Справа № 751/2355/22 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/134/24
Категорія - ч.2 ст.332 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисників - ОСОБА_8 , ОСОБА_9

обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000520 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_11 та прокурора на вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 02 жовтня 2023 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець смт Крижопіль, Вінницької області, зареєстрований у АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не одружений, освіта вища, працює директором ТОВ "Український центр по контролю за будівництвом", раніше не судимий,

засуджений за ч.2 ст.332 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п?ять) років, з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з пасажирським перевезеннями.

На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_10 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України.

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянин України, уродженець с. Сягрів, Полонського району, Хмельницької області, зареєстрований у АДРЕСА_3 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 , не одружений, освіта базова середня, не працює, раніше не судимий,

засуджений за ч.2 ст.332 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п?ять) років, з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з пасажирським перевезеннями.

На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_11 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України.

Скасовано арешти, накладені згідно з ухвалами слідчого судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 14.02.2022 та 15.02.2022.

Стягнуто з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на користь держави по 5050,56 грн з кожного процесуальних витрат. Долю речових доказів вирішено у порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , будучи обізнаними про намір громадян Республіки Узбекистан ОСОБА_14 ( ОСОБА_15 ), ОСОБА_16 ( ОСОБА_17 ) та ОСОБА_18 ( ОСОБА_19 ) переправитися з порушенням встановленого порядку перетину державного кордону України, поза пунктом пропуску, до Республіки Білорусь, діючи з мотивів порушення суспільних відносин з охорони суверенітету України, цілісності і недоторканності її кордонів, у невстановлені досудовим розслідуванням час та місці, вступили у злочинну змову з метою організації та сприяння вищезазначеним іноземним громадянам у незаконному переправленні через державний кордон України.

З метою реалізації спільного злочинного умислу, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 розподілили ролі та розробили план, згідно з яким ОСОБА_11 повинен підшукати автомобіль для перевезення групи громадян Республіки Узбекистан та місце їх тимчасового перебування, а ОСОБА_10 повинен визначити місце незаконного перетину державного кордону України, забезпечити ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_18 безперешкодне прибуття до нього та надати їм орієнтування та інструкції для переправлення до Республіки Білорусь.

Реалізуючи спільний злочинний умисел, 25 листопада 2021 року близько 23 год 25 хв, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , перебуваючи у м. Чернігові поблизу Чернігівського обласного історичного музею ім. В. Тарнавського, що за адресою: АДРЕСА_5 , зустріли ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_18 .

Після цього, 26.11.2021 близько 00:10 год, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 автомобілем марки "Kia Forte", д.н.з. НОМЕР_1 , привезли ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_18 до готелю «Мікс», розташованого у м. Чернігів, вул. Кільцева, 9, та організували їх поселення для подальшої підготовки до незаконного перетину державного кодону України.

26.11.2021 о 23 год 46 хв, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 забрали з готелю «Мікс» вищезазначених громадян Республіки Узбекистан та, діючи з метою сприяння їх незаконного переправлення через державний кордон України до Республіки Білорусь, автомобілем марки "Kia Forte", р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_11 , відвезли їх до прикордонної смуги вздовж державного кордону України з Республікою Білорусь, між АДРЕСА_6 .

27.11.2021 близько 03:00 год, перебуваючи на ділянці автодороги між селами Вербовка та Добрянка, на відстані 450 м на схід від с. Добрянка та на відстані 1,6 км до лінії державного кордону України з Республікою Білорусь, ОСОБА_10 надав вказівку ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_18 вийти з вищевкаказного автомобіля та йти слідом за ним до місця перетину кордону, а ОСОБА_11 у цей час залишився в автомобілі.

27.11.2021 близько 03:30 год, ОСОБА_10 , використовуючи заздалегідь виготовлену ним рукописну карту, з метою приховування своєї присутності та уникнення прикордонних нарядів ДПС України, провів ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_18 через лісові насадження в межах прикордонної смуги у напрямку державного кордону України з Республікою Білорусь, яка знаходиться на відстані близько 1 км на схід від с. Добрянка, тим самим усунувши перешкоди їхньому незаконному переправленню.

Перебуваючи на зазначеній ділянці прикордонної смуги, поблизу інформаційно-попереджувальної таблички №937 з написом «Увага» Державний кордон України прохід заборонено», яка знаходиться близько 600 м на схід від села Добрянка, доводячи до кінця спільний злочинний умисел, ОСОБА_10 вказав ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_18 напрям руху до Республіки Білорусь та місце перетину огорожі з колючого дроту, якою загороджено лінію державного кордону України, після чого повернувся до автомобіля та разом з ОСОБА_11 поїхав із місця події.

