ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/408/24 Справа № 203/359/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Судді - доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах підозрюваного ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 23 січня 2024 року про накладення арешт на майно у кримінальному провадженні № 0000156 від 18 січня 2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 191 КК України, -

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7

захисника ОСОБА_5

власника майна ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А:

За ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 23 січня 2024 року накладено арешт (з позбавленням права відчуження) на належні ОСОБА_6 : земельну ділянку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 140; кадастровий номер - :02:003:0072); житловий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 040), розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями (реєстраційний номер майна - 26004577), розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ; автомобіль марки «CHERY QQ» (реєстраційний номер - НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 ).

Слідчий суддя дійшов висновку, про наявність достатніх підстав для задоволення заявленого слідчою клопотання, оскільки зазначені об`єкти матеріального світу належать підозрюваному і відповідають критеріям, визначеним статтею 170 КПК України.

В апеляції:

- захисника ОСОБА_5 просить поновити строк на апеляційне оскарження та скасувати ухвалу слідчого судді.

Обґрунтовуючи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження вказує на те, що про факт накладення арешту на майно ОСОБА_6 , стороні захисту стало відомо після повідомлення про закінчення досудового розслідування, лише 30 січня 2024 року, під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження в порядку ст. 290 КПК України. Таким чином, вважає, що сторона захисту було позбавлена можливості своєчасно звернутися з апеляційною скаргою.

В обґрунтування апеляційної скарги по суті, вказує, що зміст клопотання та матеріали кримінального провадження не містять жодних відомостей про існування будь-яких підстав чи розумних підозр вважати, що майно, яке належить ОСОБА_6 , є доказом кримінального правопорушення або підлягає спеціальній конфіскації.

Зазначає, що клопотання про арешт майна не містить відомостей про визнання будь-якої особи потерпілим та цивільний позов не заявлявся. При цьому санкціями ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 191 КК України, не передбачається конфіскація майна, як покарання.

Окрім цього захисник зауважує про необґрунтованість підозри ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

Підозрюваний ОСОБА_6 та його захисник в судовому засіданні підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги, просили її задовольнити, обговоривши доводи апеляційної скарги, співставивши їх з вимогами кримінального процесуального закону, колегія суддів виходить з наступного.

Вирішуючи питання дотримання строку оскарження судового рішення, колегія суддів, керуючись вимогами ч. 3 ст. 395 КПК України, згідно яких, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення, а тому, оскільки оскаржувану ухвалу було винесено без власника майна та його захисника, то строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді не порушено, у зв`язку з чим його поновлення не потребує.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, зі змісту ч. 1 ст. 170 КПК України вбачається, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Статтею 171 КПК України передбачений перелік обставин, які прокурор, слідчий повинні зазначати в клопотанні про арешт майна. Зокрема, в такому клопотанні мають бути зазначені підстави і мету відповідно до положень ст. 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження таким майном.

Відповідно до статей 7 та 16 КПК України загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватись відповідно до закону, а отже суб`єкт який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норму закону.

Як слідує зі змісту клопотання слідчого про арешт майна, останній просить накласти на належне підозрюваному ОСОБА_6 майно з метою його можливої конфіскації.

За вимогами ч. 5 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Отже, за положеннями цієї норми закону, накладення арешту з метою конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, може мати місце тільки на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється таке провадження, яке передбачає покарання у виді конфіскації майна.

Так, зі змісту клопотання слідчого про арешт майна та повідомленої ОСОБА_6 підозри слідує, що в провадженні третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) ТУ ДБР розташованого у місті Полтаві, перебуває кримінальне провадження № 0000156 від 18 січня 2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 191 КК України.

Однак, санкцією ч. 4 ст. 191 та ч. 1 ст. 366 КК України, покарання у виді конфіскації майна не передбачено.

Крім цього, а ні клопотання слідчого, а ні долучені до нього матеріали не містять відомостей щодо заявляння цивільного позову у даному кримінальному провадженні.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Зазначені обставини слідчим суддею не з`ясовані, у зв`язку з чим, висновок про необхідність накладення арешту на майно не відповідає фактичним обставинам справи, а тому ухвала слідчого судді підлягає скасуванню.

Таким чином, оскільки слідчим не доведено існування правової підстави, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, для накладення арешту на майно, про які вказано у його клопотанні, інкриміновані ОСОБА_6 кримінальні правопорушення, не передбачають покарання у виді конфіскації майна, то згідно ч. 1 ст. 173 КПК України, задоволенні такого клопотання слід відмовити, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 23 січня 2024 року про накладення арешт на майно у кримінальному провадженні № 0000156 від 18 січня 2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 191 КК України, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання старшого слідчого третього слідчого відділу (з дислокацією у місті Дніпрі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, ОСОБА_8 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000156 від 18 січня 2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366, ч. 4 ст. 191 КК України, - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4