Справа № 478/172/24 Провадження № 1-кп/478/43/2024
В и р о к

І м е н е м У к р а ї н и

01 квітня 2024 року Казанківський районний суд Миколаївської області

в складі головуючої судді ОСОБА_1

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду смт. Казанка кримінальне провадження №0000141 від 22.01.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Петриківка Петриківського району Дніпропетровської області, громадянина України, з базовою вищою освітою, не одруженого, не працюючого, військовослужбовця військової служби за мобілізацією, проходив військову службу на посаді стрільця-помічника гранатометника 2 штурмового відділення 1 штурмового взводу 1 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «старший солдат», зареєстрованого та фактично проживаючого по АДРЕСА_1 , не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_3 ( в режимі відеоконференції )

В с т а н о в и в:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Судом встановлено та визнано доведеним, що 04.11.2022 року ОСОБА_3 , відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 призваний на військову службу за мобілізацією та направлений для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 .

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №306 від 04.11.2022 року солдата ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу військової частини, поставлено на всі види забезпечення, призначено на посаду стрільця-помічника гранатометника 2 штурмового відділення 1 штурмового взводу 1 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , визначено таким, що справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою, шпк «старший солдат».

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу під час мобілізації, вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного ( НОМЕР_2 .

Відтак, з 04.11.2022 року, тобто з моменту відправлення ОСОБА_3 до військової частини НОМЕР_1 із ІНФОРМАЦІЯ_2 , останній набув статусу військовослужбовця-особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку - проходження військової служби.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст. 1 Закону України «Про оборону України», особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24.02.2022 № 2102-ІХ, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який діє по теперішній час.

Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби в умовах воєнного стану старшому солдату ОСОБА_3 достеменно було відомо і до часу самовільного залишення місця служби останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.

Однак, 22.12.2022 року близько 16 год. ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, проходячи військову службу на посаді стрільця-помічника гранатометника 2 штурмового відділення 1 штурмового взводу 1 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, в порушення вимог ст.ст.9,11,16,127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.2,4,6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п.п.1,3 ч.4 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби в умовах воєнного стану, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки та бажаючи їх настання, самовільно залишив місце несення військової служби, а саме місце тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 , який був визначений у АДРЕСА_2 , та незаконно перебував поза його межами, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, приховуючи свою належність до Збройних Сил України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, який самовільно залишив місце несення військової служби, до 22.01.2024 року.

Позиція обвинуваченого ОСОБА_3 .

Обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у пред`явленому обвинуваченні визнав і пояснив, що дійсно в грудні 2022 року повернувся із зони бойових дій до пункту дислокації підрозділу в АДРЕСА_2 , та звернувся до командування з проханням, щоб відпустили у відпустку на Новий Рік, однак було відмовлено, у зв`язку з чим вжив алкогольні напої. 22.12.2022 року самовільно залишив територію підрозділу військової частини та поїхав додому до села ОСОБА_5 , та перебував за місцем свого проживання. 22.01.2024 року з`явився до слідчого ДБР, щиро кається у вчиненому.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Крім визнання вини обвинуваченим ОСОБА_3 його винуватість підтверджується дослідженими, в ході судового розгляду доказами.

Повідомленням командира військової частини НОМЕР_1 від 25.01.2023 року на адресу директора ТУ ДБР у м. Миколаїв про кримінальне правопорушення про те, що згідно рапорту командира 1 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_6 від 22.12.2022 року №01/9159 стало відомо, що під час перевірки наявності особового складу 1 штурмової роти, на позиціях її розташування, було виявлено відсутність на військовій службі солдата ОСОБА_3 . Проведеним службовим розслідуванням встановлено, що військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_3 самовільно залишив військову частину в умовах воєнного стану та відсутній на службі без поважних причин з 22.12.2022 року (а.к.п. 73).

Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №306 від 04.11.2022 року старшого солдата запасу ОСОБА_3 , призваного ІНФОРМАЦІЯ_2 , зараховано до списків особового складу військової частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду стрільця - помічника гранатометника 2 штурмового відділення 1 штурмового взводу 1 штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , НОМЕР_3 (а.к.п.86).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №1389 від 22.12.2022 року призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення місця служби, військовослужбовцем стрільцем-помічником гранатометника 2 штурмового відділення 1 штурмового взводу старшим солдатом ОСОБА_3 (а.с. 82).

