У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 183/3378/15

№ 1-кп/183/4/24

06 лютого 2024 року м. Новомосковськ

Суддя Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши в відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Новомосковської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, відомості по якому внесені 05.03.2015 року до ЄРДР за № 0000382, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 262 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

До Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшло клопотання прокурора Новомосковської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 .

В обґрунтування клопотання прокурор зазначив, що 24 лютого 2015 року приблизно 16.05 години ОСОБА_4 знаходився біля домоволодіння АДРЕСА_1 . У вказаний час у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна.

З цією метою ОСОБА_4 24.02.2015 року приблизно о 16.10 годині, діючи умисно, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, переліз через паркан зазначеного домоволодіння та підійшовши до будинку, шляхом відкриття вікна проник у зазначений будинок, який розташований по АДРЕСА_1 , та реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, із корисливих мотивів, таємно викрав ноутбук марки «ACER» вартістю 5.824,80 гривень, зарядний пристрій до зазначеного ноутбуку вартістю 215,10 гривень, планшет «IpadApple» вартістю 5.068,80 гривень, фотоапарат «SoniNex 5» вартістю 1872,00 гривень, жорсткий диск марки «Hitachi», 2 карти пам`яті по 32 Гб, сім-карту «Шріланка», мобільний телефон «HTC» китайського виробництва модель «А5050» вартість яких не вдалося встановити під час досудового розслідування.

Після чого, ОСОБА_4 з викраденим майном з місця скоєння злочину втік, розпорядившись викраденим на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду на суму 12.980,70 гривень.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 05 березня 2015 року приблизно о 09.00 годині ОСОБА_4 знаходився біля домоволодіння АДРЕСА_2 . У вказаний час у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна.

З цією метою ОСОБА_4 05.03.2015 року приблизно о 09.30 годині, діючи умисно, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, переліз через паркан зазначеного домоволодіння, та підійшовши до будинку, шляхом розбиття вікна проник у зазначений будинок, який розташований по АДРЕСА_2 , та реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно із корисливих мотивів, таємно викрав ноутбук «AcerAspire 531» вартістю 5.887,20 гривень, зарядний пристрій до зазначеного ноутбуку вартістю 191,20 гривень, карту пам`яті об`ємом 1 Гб вартістю 89,00 гривень, фотоапарат марки «UFO DS 8650», чохол до зазначеного фотоапарата вартість яких під час досудового розслідування встановити не вдалося, грошові кошти у сумі 200 гривень,14 срібних монет які для потерпілого матеріальної цінності не представляють, спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму в розмірі 20.742,60 гривень.

Після чого, ОСОБА_4 з викраденим майном з місця скоєння злочину втік, розпорядившись викраденим на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на суму 20.742,60 гривень.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 16 березня 2015 року приблизно о 10.00 годині ОСОБА_4 знаходився біля домоволодіння АДРЕСА_3 , у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна.

З цією метою ОСОБА_4 16.03.2015 року приблизно о 10.20 годині, діючи умисно, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, переліз через паркан зазначеного домоволодіння, та підійшовши до будинку, шляхом розбиття вікна проник у зазначений будинок, який розташований по АДРЕСА_3 , та реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно із корисливих мотивів, таємно викрав ноутбук марки «Hp g7-1255» вартістю 4.640,00 гривень, зарядний пристрій до зазначеного ноутбуку вартістю 191,20 гривень фотоапарат марки «Nikon D 5100-18-105» вартістю 8.226,40 гривень, карта пам`яті до фотоапарату на 64 Гб вартістю 175 гривень, золотий перстень 585 проби вартістю 8.079,75 гривень, золота обручка 583 проби вартістю 7.558,20 гривень, диктофон марки «Олімпус» вартістю 348,00 гривень, грошові кошти у сумі 900 доларів, 50 євро, 4000 гривень. (900 доларів 19.593 гривні, 50 євро 1.150,75 гривень).

