Справа №585/3310/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/316/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
ВИРОК

Іменем України

"04" березня 2024 р. колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_3 ,

суддів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 585/3310/20 за апеляційною скаргою заступника керівника Сумської обласної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 23.11.2022, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 190 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_9 ,

обвинуваченого - ОСОБА_10 ,

захисника - адвоката ОСОБА_11 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі заступник керівника Сумської обласної прокуратури ОСОБА_12 просить скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і невідповідністю призначеного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень їх тяжкості та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 вважати засудженим за ч. 2 ст. 190 КК до покарання у виді двох років позбавлення волі, за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 190 КК до покарання у виді одного року шести місяців позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_10 покарання у виді двох років позбавлення волі. За правилами ч. 4 ст. 70 КК шляхом часткового складання покарань, призначеного за цим вироком та вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 25.02.2021, остаточно призначити до відбування ОСОБА_10 покарання у виді трьох років позбавлення волі. Зарахувати у строк покарання повністю відбуте ОСОБА_10 покарання за попереднім вироком. Вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_10 вчинив кримінальні правопорушення до постановлення вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 25.02.2021, однак суд першої інстанції не застосував положення ч. 4 ст. 70 КК та, крім цього, безпідставно не застосував принцип часткового складання покарань.

Вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 23.11.2022 ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 190 КК, і йому призначене покарання: за ч. 2 ст. 190 КК у виді двох років позбавлення волі; за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі строком на один рік шість місяців. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_10 остаточно призначено покарання у виді двох років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК зараховано в строк покарання ОСОБА_10 повністю відбуте покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 25.02.2021 у виді одного року шести місяців позбавлення волі. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_13 109 840 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, 15000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди; на користь ОСОБА_14 - 68 457 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, 15000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Згідно вироку, ОСОБА_10 , перебуваючи в м. Ромни в серпні 2020 року, з метою незаконного збагачення шляхом вчинення шахрайських дій, вступив у попередню злочинну змову з невстановленою особою, розділивши між собою ролі вчинення кримінального правопорушення. Так, невстановлена особа повинна була телефонувати людям похилого віку, називаючись їх близькими родичами, та з метою отримання коштів, вводити останніх в оману, шляхом повідомлення неправдивої інформації про потрапляння їхніх близьких родичів у ДТП та пропонувати терміново надати грошові кошти на лікування. У свою чергу, ОСОБА_10 мав приїздити за місцем мешкання введених в оману осіб та одержувати надані потерпілими грошові кошти, після чого передавати їх невстановленій особі, одержуючи за це винагороду.

28.08.2020 року близько 22 год. 34 хв. невстановлена в ході досудового розслідування особа, яка перебувала на тимчасово непідконтрольній Україні території, умисно, з корисливих мотивів, користуючись послугами мобільного зв`язку з абонентського номера НОМЕР_1 , оператора ПрАТ «ВФ Україна», за допомогою мобільного телефону марки «ITEL» модель «ІТ5615» з ІМЕІ: НОМЕР_2 , з прив`язкою до базової станції за адресою: АДРЕСА_2 , зателефонувала на стаціонарний телефон з номером НОМЕР_3 , закріплений за потерпілою ОСОБА_13 та в ході телефонної розмови, ввівши в оману потерпілу, назвалася її сином ОСОБА_15 і повідомила потерпілій, що потрапив у ДТП і йому потрібні грошові кошти на проведення операції, повідомивши, що за коштами приїде його товариш на ім`я « ОСОБА_16 ». Перед цим невстановлена в ході досудового розслідування особа близько 22 год. 50 хв. зателефонувала на абонентський номер НОМЕР_4 , оператора ПрАТ «Київстар», що знаходився у мобільному телефоні марки «Samsung», модель «SM-G361H/DS», ІМЕІ1: НОМЕР_5 , ІМЕІ2: НОМЕР_6 , яким користується ОСОБА_10 , вказавши йому адресу: АДРЕСА_3 , куди потрібно їхати за грошовими коштами, та необхідністю представитись «ОСОБА_21». Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_17 , близько 23 год. 30 хв. прибув до помешкання ОСОБА_18 , назвався їй ОСОБА_19 - товаришем сина ОСОБА_15 , запевнив потерпілу, що її син перебуває у лікарні з пошкодженим хребтом і йому негайно потрібна операція, для проведення якої необхідні значні кошти, тим самим викликав у потерпілої ОСОБА_18 впевненість у обов`язковості передачі майна, після чого отримав від введеної в оману потерпілої кошти в сумі 4000 доларів США, що згідно встановленого НБУ офіційного курсу гривні до долара США від 28.08.2020 становить 109 840 грн, що є значною шкодою, заволодівши шляхом обману, належними ОСОБА_18 коштами на вищевказану суму залишив місце вчинення злочину, та в подальшому розпорядився грошами на власний розсуд.