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №1233 від 23.12.2022 року за самовільне залишення військової частини та порушення вимог статей 11,12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, що полягає в грубому порушенні військової дисципліни, а саме-самовільне залишення військової частини з 22.12.2022 року по теперішній час та не виконання службових обов`язків, прийнято рішення не виплачувати старшому солдату ОСОБА_3 премію за грудень 2022 року в повному обсязі, та припинити виплату грошового забезпечення з 22.12.2022 року (а.к.п.90-91).

Заявою ОСОБА_3 від 22.01.2024 року про те, що останній повідомив Територіальне управління Державного бюро розслідувань розташованого у м. Миколаєві, про себе, як про військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , який 22.12.2022 року самовільно залишив місце служби (а.к.п.111).

Стаття Закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений ОСОБА_3 .

Наведені вище докази у їх сукупності вказують на те, що обвинувачений ОСОБА_3 будучи військовослужбовцем, в період дії воєнного стану, самовільно залишив місце служби, чим вчинив злочин і підлягає відповідальності за ч.5 ст.407 КК України як самовільне залишення місця служби, вчиненому в умовах воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби).

Мотиви призначення покарання та ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку і положення закону, якими керувався суд.

Відповідно до ст. 65 КК України, пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку має дотримуватись вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.

Обставиною, яка, відповідно до ст.66 КК України, пом`якшує покарання обвинуваченому, суд визнає з`явлення із зізнанням, його щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставини, які б, відповідно до ст.67 КК України, обтяжували покарання обвинуваченому, судом не встановлені.

Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину - тяжкий злочин проти встановленого порядку несення військової служби, а також особу обвинуваченого ОСОБА_3 , який вперше притягається до кримінальної відповідальності, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем служби характеризується посередньо, виявляє бажання продовжити військову службу, що з урахуванням конкретних обставин справи, істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, згідно із досудовою доповіддю органу пробації має середній ризик повторного вчинення кримінального правопорушення, а також враховуючи обставини, що пом`якшують покарання, думку сторони обвинувачення, суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_3 за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі, з урахуванням положень ст. 69 КК України (в редакції, що діяла на час вчинення кримінального правопорушення), оскільки саме таке покарання відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання та не є надто суворим чи м`яким.

Водночас, як встановлено ч. 1 ст. 62 КК України, покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні призначається військовослужбовцям строкової служби, військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом, особам офіцерського складу, які проходять кадрову військову службу, особам офіцерського складу, які проходять військову службу за призовом, військовослужбовцям, призваним на військову службу під час мобілізації, на особливий період, військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (крім військовослужбовців-жінок), на строк від шести місяців до двох років у випадках, передбачених цим Кодексом, а також якщо суд, враховуючи обставини справи та особу засудженого, вважатиме за можливе замінити позбавлення волі на строк не більше двох років триманням у дисциплінарному батальйоні на той самий строк.

Відтак, враховуючи обставини цього кримінального провадження та особу обвинуваченого ОСОБА_3 , суд вважає за можливе замінити призначене обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі триманням у дисциплінарному батальйоні на той самий строк.

Саме таке покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим принципом верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Процесуальні витрати, речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Заходи забезпечення у кримінальному провадженні не застосовувались.

В кримінальному провадженні цивільний позов не заявлено.

Керуючись ст.ст.369-371, ст.ст.373-376 КПК України, суд

У х в а л и в:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчинені злочину, передбаченого ч.5 ст.407 КК України і призначити йому покарання із застосуванням положень ч.1 ст.69 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 62 КК України, замінити призначене ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки триманням у дисциплінарному батальйоні військовослужбовців на той самий строк 2 (два) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 обчислювати з моменту приведення вироку до фактичного виконання.

Міра запобіжного заходу у даному кримінальному провадженні ОСОБА_3 не обиралася.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду через Казанківський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору, а учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1