Разом з цим, ОСОБА_4 було викрадено з домоволодіння по АДРЕСА_3 , сумку до ноутбуку «Hp g7-1255», сумку до фотоапарату «Nikon D 5100-18-105» марки «Lowepro», золота монета 31,1 гр., золотій перстень, 2 старинних годинника, золотий хрест, 2 золоті сережки, срібний ланцюжка, срібний хрест, 2 срібних обручки, срібний брелок, 6 металевих медалей подарункових вартість яких під час досудового розслідування встановити не вдалось, 73 старинних монет з різного металу, які для потерпілого матеріальної шкоди не представляють, спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму в розмірі 53.962 гривень.

Після чого, ОСОБА_4 з викраденим майном з місця скоєння злочину втік, розпорядившись викраденим на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 53.962 гривень.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 18 березня 2015 року в період часу з 21.40 години до 21.45 години навпроти будинку АДРЕСА_4 ході проведення огляду у місця події, у ОСОБА_4 , було виявлено та вилучено пристрій для відстрілу патронів гумовими кулями марки «Сафарі», калібру 9 мм., заводський номер НОМЕР_1 , за ознаками травматичної дії по типу револьвер. Який ОСОБА_4 носив та зберігав без передбаченого законом дозволу.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 05 березня 2015 року приблизно о 09.00 годині ОСОБА_4 знаходився біля домоволодіння АДРЕСА_2 . У вказаний час у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, спрямований на викрадення майна.

З цією метою ОСОБА_4 05.03.2015 року приблизно о 09.30 годині, діючи умисно, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, переліз через паркан зазначеного домоволодіння, та підійшовши до будинку, шляхом розбиття вікна проник у зазначений будинок, який розташований по АДРЕСА_2 , та реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на викрадення майна, побачив у вказаному будинку пристрій для відстрілу патронів гумовими кулями «Safari» калібр 9 мм. заводський номер НОМЕР_1 , вартістю 14.375,20 гривень, усвідомлюючи, що зазначений пристрій належить до зброї та розумів небезпечні властивості пристрою та те, що заволодіння ним здійснюється протиправним способом, викрав його, спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на суму в розмірі 14.375,20 гривень.

Після чого, ОСОБА_4 з викраденою зброєю з місця скоєння злочину втік, розпорядившись викраденим на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на суму 14.375,20 гривень.

04.06.2015 року до Новомосковського міськрайонного суду направлено обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 262 КК України для розгляду по суті.

В ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_4 неодноразово належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду однак до зали суду не з`являється, що є підставою вважати, що останній переховується від суду. Враховуючи викладене ухвалою Новомосковського міськрайонного суду від 01.07.2016 року оголошено розшук обвинуваченого ОСОБА_4 .

На виконання вищезазначеної ухвали Новомосковським РВП ГУНП в Дніпропетровській області 08.08.2016 року заведено оперативно-розшукову справу № 13316049 щодо розшуку обвинуваченого ОСОБА_4 , який ухиляється від суду.

Під час оперативно-розшукових заходів встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 18.08.2015 року перетнув державний кордон України в напрямку російської федерації та до теперішнього часу в Україну не повернувся.

Вивченням особи обвинуваченого встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Дніпропетровська, громадянину України, не одружений, освіта середня, не працюючий, мешкає за адресою: АДРЕСА_5 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_6 , не судимий.

Обґрунтованість обвинувачення підтверджується наступники отриманими в ході досудового розслідування доказами, а саме протоколом огляду місця події від 05.03.2015 року, протоколом допиту потерпілого ОСОБА_5 від 19.03.2015 року, протоколом огляду місця події від 24.02.2015 року, протоколом пред`явлення речей для впізнання від 19.03.2015 року, протоколом огляду речей від 19.03.2015 року, протоколом допиту свідка ОСОБА_8 від 19.03.2015, протоколом огляду місця події від 02.04.2015 року, протоколом огляду місця події від 16.03.2015, висновком судово-трасологічної експертизи від 18.03.2015 року, протоколом допиту свідка ОСОБА_9 від 20.03.2015 року, протоколом допиту свідка ОСОБА_10 від 19.03.2015 року, протоколом допиту свідка ОСОБА_11 від 19.03.2015 року, протоколом допиту свідка ОСОБА_12 від 19.03.2015 року, протоколом допиту свідка ОСОБА_13 від 01.04.2015 року, висновком судово-балістичної експертизи від 20.03.2015 року, речовими доказами, зокрема договорами про надання фінансового кредиту під заставу, а також іншими доказами у їх сукупності.

Крім того, під час судового розгляду встановлено наявність ризиків, передбачених у п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України свідчить те, що обвинувачений ОСОБА_4 , обвинувачується у вчиненні ряду тяжких злочинів, не працює, не одружений, на утриманні дітей не має, у зв`язку з цим стійкі соціальні зв`язки в нього відсутні. На виклики суду не з`являвся, у зв`язку з чим оголошено розшук обвинуваченого. Крім того, встановлено, що останній пере Під час оперативно-розшукових заходів встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 18.08.2015 року перетнув державний кордон України в напрямку російської федерації та до теперішнього часу не повернувся. Тому є підстави вважати, що останній переховується від суду.

Про наявність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України свідчить те, що обвинувачений ОСОБА_4 , обвинувачується у вчиненні ряду тяжких умисних злочинів, зокрема проти чужої власності, легальних джерел доходів не має, джерелом його доходів є кошти отриманні в наслідок його злочинної діяльності, а тому маючи можливість вільного пересування може вчинити інше кримінальне правопорушення.

На підставі викладеного, вважаю, що з урахуванням реальної наявності вказаних ризиків забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків можливо лише при застосуванні до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, запобігання вищезазначеним ризикам застосуванням більш м`яких запобіжних заходів не можливо.

Окрім, цього, відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого, який оголошений у міжнародний розшук, та/або який виїхав, та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, розмір застави не визначається.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України № 1854 від 27.01.2015 року Про Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором Верховна Рада України визнала російську федерацію державою-агресором.

Враховуючи вищенаведене, а саме те, що підозрюваний ОСОБА_4 зник з місця свого постійного проживання, до суду на виклики не з`являється, ухвалою суду оголошено його розшук, за результатами проведення якого встановлено відомості про перетин ним кордону України, зокрема встановлено, що обвинувачений виїхав та/або перебуває на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, вважаю, що є достатні підстави обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , прокурор звернувся до судді з клопотанням.

Дослідивши клопотання та надані письмові докази, вислухавши думку прокурора та захисника, суд вважає, що дане клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задоволенню не підлягає з таких підстав.

На теперішній час в Україні наявна різна практика розгляду слідчими суддями, судами клопотання щодо дозволу на затримання підозрюваного або обвинуваченого з метою приводу. Найчастіше слідчі судді та суди вимагають формального підтвердження факту завчасного повідомлення особі про підозру. Водночас наявні випадки надання дозволу на затримання без попереднього повідомлення особі про підозру, в яких слідчі судді, суди керуються загальними засадами кримінального судочинства. Слідчі судді, суди не мають уніфікованого підходу до вирішення питання щодо одночасно поданих клопотань: 1) про дозвіл на затримання та 2) про обрання запобіжного заходу. Зокрема, наявні практики задоволення першого та відмови у задоволенні другого через фізичну відсутність особи, котра підлягає триманню під вартою. Паралельно наявні й практики одночасного винесення рішення щодо обох клопотань та закріплення їх в одній ухвалі, якою задовольняється перше та відмовляється у задоволенні другого клопотання. Крім того, наявні й практики задоволення першого клопотання та зупинення провадження або відкладення розгляду другого клопотання до моменту затримання особи.

Вирішуючи це питання слід звернути увагу на наступне.

Суд вважає, що при вирішенні даного клопотання суд повинен керуватися лише вимогами закону, не допускати самостійного розширення своїх повноважень та застосовувати лише національне та міжнародне законодавство. Суд також вважає, що, оскільки жодним нормативним актом не передбачене рішення суд окрім задоволення клопотання, відмова в задоволенні клопотання та в обмежених випадках повернення клопотання, суд не має повноважень щодо зупинення розгляду клопотання.

Крім того. У відповідності до ч. 1 ст. 191 КПК України затримана на підставі ухвали слідчого судді, суду особа не пізніше тридцяти шести годин з моменту затримання повинна бути звільнена або доставлена до слідчого судді, суду, який постановив ухвалу про дозвіл на затримання з метою приводу.

Однак ця норма фактично суперечить деяким нормам міжнародного права, в тому числі й Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод. Так, відповідно до статті 5 зазначеної Конвенції:

1. Кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом:

a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом;

b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом;

c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення, або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення;

d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу;

e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг;

f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

2. Кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.

3. Кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту "с" пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

4. Кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

5. Кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування.

Статтею 6 цієї ж Конвенції визначено:

1. Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

2. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

3. Кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права:

a) бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього;

b) мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту;

c) захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя;

d) допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення;

e) якщо він не розуміє мови, яка використовується в суді, або не розмовляє нею, - одержувати безоплатну допомогу перекладача.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Своєрідним механізмом, який дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію є практика Європейського суду з прав людини (далі Суд), яку він викладає у своїх рішеннях.

Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Практика Європейського суду щодо України стосовно гарантій, закріплених статтею 6 § 1, знайшла своє відображення у справах, які стосуються права доступу до суду та справедливого судового розгляду.

Так, у справі «Трегубенко проти України» заявник скаржився, що остаточне і обов`язкове судове рішення, винесене на його користь, було скасовано в порядку нагляду, а також що судове провадження в його справі було несправедливим. Крім того, заявник скаржився, що йому було відмовлено у доступі до суду для визначення його цивільних прав.

Слід зазначити, що на час розгляду цієї справи глава 42 Цивільного процесуального кодексу України передбачала можливість перегляду остаточних і обов`язкових рішень суду в порядку нагляду.

Розглянувши обставини цієї справи, Суд зауважив, що, дозволяючи внесення протесту згідно з цим правилом, Верховний Суд України звів нанівець увесь судовий розгляд, що завершився прийняттям остаточного та обов`язкового рішення, і тому порушив принцип res judicata щодо рішення, яке, крім того, вже було частково виконано.

У своїй практиці Суд дотримується тієї думки, що це питання має розглядатися з урахуванням принципу юридичної визначеності, а не просто як втручання з боку виконавчої влади. Тому у вказаній справі Суд дійшов висновку, що, застосовувавши процедуру нагляду з метою скасування судового рішення, винесеного на користь заявника, Пленум Верховного Суду України порушив принцип юридичної визначеності та право заявника на доступ до суду, гарантоване статтею 6 § 1 Конвенції.

Аналогічного висновку щодо скасування остаточного судового рішення, Суд дійшов у справах «Науменко проти України», «Полтораченко проти України» та «Тімотієвич проти України». Суд визнав, що у згаданих справах, в яких мали місце скасування рішень, які набули статусу остаточних та мали обов`язковий характер, було порушено статтю 6 § 1 Конвенції.

Як свідчить практика звернень громадян зі скаргами до Європейського суду, поняття «справедливий суд» може тлумачитись досить неоднозначно. Як правило особи, які не досягли у судовому провадженні бажаного результату, не завжди можуть уточнити, у чому конкретно полягала неповага з боку національних судів до їх права на справедливий суд. У багатьох випадках скарга на несправедливий судовий розгляд полягає у запереченні результату судового розгляду справи та тверджень щодо помилок стосовно фактів та права.

У зв`язку з цим слід нагадати позицію Суду, який зазначив, що згідно зі ст. 19 Конвенції, його функції полягають у забезпеченні Високими Договірними Сторонами їхніх зобов`язань за Конвенцією та протоколами до неї. Зокрема, питання помилок щодо фактів та права, які начебто були припущені національним судом, не належить до компетенції Суду доти, доки такі помилки не порушують прав та свобод, що захищаються Конвенцією (див. Garcia Ruiz v. Spain). Більше того, тоді як ст. 6 Конвенції гарантує право на справедливий суд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів чи способу їх оцінки. Це питання регулюється, головним чином, національними законодавством та судами. Суд нагадує, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди аргументувати прийняті ними рішення, це не можна розуміти як вимогу надавати вичерпну відповідь на кожне питання, підняте стороною під час судового розгляду справи.

Так, у справі «Мельничук проти України» заявник скаржився на несправедливе рішення національних судів у його справі, посилаючись на національне законодавство. Суд, розглянувши матеріали, надані заявником, вирішив, що заявник не надав доказів щодо скарги про порушення у цій справі процесуальних гарантій, передбачених ст. 6 Конвенції і вирішив, що заява є очевидно необґрунтованою і має бути відхилена відповідно до пп. 3 та 4 ст. 35 Конвенції (див. ухвалу щодо прийнятності у справі «Мельничук проти України»).

