номерів ОСОБА_11 та ОСОБА_7 та не надано цьому оцінки у вироку.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції не в повному обсязі проаналізовано матеріали справи на предмет того чи наявний або відсутній в діях ОСОБА_7 склад кримінального правопорушення з врахуванням його службового статусу, кваліфікуючої ознаки вимагання, прямого та корисливого умислу.

До того ж висновки про недопустимість доказів, зокрема, матеріалів НСРД

Суд першої інстанції зробив висновки про недопустимість доказів, зокрема матеріалів НСРД, без урахування послідовної практики Верховного Суду стосовно оцінки доказів, які були наявні на час винесення вироку.

Колегія суддів звертає увагу на наявну на даний час практику Верховного Суду по даному питанню, яку необхідно буде можливо взяти до уваги при розгляді справи в суді першої інстанції, а саме на постанову ВП від 16.10.2019 (справа № 640/6847/15-к), постанову ОП ККС від 25.09.2023 (справа № 208/2160/18).

У вироку суду першої інстанції є покликання на здійснення несласної (слідчої ) дії за участі ОСОБА_11 10.06.2016 року, а саме у негласній слідчій дії аудіо-, відеоконтролі особи та проведення нею під час цієї негласної слідчої дії відеозйомки, які судом першої інстанції визнано процесуально незаконнними.

При цьому суд першої інстанції послався на наступне.

«Відповідно до ч. 6 ст. 246 КПК України проводити негласні слідчі (розшукові) дії має право слідчий, який здійснює досудове розслідування злочину, або за його дорученням - уповноважені оперативні підрозділи Національної поліції, органів безпеки, Національного антикорупційного бюро України, Державного бюро розслідувань, органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового і митного законодавства, органів Державної кримінально-виконавчої служби України, органів Державної прикордонної служби України. За рішенням слідчого чи прокурора до проведення негласних слідчих (розшукових) дій можуть залучатися також інші особи.

Відтак, при залученні до проведення негласних слідчих дій інших осіб, які не є працівниками правоохоронних органів, слідчий або прокурор повинен винести відповідне процесуальне рішення (постанову).

Відповідно до ч. 1 ст. 275 КПК України під час проведення негласних слідчих (розшукових) дій слідчий має право використовувати інформацію, отриману внаслідок конфіденційного співробітництва з іншими особами, або залучати цих осіб до проведення негласних слідчих (розшукових) дій у випадках, передбачених цим Кодексом.

На дослідженому в судовому засіданні відеозаписі (додатку до протоколу про результати аудіо-, відеоконтролю особи від 23 червня 2016 р.) видно, що саме ОСОБА_17 10.06.2016 р. здійснювала відеозйомку прихованою камерою.

У постанові прокурора про проведення контролю за вчиненням злочину від 10 червня 2016 p., наявній в матеріалах справи, у резолютивній частині у п. 4 є вказівка про залучення ОСОБА_11 на умовах конфіденційного співробітництва до проведення контролю за вчиненням злочину.

Однак, в матеріалах справи відсутні процесуальні рішення слідчого чи прокурора про залучення ОСОБА_17 до іншої негласної слідчої дії - аудіо-, відеоконтролю особи, в межах якої і здійснювалась відеозйомка.

Крім того, в матеріалах справи також відсутні процесуальні рішення чи акти (зокрема, протоколи) про вручення ОСОБА_11 технічної апаратури, якою проводилась відеозйомка, та про подальше вилучення її в ОСОБА_17 .

Таким чином, матеріали НСРД не містять даних ані про технічні засоби, за допомогою яких здійснювалося проведення аудіо-, відеоконтролю особи, ані відомостей про осіб, які проводили такі заходи або були залучені до них, ані відомостей про вилучення цих технічних засобів та носіїв первинної інформації.»

Колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 23.05.2023 в якій зазначено, що залучення до конфіденційного співробітництва особи є не слідчою або розшуковою дією, а однією із організаційних умов проведення слідчих або розшукових дій. Статтею 275 КПК передбачено використання конфідеційного співробітника для розслідування злочинів, але не передбачено форму, у якій має відбуватися залучення таких осіб. Враховуючи характер конфіденційного співробітництва, орган розслідування сам визначає форми і способи його організації з урахуванням потреб розслідування, необхідності запобігти розголошенню факту і деталей такого співробітництва тощо. Оскільки КПК не містить вимоги щодо оформлення у формі постанови рішення про залучення особи до участі в НСРД, тому її відсутність у матеріалах провадження не є підставою для визнання резуль татів НСРД недопустимим доказом.

Відтак на думку колегії суддів по справі не було проведено повного, всебічного аналізу обставин кримінального провадження, не здійснено належної оцінки за критеріями ст. 94 КПК як кожному доказу, так і сукупності доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення.

Відповідно до ст.ст. 22, 23 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Суд досліджує докази безпосередньо.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції зазначив у вироку дві підстави для виправдання ОСОБА_7 передбачені ст. 373 КПК України, а саме: не доведення вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України (п.1 ч.1 ст. 373 КПК) та не доведення того, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення (п.3 ч.1 ст.373 КПК), а виправдання особи за двома підставами КПК не передбачено, а тому і це є підставою для скасування вироку.

Таким чином, встановлені порушення, які були допущені судом першої інстанції, з урахуванням положень ст. ст. 2, 7, 9, 409, 412, 415 КПК України, апеляційний суд визнає істотними та такими, що тягнуть за собою скасування ухвали та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до п.6 ч.1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Свідченням справедливого судочинства, на думку Європейського суду, є дотримання національними судами вимоги щодо вмотивованості судових рішень. Ця вимога стосується рівною мірою усіх видів українського судочинства, в тому числі і кримінального процесу.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи зазначене вище, колегію суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції під час якого повно та всебічно дослідити докази у кримінальному провадженні в їх сукупності з врахуванням доводів зазначених в апеляційній скарзі прокурора, даних встановлених під час апеляційного розгляду, перевірити правильність кваліфікації дій обвинуваченого, з врахуванням даних про його особу та у разі визнання його винним, обґрунтувати призначене покарання, тобто постановити законне та мотивоване рішення по справі, яке відповідатиме положенням ст.370 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 410, 415, 419, 424 КПК України, колегія суддів,

постановила :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадження ОСОБА_6 - задовольнити.

Вирок Галицького районного суду м.Львова від 29 серпня 2019 року відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого за ч.3 ст. 368 КК України скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: