ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1443/24 Справа № 205/736/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції матеріали судового провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 ,. та за апеляційною скаргою, з доповненнями, обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2024 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.2 ст.307 КК України (далі-КК), ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.255, ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.2 ст.307 КК, ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.255, ч.2 ст.27, ч.4 ст.28, ч.2 ст.307, ч.1 ст.309 КК, ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.255, ч.2 ст. 27, ч.4 ст.28, ч.2 ст.307 КК, ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.255, ч.2 ст. 27, ч.4 ст.28, ч.2 ст.307 КК.

Під час судового засідання ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 березня 2024 року, зокрема, продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_6 строком до двох місяців, тобто до 16 травня 2024 року включно.

Одночасно обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_6 встановлено заставу у розмірі 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 454 200,00 грн. Також судом визначено, що у разі внесення обвинуваченими ОСОБА_8 , ОСОБА_6 застави, у відповідності до ч.5 ст.194 КПК України (далі-КПК), на них будуть покладені наступні обов`язки:

- прибувати за кожною вимогою до суду у визначений час;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому вони проживають, без письмового дозволу суду;

-утримуватися від спілкування з іншими обвинуваченими та свідками у кримінальному провадженні;

-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, а також інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснено обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , що у разі не з`явлення їх за викликом до суду без поважних причин або не повідомлення ними про причини своєї неявки, або порушення ними обов`язків, покладених цією ухвалою, застава звертається у дохід держави.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 порушує питання про скасування рішення суду у зв`язку з незаконністю та необґрунтованістю.

Вважає, що визначений судом розмір застави є завідомо непомірним для обвинуваченого ОСОБА_8 . Аргументує тим, що 04 січня 2024 року Дніпровським апеляційним судом вперше було визначено обвинуваченому розмір застави у розмірі 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Однак, незважаючи на те, що судом першої інстанції розмір застави був зменшений до 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, проте він все одно є непомірним для обвинуваченого та позбавляє його можливості внести заставу. Крім того, при визначенні розміру застави судом не було враховано, що ОСОБА_8 двадцять два роки проходив службу в органах внутрішніх справ України, зараз перебуває на пенсії, яка є достатньою, але лише для забезпечення свого життя, мав додатковий дохід лише від надання послуг таксі та не має у власності майна, продаж якого забезпечив би внесення такого розміру застави.

Також вказує, що ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК суттєво зменшилися, оскільки обвинувачений є пенсіонером, має тісні соціальні зв`язки, одружений, має на утриманні неповнолітню доньку ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійне місце реєстрації та проживання за адресою: АДРЕСА_1 , за більш ніж 22 роки служби в органах внутрішніх справ характеризується виключно позитивно, в жодному кримінальному провадженні не фігурував як підозрюваний чи обвинувачений, усвідомлює наслідки переховування від суду та має намір навпаки довести істину у справі. Крім того, після рішення апеляційного суду від 04.01.2024 судом першої інстанції в судовому засіданні 17.01.2024 було допитано ще одного свідка ОСОБА_13 , який заперечував факти викладені в обвинувальному акті, та інші свідки під час допиту в судових засіданнях не вказували на ОСОБА_8 , та навпаки також спростовували обставини викладені в обвинувальному акті, а тому за таких обставин й мета впливу на свідків відсутня. У той-же час, відповідно до порядку визначеного судом в подальшому буде допитано одного співробітника виправної колонії, який на даний час проходить служби в лавах ЗСУ, а тому будь-яким чином впливати на цього свідка обвинувачений не має навіть фізичної можливості.

Таким чином, з огляду на матеріальний та фізичний стан обвинуваченого, сторона захисту вважає, що внесення застави є неможливим, а запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з електронним засобом контролю буде нівелювати всі ризики зазначені прокурором.

Поміж іншого зазначає, що обвинувачений більше двох років знаходиться під вартою, станом на сьогодні є незаконно ув`язненим, а з урахуванням наявності у нього цукрового діабету не має можливості отримувати кваліфіковану медичну допомогу в умовах СІЗО, з огляду на бездіяльність ДУВП №4, що може призвести до невідворотних наслідків для його здоров`я.

На підставі викладеного захисник просить апеляційний суд скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2024 року та постановити нову, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити та змінити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід з тримання під вартою на альтернативний у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , за виключенням можливості відвідування закладів охорони здоров`я та отримання вчасної та належної медичної допомоги, за потреби із застосуванням електронного засобу контролю та покладенням будь-якого обов`язку, передбаченого ст.194 КПК, або зменшити розмір застави до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 242 240,00 грн.

В апеляційній скарзі, з доповненнями, обвинувачений ОСОБА_6 порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з незаконністю та необґрунтованістю.

Посилаючись на положення ст.28, ч.1 ст.318 КПК, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначає, що судом першої інстанції не дотримано розумних строків розгляду даного кримінального провадження, у зв`язку з чим він вже 2 роки 6 місяців знаходиться під вартою.

Крім того вказує, що посилання прокурора про існування ризиків не відповідають реальності та вказують на ілюзорний характер, оскільки прокурором не обґрунтовано їх наявність конкретними доказами та за такий тривалий проміжок часу його перебування під вартою вони взагалі припинили існувати. Окрім того, у клопотанні прокурора та ухвалі суду відсутні свідчення будь-яких спроб з його боку переховуватися від суду, а із заявлених прокурором 20 свідків судом було допитано 19, оскільки останнього свідка прокурор не має можливості доставити до суду, так як не знає його місцезнаходження.

Водночас звертає увагу, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції відповідно до ст.178 КПК не було враховано дані про його особу, зокрема те, що він має ряд хронічних захворювань (ВІЛ-інфекція, Гепатит-С, туберкульоз, що підтверджується довідкою виданою ДУВП №4), матір пенсійного віку, яка перенесла інсульт та потребує сторонньої допомоги, постійне зареєстроване та фактичне місце проживання.

Поміж іншого зазначає, що при постановленні оскаржуваної ухвали суддя ОСОБА_1 продовжив обвинуваченій ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту посилаючись на те, що ризики, передбачені ст.177 КПК продовжують існувати, що свідчить на упереджене ставлення судді до окремих обвинувачених.

На підставі викладеного обвинувачений просить апеляційний суд скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2024 року та постановити нову, якою змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Обґрунтованість ухвали місцевого суду в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_11 та запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту стосовно обвинуваченої ОСОБА_10 сторонами не оскаржується.

В судове засідання апеляційної інстанції прокурор групи прокурорів ОСОБА_14 не з`явився, подавши заяву про розгляд справи без його участі, що, відповідно до приписів ч.4 ст.422-1 КПК, не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника ОСОБА_7 на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, який наполягав на її задоволенні, просив скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити та змінити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід з тримання під вартою на альтернативний у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , за виключенням можливості відвідування закладів охорони здоров`я та отримання вчасної та належної медичної допомоги, за потреби із застосуванням електронного засобу контролю та покладенням будь-якого обов`язку, передбаченого ст.194 КПК, або зменшити розмір застави до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 242 240,00 грн, вислухавши пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 на підтримку доводів поданої ним апеляційної скарги, який просив скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зокрема, стосовно обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_6 на 60 днів, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованих їм кримінальних правопорушень, які згідно ст.12 КК є тяжкими та особливо тяжкими злочинами, а також наявність, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК ризиків того, що обвинувачені можуть переховуватися від суду, незаконного впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, про існування яких свідчить тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, характер інкримінованих діянь, соціальні зв`язки обвинувачених, їх характеристики, а також введений на території України воєнний стан, який суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку, зокрема, ускладнює контроль за виконанням запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Окрім того, місцевий суд врахував, що судовий розгляд триває, допит всіх свідків не проведено, докази в судовому засіданні не перевірено, а вказані ризики не зменшилися та не втратили своєї актуальності до теперішнього часу.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про відсутність підстав для застосування до обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_6 більш м`яких запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою, оскільки інші запобіжні заходи, не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинувачених під час судового розгляду кримінального провадження.

З такими висновками місцевого суду погоджується й суд апеляційної інстанції.

При цьому колегія суддів враховує положення статті 28 КПК, а також те, що згідно наданої апеляційному суду довідки про рух кримінального провадження кримінальне провадження призначається до розгляду один раз на тиждень, перерви у судових засіданнях оголошуються для виклику свідків та надання доручення органу досудового розслідування на встановлення місця знаходження свідків, які звільнилися з ВК №89, а відкладаються судові засідання у зв`язку з неявкою учасників судового розгляду. Крім того, враховуючи бажання обвинувачених надавати показання лише після дослідження усіх доказів, згідно із встановленим порядком, на даний час в судових засіданнях досліджуються письмові докази, а саме матеріали НСРД. Тому враховуючи, що судовий розгляд кримінального провадження по суті обвинувачення ОСОБА_8 , ОСОБА_6 триває, по справі ще не допитано усіх свідків, не досліджено усіх доказів, не допитано самих обвинувачених, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_6 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

З огляду на викладене, всупереч доводам апеляційних скарг, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою, зокрема, стосовно обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_6 на 60 днів, тобто до 16 травня 2024 року включно та альтернативою внесення застави. На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_6 під вартою та відсутні підстави для застосування до них більш м`яких запобіжних заходів, зокрема, у вигляді домашнього арешту, на чому наполягають апелянти, оскільки вони не забезпечать їх належної процесуальної поведінки на даному етапі кримінального провадження.

Отже доводи апеляційних скарг захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_6 про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК та відсутність підстав для продовження обвинуваченим строку тримання під вартою є безпідставними та суперечать матеріалам кримінального провадження.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданих апеляційних скарг щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_8 , ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на даний час відповідає особам обвинувачених, характеру та тяжкості інкримінованим їм кримінальних правопорушень, а встановлені судом ризики не відпали та продовжують існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, на переконання апеляційного суду подальше продовження тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_6 не порушує їх права на свободу та особисту недоторканність, гарантовані статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

Разом з тим, на переконання апеляційного суду, посилання апелянтів на наявність у обвинуваченого ОСОБА_8 міцних соціальних зв`язків, родини та утриманців, постійного місця реєстрації та проживання, позитивної характеристики, хронічних захворювань, відсутності судимостей, а у обвинуваченого ОСОБА_6 постійного місця реєстрації та проживання, матері пенсійного віку, яка потребує стороннього догляду, а також чисельних захворювань (ВІЛ-інфекції, Гепатиту-С, туберкульозу), не можуть бути безумовними підставами для обрання стосовно них більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних із триманням під вартою, оскільки це не спростовує висновки суду про те, що вони можуть переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення. Крім того, апелянтами не було надано апеляційному суду підтверджувальних медичних даних про те, що за станом свого здоров`я обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_6 не можуть утримуватися в умовах слідчого ізолятора.

Водночас, доводи апелянтів про перевищення судом першої інстанції строків розгляду справи та тривалість перебування обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 під вартою не є підставами для застосування до них більш м`яких запобіжних заходів або скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки розгляд кримінального провадження триває, судом допитано більшість свідків, розпочато дослідження письмових доказів, на даний час встановлено наявність ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, а також під час апеляційного перегляду з`ясовано, що матеріали кримінального провадження є чисельними, досліджуються судом першої інстанції, з огляду на обсяг пред`явленого обвинувачення, та не встановлено затягування розгляду справи зі сторони суду чи прокурора.

Також, всупереч доводам апеляційної скарги сторони захисту, суд першої інстанції, дотримуючись приписів ч.4 ст.182 КПК, правильно визначив розмір застави, який відповідає обставинам кримінального правопорушення, майновому та сімейному стану обвинуваченого ОСОБА_8 , інших даних про його особу та встановлених судом ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, та є достатньою мірою для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків. Підстав для зменшення визначеного судом розміру застави на даному етапі кримінального провадження колегія суддів не вбачає.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 та апеляційна скарга, з доповненнями, обвинуваченого ОСОБА_6 є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, а ухвала Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2024 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та апеляційну скаргу, з доповненнями, обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2024 року, якою, зокрема, продовжено строк тримання під вартою, стосовно обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на 60 днів, тобто до 16 травня 2024 року включно та альтернативою внесення застави залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4