Крім того, 02.09.2020 близько 16 год. 11 хв. невстановлена в ході досудового розслідування особа, повторно, з корисливих мотивів, попередньо змовившись із ОСОБА_10 , користуючись послугами мобільного зв`язку з абонентського номера НОМЕР_7 , оператора ПрАТ «ВФ Україна», зателефонувала на номер стаціонарного телефону НОМЕР_8 , закріпленого за потерпілою ОСОБА_14 , 1947 р. н., та в ході телефонної розмови, увів у оману потерпілу назвавшись її онуком ОСОБА_20 та повідомивши, що потрапив у ДТП і йому потрібні грошові кошти на проведення операції. При цьому, невстановлена в xoді досудового розслідування особа зазначив, що за коштами приїде його товариш на ім`я « ОСОБА_21 ». Після цього, невстановлена в ході досудового розслідування особа, зателефонував на абонентський номер НОМЕР_4 , оператора ПрАТ «Київстар», що знаходився у мобільному телефоні марки «Хіаоmі», модель «Redmi Note 8t», яким користується ОСОБА_10 , вказавши під час розмови адресу: АДРЕСА_4 , за якою потрібно їхати, та необхідність назватись « ОСОБА_22 ». ОСОБА_17 , реалізуючи свій злочинний умисел, повторно, близько 16 год. 45 хв. прибув до помешкання ОСОБА_14 за адресою: АДРЕСА_4 , де назвався ОСОБА_22 - товаришем онука ОСОБА_23 , та запевнив потерпілу, що її онук перебуває у лікарні, потребує негайної операції, на проведення якої потрібні значні кошти, тим самим викликавши у потерпілої ОСОБА_14 впевненість у обов`язковості передачі майна. Після цього ОСОБА_10 отримав від введеної в оману потерпілої кошти в сумі 800 доларів США згідно встановленого НБУ офіційного курсу гривні до долара США від 02.09.2020 становить 22 080 грн., 1100 Євро згідно встановленого НБУ офіційного курсу гривні до Євро від 02.09.2020 становить 36 377 грн.), та 10 000 грн, на загальну суму 68457 грн., яка є значною, таким чином заволодівши ними шляхом обману.

14.09.2020 близько 17 год. 00 хв., невстановлена в ході досудового розслідування особа, за попередньою змовою із ОСОБА_10 , повторно, з метою протиправного заволодіння чужим майном шляхом обману, зателефонувала на номер стаціонарного телефону НОМЕР_9 , закріплений за потерпілою ОСОБА_24 , та повідомила неправдиву інформацію, що її онук потрапив у ДТП і йому негайно потрібні кошти в сумі 3000 доларів США для проведення операції. При цьому, невстановлена в ході досудового розслідування особа вказала, що за коштами приїде чоловік на ім`я « ОСОБА_25 ». Після цього невстановлена в ході досудового розслідування особа зателефонувала на абонентський номер НОМЕР_4 , оператора ПрАТ «Київстар», що знаходився у мобільному телефоні марки «ZTE», моделі «Blade А5 2019» ІМЕІ1: НОМЕР_10 , ІМЕІ2: НОМЕР_11 , яким користується ОСОБА_10 , вказавши під час розмови адресу: АДРЕСА_5 , за якою потрібно їхати та необхідністю назватися «ОСОБА_21». Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_10 прибув до будинку ОСОБА_24 по АДРЕСА_5 , представився чоловіком на ім`я « ОСОБА_25 » та повідомив, що саме йому необхідно передати гроші в сумі 3000 доларів США, тим самим намагаючись викликати у потерпілої ОСОБА_24 впевненість у обов`язковості передачі майна. Після цього потерпіла ОСОБА_24 попросила написати розписку про те, що він взяв у неї гроші, на що останній погодився. Однак, ОСОБА_10 не зміг довести до кінця свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном шляхом обману, оскільки був викритий на місці вчинення злочину, так як потерпіла ОСОБА_24 шляхом перевірки отриманої інформації дізналася, що її онук не потрапляв у ДТП та в нього все гаразд. Відтак ОСОБА_10 не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, з причин, що не залежали від його волі, оскільки його злочинні дії були викриті.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги заступника керівника обласної прокуратури, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 190 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі не оскаржуються.

Доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто незастосування судом закону, який підлягав застосуванню, а саме ч. 4 ст. 70 КК, колегія суддів вважає обґрунтованими, оскільки обвинувачений вчинив кримінальні правопорушення до постановлення попереднього вироку суду.

Так, вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 23.11.2022 ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 190 КК, і йому призначене остаточне покарання з урахуванням вимог ч. 1 ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді двох років позбавлення волі. При цьому кримінальні правопорушення за даним вироком були вчинені ОСОБА_10 28.08.2020, 02.09.2020 та 14.09.2020, тобто до ухвалення попереднього вироку Вінницьким міським судом Вінницької області від 25.02.2021.

При сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань (ч. 1 ст. 70 КК), а якщо після постановлення вироку буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, то покарання призначається за правилами, передбаченими в ч. 1-3 ст. 70 КК. При цьому в строк покарання остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами передбаченими в ст. 72 КК (ч. 4 ст. 70 КК).

За таких обставин, призначаючи ОСОБА_10 остаточне покарання, суд першої інстанції мав би застосувати вимоги ч. 4 ст. 70 КК, визначивши його або шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань за вироками Роменського міськрайонного суду Сумської області від 23.11.2022 та Вінницького міського суду Вінницької області від 25.02.2021, що не було дотримано судом першої інстанції, незважаючи на те, що кримінальні правопорушення за останнім вироком ОСОБА_10 вчинив до постановлення вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 25.02.2021.

Відповідно п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409 КПК, підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню (п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК), а невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (ст. 414 КПК). При цьому КК має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ч. 4 ст. 70КК), задовольнивши в цій частині апеляційну скаргу прокурора.

Крім того, є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність остаточного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідними нормами закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість, що також є підставою для скасування вироку суду першої інстанції.

Зокрема, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 1-2 ст. 50 КК), а згідно ч. 1-2 ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Аналізуючи наведені вище положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При визначенні виду і розміру покарання підлягає також врахуванню й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання повинно бути пропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12). При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98).

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі:

- необхідності застосування більш суворого покарання;

Таким чином, після скасування вироку суду першої інстанції колегія суддів вважає за необхідне ухвалити новий вирок в частині призначення остаточного покарання за ч. 4 ст. 70 КК, оскільки є необхідність у застосуванні до ОСОБА_10 більш суворого покарання, ніж визначене судом першої інстанції.

Призначаючи ОСОБА_10 остаточне покарання після скасування вироку суду першої інстанції за ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, колегія суддів ураховує ступень тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особу обвинуваченого ОСОБА_10 , який раніше судимий за вчинення аналогічних кримінальних правопорушень, кількість епізодів злочинної діяльності, конкретні обставини їх вчинення і вважає за необхідне застосувати принцип часткового складання призначених покарань, визначивши його у виді трьох років позбавлення волі, яке буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_10 , а також для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, зарахувавши при цьому у строк покарання повністю відбуте ОСОБА_10 покарання за попереднім вироком суду. При цьому призначене колегією суддів покарання відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав та інтересів особи, і не становить «особистий надмірний тягар».

Керуючись ст. 404, 407, 418, 420, ч. 15 ст. 615 КПК України,

ухвалила:

Апеляційну скаргу заступника керівника Сумської обласної прокуратури ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 23.11.2022 відносно ОСОБА_26 в частині призначення остаточного покарання скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчинених правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

ОСОБА_26 вважати засудженим за ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 190 КК України до призначеного судом першої інстанції покарання:

- за ч. 2 ст. 190 КК України у виді двох років позбавлення волі;

- за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 190 КК України у виді одного року шести місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_27 покарання у виді двох років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань, призначених вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 23.11.2022 у виді двох років позбавлення волі та Вінницького міського суду Вінницької області від 25.02.2021 у виді одного року шести місяців позбавлення волі, призначити ОСОБА_27 остаточне покарання у виді трьох років позбавлення волі.

Зарахувати у строк покарання ОСОБА_27 повністю відбуте покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 25.02.2021 у виді одного року шести місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахувати з часу затримання на виконання вироку апеляційного суду.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили негайно та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5