Виконуючи вказівки ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_18 перелізли через огорожу з колючого дроту та незаконно переправилися через державний кордон України до Республіки Білорусь, проте 27 листопада 2021 року о 05 год 12 хв (о 06 год 12 хв за Мінським часом) були затримані прикордонним нарядом ІНФОРМАЦІЯ_3 поблизу АДРЕСА_7 та області Республіки Білорусь.

Не погоджуючись із рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу зі змінами, в якій просив вирок місцевого суду скасувати та закрити кримінальне провадження щодо нього. В обґрунтування скарги послався на відсутність достатніх доказів причетності його до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.332 КК України. Вказав на допущені порушення під час внесення відомостей в ЄРДР, у тому числі і недотримання слідчим вимог ч.5 ст.214 КПК України. Зазначив, що протоколи за результатами проведення НСРД від 10.12.2021, від 20.01.2022, від 21.01.2022, від 26.01.2022, від 28.01.2022, від 28.01.2022, від 01.02.2022 у кримінальному провадженні за №0000520 від 25.10.2021, є недопустимими доказами, оскільки в матеріалах справи відсутні відповідні клопотання про дозвіл на проведення НСРД та ухвали слідчого судді апеляційного суду. Відповідно місцевим судом підстави та законність проведення НСРД не встановлені та не досліджені, що є порушенням права на захист обвинувачених. Вказав, що обвинувачення ОСОБА_11 базується лише на показаннях свідків - громадян Республіки Узбекистан, працівників прикордонної служби, працівників готелю « ІНФОРМАЦІЯ_4 » та власника автомобіля «Кіа». При цьому, показання свідків у частині того, що ОСОБА_11 перебував за кермом автомобіля та підвозив громадян Республіки Узбекистан до готелю не заперечується ним, оскільки на той час він працював таксистом. Проте вказані свідчення не підтверджують його змову з ОСОБА_10 . Апелянт зазначає, що в матеріалах кримінального провадження відсутні клопотання сторони обвинувачення про звернення до слідчого судді для допиту свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_18 в порядку ст.225 КПК України, та відомостей, які б вказували на їх примусову депортацію, а тому показання цих свідків, взагалі є недопустимими доказами. Також послався на порушення ст.228 КПК України, оскільки стороною обвинувачення не надано доказів, які б підтверджували факт опитування свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_18 на предмет упізнання ними обвинувачених. Вказав на недопустимість доказу - протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_14 , оскільки даний доказ не вказує на причетність ОСОБА_11 до вчинення злочину. Крім того, вказав, що ні він, ні його захисник не отримували постанову про оголошення розшуку підозрюваних та про зупинення досудового розслідування. Вважає, що незаконне зупинення досудового розслідування кримінального проваження, нібито через розшук підозрюваних, є нічим іншим, як інструментом штучного збільшення строку досудового розслідування. Крім того, послався на порушення строків досудового розслідування, а також на те, що обвинувальний акт був складений і затверджений прокурором й направлений до суду першої інстанції поза межами досудового розслідування.

Прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок місцевого суду та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 призначити покарання за ч.2 ст.332 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з пасажирським перевезеннями. ОСОБА_10 призначити покарання за ч.2 ст.332 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з пасажирським перевезеннями. В обґрунтування скарги послався на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених, унаслідок м`якості. Вказує, що місцевим судом не було в повній мірі враховано тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, який направлений на порушення суспільних відносин з охорони суверенітету України, цілісності й недоторканості її кордонів. Також апелянт зазначає, що судом першої інстанції не було належним чином мотивовано звільнення обвинувачених від призначеного їм покарання, на підставі ст.75 КК України.

Заслухавши доповідь судді; обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , їх захисників, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту і просили її задовольнити, а також відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора; думку прокурора, котрий просив задовольнити свою апеляційну скаргу та відмовити у задоволенні апеляційної скарги сторони захисту; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

За змістом ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Відповідно до положень ст.409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

За змістом ст.412 КПК України, істотними порушеннями кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Обґрунтування обвинувачення, це не перелік доказів, наданих органами досудового розслідування, а аналіз усіх зібраних у провадження доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, обвинувачених, у висновках експертів та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що, зокрема, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Суд при розгляді кримінального провадження повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності.

Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Право на отримання мотивованого судового рішення є процесуальним елементом права на справедливий суд, встановлений ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема в рішенні у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» від 27.09.2001, вказано, що у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.