Наступною гарантією, що закріплена п. 1 статті 6 Конвенції є незалежність та безсторонність судової влади. Слід зазначити, що Європейським судом у багатьох справах було визначено принципи, за якими суд можна визначити як безсторонній.

Зокрема, у справі «Pullar v. United Kingdom» Суд вказав, що судова практика передбачає два критерії для встановлення безсторонності суду в сенсі п. 1 ст. 6 Конвенції. По-перше, потрібно встановити, що суд був суб`єктивно безсторонній, тобто жоден із його членів відкрито не проявляв упередженість та особисту зацікавленість. Особиста безсторонність презюмується доти, доки не буде доведено інше. По-друге, суд повинен бути об`єктивно безсторонній, тобто передбачається існування достатніх гарантій, щоб виключити будь-які сумніви щодо цього».

Що стосується практики Суду у питаннях незалежності судової влади України, то вони були розглянуті Судом у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України». Рішення у цій справі створило прецедент, який має значний вплив на подальшу практику як українського судочинства, так і самого Європейського суду.

У цій справі заявник наполягав на тому, що незаконне збільшення частки капіталу в акціонерному товаристві мало наслідком втрату заявником контролю за діяльністю підприємства та його майном.

Заявник наголошував на тому, що його справа не була розглянута справедливо та протягом розумного строку незалежним і безстороннім судом. Він також скаржився на відсутність відкритого слухання при розгляді його справи.

У своєму рішенні Європейський суд проаналізував діяльність господарських судів України, у тому числі і Вищого господарського суду України, під час розгляду справи, у якій стороною виступало російське підприємство «Совтрансавто Холдінг», і констатував, що суди допустили порушення права юридичної особи на справедливий судовий розгляд справи, який мав також вплив на право власності заявника.

Так, Суд вкотре звернув увагу на процедуру внесення протесту як на таку, що не відповідає принципу юридичної визначеності. Також Суд висловив свою стурбованість щодо різних та часто суперечливих підходів до застосування та тлумачення внутрішнього законодавства українськими судовими органами. Врешті-решт, Суд звернув увагу на численні випадки втручання українських органів державної влади найвищого рівня в судове провадження в цій справі.

Суд дійшов висновку, що втручання, з огляду на його зміст та спосіб здійснення, було таким, що суперечило поняттю «безсторонній і незалежний суд» в сенсі статті 6 § 1 Конвенції.

Статтею 6 Конвенції також гарантується право на розгляд справи судом у «розумні строки». Слід відмітити, що у своїй практиці Суд підходив до цієї проблеми дуже індивідуально. Разом із тим, були встановлені певні критерії, в світлі яких слід оцінювати тривалість провадження це: складність справи; поведінка заявника; дії відповідних органів. Ці питання аналізувались судом у справі «Странніков проти України», де Суд дійшов висновку, що тривалість оскаржуваного процесу була надмірною та не відповідала вимозі «розумності строку».

У вказаній справі заявник звернувся до суду з позовом про визнання його засновником підприємства-відповідача та відшкодування моральної шкоди. Судовий процес у справі було розпочато у травні 1995 року. Після розгляду усіх документів, які були йому надані, Суд дійшов висновку, що у справі загальна тривалість оскаржуваного процесу є надмірною та не відповідає вимозі «розумності строку». Суд наголосив, що оскаржуваний процес закінчився 26 січня 2004 року, коли заявнику була виплачена заборгованість. Таким чином, провадження тривало близько 8 років та 8 місяців для 4 інстанцій (включаючи інстанції виконання), тобто близько 6 років та 4 місяців після визнання Україною права особи на подання індивідуальної заяви до Суду.

Справа «Науменко проти України» також розглядалась Судом на предмет «розумності строку» судового розгляду скарг заявниці, що стосувались отримання нею соціальних пільг та пенсії як ліквідатора наслідків аварії на ЧАЕС.