Отже, невмотивованість судового рішення є підставою для його скасування у зв`язку з порушенням норм процесуального права незалежно від доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Ухвалюючи вирок відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , місцевим судом не було надано оцінки кожному доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку відповідно до положень ст.94 КПК України, а було лише викладено зміст наданих доказів, відокремлено один від одного.

В свою чергу, оцінка доказів полягає у тому, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження оцінює кожний доказ окремо та в сукупності. Крім того, оцінка доказів передбачає аналіз його змісту або відомостей, які містяться у ньому шляхом зіставлення зі змістом інших доказів на предмет, чи узгоджуються вони між собою чи ні.

До того ж, відповідно до п.17 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Суд зобов`язаний мотивувати прийняте рішення, а саме обґрунтувати свої висновки у кримінальному провадженні, аргументувати свою позицію та переконливо довести, чому одні докази покладені в його основу, а інші відкинуті або не враховані. За наявності суперечливих доказів суд повинен проаналізувати їх, навести мотиви свого рішення. Тобто вирок суду повинен відповідати вимогам, передбаченим ст.370 КПК України, щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості.

Натомість, як слідує зі змісту оскаржуваного вироку, судом було допитано свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Однак, як убачається зі змісту вироку, місцевий суд обмежився лише викладенням показань, які вказані вище особи надали під час розгляду кримінального провадження по суті, не навівши при цьому жодних мотивів, з яких надана ними інформація підтверджує чи спростовує наявність у діях обвинувачених інкримінованого їм складу кримінального правопорушення.

Крім того, суд при розгляді кримінального провадження повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, які виправдовують обвинувачених, проаналізувати їх та дати оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності.

Проте, у вироку судом першої інстанції формально перелічені докази, надані стороною обвинувачення, наведені пояснення свідків - громадян Узбекистану, які були допитані під час досудового розслідування, а також продубльовані висновки за результатами службового розслідування 105 прикордонним загоном імені князя ОСОБА_24 за фактом незаконного перетину державного кордону України на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби "Добрянка" трьома громадянами Узбекистану, що мало місце 27 листопада 2021 року.

Слід зазначити, що обвинувачений ОСОБА_11 у своїй апеляційній скарзі посилається ряд процесуальних порушень, допущених під час досудового розслідування кримінального провадження, а також на недопустимість ряду доказів, а саме: протоколів за результатами проведення НСРД від 10.12.2021, від 20.01.2022, від 21.01.2022, від 26.01.2022, від 28.01.2022, від 28.01.2022, від 01.02.2022 у кримінальному провадженні за №0000520 від 25.10.2021.

Вказані протоколи за результатами проведення НСРД наявні в матеріалах кримінального провадження, однак ці докази не було проаналізовано з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, не вмотивовано прийняття одних і відхилення інших доказів.

Відтак, аналізуючи зміст зазначеного вироку суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що його зміст не відповідає вимогам законності, обґрунтованості та вмотивованості. Однією із умов прийняття законного судового рішення є неухильне дотримання судом встановлених законом вимог до його форми та змісту.

Оскільки судом першої інстанції не були належним чином оцінені обставини, шляхом дослідження доказів, наданих сторонами кримінального провадження, суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.3 ст.404 КПК України, позбавлений процесуальної можливості повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, оскільки вони були неналежно досліджені та оцінені судом першої інстанції.

З огляду на наведене, колегія суддів керується приписами ч.6 ст.9 КПК України, які визначають, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, тоді застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Тому, виходячи із передбаченої п.13 ч.1 ст.7 КПК України загальної засади кримінального провадження щодо забезпечення обвинуваченим права на захист, ухвалений вирок підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

У зв`язку із скасуванням вироку суду першої інстанції і призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів, не вирішує питання, про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірності або недостовірності доказів, переваги одних доказів над іншими, застосуванням судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність. З цих же підстав колегія суддів не аналізує вимоги поданих апеляційних скарг.

При новому судовому розгляді суду першої інстанції належить усунути вищевказані порушення вимог кримінального процесуального закону, вжити заходів до повного, всебічного дослідження обставин кримінального провадження, перевірити доводи апеляційних скарг прокурора й обвинуваченого ОСОБА_11 , дати належну оцінку зібраним доказам згідно норм чинного КПК України, в залежності від чого ухвалити законне та обґрунтоване рішення з викладенням у ньому аналізу доказів і докладних мотивів його прийняття.

Керуючись ст.ст.404, 407, 409, 412, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_11 та прокурора - задовольнити частково.

Вирок Чернігівського районного суду Чернігівської області від 02 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_10 і ОСОБА_11 - скасувати, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4