Суд, оцінюючи тривалість провадження у справі заявниці в світлі встановлених своєю практикою критеріїв, дійшов висновку, що поведінка заявниці протягом розгляду справи була належною. Також Суд зазначив, що провадження щодо отримання компенсації було наслідком зменшення розміру пенсії заявниці та позбавлення її пільг, наданих їй як ліквідатору наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. В світлі цих обставин та враховуючи складне фінансове становище заявниці та стан її здоров`я, розгляд справи мав для неї безсумнівно важливе значення. Суд наголосив на тому, що для заявниці було життєвою необхідністю вимагати скорішого вирішення її скарг.

Враховуючи тривалість провадження після 11 вересня 1997 року (5 років, 8 місяців і 1 день), Суд дійшов висновку, що при вирішенні справи заявниці мала місце необґрунтована затримка і у цій справі мало місце порушення статті 6 § 1 Конвенції у тому сенсі, що «цивільні права» заявниці були визначені з порушенням «розумного строку».

Іншого висновку щодо тривалості провадження Суд дійшов у справі «Полтораченко проти України», де заявник скаржився на невиправдано довгу тривалість провадження та несправедливість цього провадження через скасування за протестом голови Верховного суду АРК в порядку нагляду остаточного та обов`язкового рішення, винесеного на його користь.

Оцінюючи тривалість провадження у справі заявника в світлі встановлених своєю практикою критеріїв, Суд зазначив, що предмет судового розгляду не був особливо складним, але передбачав деякі складнощі щодо встановлення суми компенсації, яка підлягала виплаті заявнику. Проте Суд зазначив, що не дивлячись на відкладення справи та скасування в кінцевому порядку остаточного рішення, винесеного на користь заявника, провадження у цілому з безперервним судовим розглядом не перевищило три роки та два місяці. Тому Суд дійшов висновку, що тривалість сама собою не перевищувала таку, яка може вважатися «розумною».

Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини щодо України можна зробити висновок, що причини порушення прав людини частіше за все полягають у недосконалому законодавстві нашої держави або в його практичному застосуванні державними органами та судовими інстанціями.

30 березня 2006 року набув чинності Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Зазначений Закон встановлює обов`язкове здійснення юридичної експертизи всіх законопроектів, а також підзаконних нормативних актів, на які поширюється вимога державної реєстрації. Також Законом передбачено здійснення перевірки чинних законів і підзаконних актів на відповідність Конвенції та практиці Суду.

Важливо підкреслити, що відповідно до вказаного Закону суди України при розгляді справ повинні застосовувати Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином суд вважає, що клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у даному кримінальному провадженні повинне бути розглянуто без урахування результатів розгляду клопотання про надання дозволу на затримання та в строки, визначені діючим законодавством, що повністю відповідатиме поняттям «компетентний суд» та «в розумні строки». Навпаки, зупинення провадження у цьому клопотанні фактично порушить зазначені принципи міжнародного права.

Суд також проаналізував практику національного законодавства в питанні розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою після задоволення клопотання про затримання з метою приводу.

Так, Ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду частково задоволено клопотання старшого детектива Національного антикорупційного бюро України, погоджене прокурором Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, та обрано, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду апеляційне провадження за апеляційною скаргою захисника на вказану ухвалу закрито, а апеляційну скаргу із доданими до неї матеріалами повернуто.

Апеляційний суд дійшов висновку, що зазначена ухвала слідчого судді, постановлена в порядку ч. 6 ст. 193 Кримінального процесуального кодексу України, оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Суд апеляційної інстанції, що рішення слідчого судді про обрання особі, яка перебуває в міжнародному розшуку, за її відсутності запобіжного заходу у виді тримання під вартою за своєю правовою природою є дозволом на затримання особи з метою приводу, оскільки після затримання особи на підставі ухвали, постановленої в порядку ч. 6 ст. 193 КПК, не пізніше як через 48 годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду не погодилася з таким висновком.

Об`єднана палата дійшла висновку, що рішення слідчого судді, суду про обрання запобіжного заходу, прийняте в порядку ч. 6 ст. 193 КПК, за своїм правовими наслідками підпадає під поняття «постанова про утримання під вартою» в розумінні ст. 25 Європейської конвенції про видачу правопорушників.

Так, процедура, передбачена в ч. 6 ст. 193 КПК України, є випадком, який дозволяє суду розглянути клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених ст. 177 КПК України, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук.

Слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу. Об`єднана палата вважає, що такий імперативний обов`язок покладено на слідчого суддю, суд саме з метою дотримання прав та законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого на участь у судовому розгляді та реалізації відповідних прав.

У даному випадку обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за відсутності підозрюваного, обвинуваченого, хоча й не призводить до негайного взяття особи під варту, однак виступає правовою підставою для затримання і доставки цієї особи до місця кримінального провадження.

Після затримання особи за межами України, слідчий, прокурор, який здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування, або суд, який розглядає справу чи яким ухвалено вирок, готує клопотання про видачу особи в Україну, до якого серед інших документів обов`язково додається засвідчена копія ухвали слідчого судді або суду про тримання особи під вартою, якщо видача запитується для притягнення до кримінальної відповідальності (ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 575 КПК України).

Тобто, ухвала про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є документом, на підставі якого здійснюється затримання особи за межами України, ухвалюється рішення про застосування екстрадиційного арешту для забезпечення видачі особи з метою притягнення до кримінальної відповідальності та здійснюється доставка особи на території України до місця кримінального провадження.

ВС зазначив, що при цьому час затримання такої особи фактично може перевищувати 30 діб - тримання під вартою за ст. 59 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, 40 діб - тимчасовий арешт за ст. 16 Європейської конвенції про видачу правопорушників та 60 діб - строк дії ухвали про тримання під вартою за ч. 1 ст. 197 КПК.

ВС зауважив, що на відміну від затриманої особи з метою приводу, яка має гарантії не пізніше 36 годин з моменту затримання бути звільненою або доставленою до слідчого судді, суду, який постановив ухвалу про дозвіл на затримання з метою приводу, затримана особа на підставі ухвали слідчого судді, суду, постановленої в порядку ч. 6 ст. 193 КПК, може бути затриманою і утримуватись під вартою протягом усього часу, необхідного для екстрадиції та доставки її до місця кримінального провадження.

Отже, обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 193 КПК, має правовим наслідком обмеження права на свободу та особисту недоторканність.

ВС наголосив, що ототожнення такого порядку обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з дозволом на затримання особи з метою приводу є неприпустимим, оскільки розгляд клопотання про дозвіл на затримання з метою приводу здійснюється в іншому порядку в закритому судовому засіданні за участю прокурора, судом перевіряються інші (відмінні) підстави і обставини, а також ухвала про дозвіл на затримання з метою приводу має інші правові наслідки та терміни дії, ніж ухвала про застосування запобіжних заходів.

Затримана на підставі ухвали слідчого судді, суду особа не пізніше 36 годин з моменту затримання повинна бути звільнена або доставлена до слідчого судді, суду, який постановив ухвалу про дозвіл на затримання з метою приводу (ст. 191 ч. 1 КПК). У випадку затримання особи на підставі ухвали слідчого судді, суду, постановленої в порядку ч. 6 ст. 193 КПК, такі гарантії в затриманої особи відсутні та залежать від законодавства країни, в якій вона перебуває, а також часу, необхідного для екстрадиції та доставки до місця кримінального провадження, що може перевищувати 60 днів.

А закриття апеляційного провадження судом апеляційної інстанції позбавило сторону захисту можливості перевірки за її ініціативою судового рішення, яким обмежується право на свободу та особисту недоторканість підозрюваної.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду, виходячи із системного аналізу норм Конвенції, Європейської конвенції про видачу правопорушників, Конституції України, глави 18 КПК, рішень Конституційного Суду України та ЄСПЛ, дійшла висновку, що ухвала слідчого судді, суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, постановлена в порядку ч. 6 ст. 193 КПК, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 309 КПК може бути оскаржена в апеляційному порядку (постанова від 14.02.2022 у справі № 991/3440/20).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 КПК України розгляд клопотання про застосування запобіжного заходу здійснюється за участю прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, його захисника, крім випадків, передбачених частиною шостою цієї статті.

Як вбачається з наведеного, прокурором не надано доказів перебування обвинуваченого ОСОБА_4 на тимчасово окупованій території України чи на території російської федерації. А тому клопотання задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 177, 178, 189, 193 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИЛА:

В задоволенні клопотання прокурора Новомосковської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, відомості по якому внесені 05.03.2015 року до ЄРДР за № 0000382, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 262 КК України, - відмовити.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1