Провадження №1-кп/522/925/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

здійснивши судовий розгляд, на підставі обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000509 від 01.03.2019 року, у відкритому судовому засіданні у залі Приморського районного суду м. Одеси за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, ром за національністю, з неповною середньою освітою, неодружений, офіційно не працевлаштований, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

- 22.04.2022 року Приморським районним судом м. Одеси за ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 289, ст. 70 КК України до покарання у виді 7 років позбавлення волі без конфіскації майна,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

28.02.2019 року ОСОБА_4 , перебуваючи в денний час на вулиці Старопортофранківська в місті Одесі, побачив ОСОБА_7 .

В цей час, у ОСОБА_4 , з корисливих мотивів, виник злочинний намір, спрямований на відкрите викрадення майна ОСОБА_7 .

Так, реалізуючі свій злочинний намір, обравши метою свого злочинного посягання майно, яке знаходилось при ОСОБА_7 , 28.02.2019 року приблизно о 14 годині 00 хвилин, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_4 підійшов до ОСОБА_7 , який знаходився біля будинку АДРЕСА_2 , та почав розмову з останнім.

Після чого, ОСОБА_4 , продовжуючи реалізацію свого злочинного наміру, схопив своїми руками ліву руку ОСОБА_7 та умисно, з корисливих мотивів, відкрито стягнув з пальця лівої руки ОСОБА_7 належне останньому золоте кільце, вартістю 5 000 гривень.

Відкрито викравши майно ОСОБА_7 вартістю 5 000 гривень, ОСОБА_4 з місця вчинення ним кримінального правопорушення скрився, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, тим самим спричинив потерпілому матеріальний збиток у вказаному розмірі.

Дії ОСОБА_4 кваліфіковано органом досудового розслідування за ч. 2 ст. 186 КК України за ознаками: відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно.

Потерпілий ОСОБА_7 та його представник ОСОБА_8 будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. У зв`язку з цим, суд з`ясувавши думку сторін кримінального провадження, які не наполягали на обов`язковій участі потерпілого та його представника в судовому розгляді, вважав за можливе провести судовий розгляд без участі потерпілого та його представника.

Суд з`ясував, що всі учасники кримінального провадження правильно розуміють обставини справи та упевнився у добровільності їх позиції. Їм було роз`яснено про те, що якщо докази не будуть досліджені, у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

У зв`язку із зазначеними обставинами, за згодою учасників кримінального провадження, які визнали недоцільним дослідження доказів, щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, докази у судовому провадженні не досліджувалися, згідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 щиро розкаявся та вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав в повному обсязі. Підтвердив обставини кримінального правопорушення, що описані в обвинувальному акті та пояснив, що 28.02.2019 року перебуваючи в денний час на вулиці Старопортофранківська в місті Одесі побачив хлопця з яким почав розмовляти та в подальшому, під час розмови, він відкрито заволодів золотим кільцем потерпілого. Обвинувачений пояснив, що скоїв злочин оскільки не мав коштів та в той час він товаришував з особами, які скоювали злочини. На теперішній час, він неофіційно працює на будівельному майданчику, мешкає спільно з дівчиною та виховує дітей останньої. Просив суд суворо його не карати, щиро розкаюється та просить вибачення.

Приймаючи до уваги вищенаведене, судом встановлено, що винність обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 КК України повністю доведена та підтверджена матеріалами провадження.

Разом з цим, не оспорюючи правильність кваліфікації дій особи у цілому, суд не погоджується із тим, що у діях ОСОБА_4 , які підпадають під ознаки злочину, передбаченого ст. 186 КК України є кваліфікуюча ознака, як вчинення злочину повторно, а тому з метою ухвалення справедливого судового рішення суд наводить відповідні мотиви.

Відповідно до ст. 368 КПК України ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати, які обов`язки слід покласти на особу в разі її звільнення від відбування покарання з випробуванням; чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку; чи є підстави для застосування до юридичної особи заходів кримінально-правового характеру; чи вчинив обвинувачений кримінальне правопорушення у стані обмеженої осудності; що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами; на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст.91 КПК України у кримінальному проваджені підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; та інші обставини.

Відповідно до частини 3 ст. 337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Відповідно до ст. 32 КК України повторністю злочинів визначається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини КК України. Вчинення двох або більше злочинів, передбачених різними статтями КК України, визнається повторним лише у випадках, передбачених в Особливій частині КК України.

Згідно примітки до ст. 185 КК України встановлено, що у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

Встановлено, що 22.04.2022 року Приморським районним судом м. Одеси ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 289, ст. 70 КК України до покарання у виді 7 років позбавлення волі без конфіскації майна.

Окрім того, на теперішній час ОСОБА_4 притягується до кримінальної відповідальності Корольовським районним судом м. Житомир за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 187 КК України (обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0007221 від 23.11.2016), ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України (обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000222 від 29.04.2017) та Богунським районним судом м. Житомир за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України (обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000249 від 17.01.2017).

Судом встановлено, що на теперішній час обвинувальні вироки у вказаних провадженнях за обвинуваченням ОСОБА_4 судами не ухвалювались.

Таким чином, в діях обвинуваченого ОСОБА_4 відсутня кваліфікуюча ознака кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, як вчинення злочину повторно.

Зазначене відповідає судовій практиці, викладеній зокрема у постанові ОП ККС ВС у справі № 591/4366/18 (провадження № 51-1122кмо20), згідно з якою зазначено, що з огляду на конституційний принцип презумпції невинуватості у випадку, коли щодо особи органом досудового розслідування розслідуються чи судом розглядаються різні кримінальні провадження, одне з яких стосовно першого однорідного чи тотожного злочину, існують підстави для кваліфікації наступного епізоду з урахуванням повторності, за відсутності обвинувального вироку суду; наявність іншого кримінального провадження стосовно особи, у тому числі на стадії його судового розгляду, не є правовою підставою для здійснення кримінально-правової кваліфікації наступних чи попередніх діянь особи, у вчиненні яких її обвинувачують, за ознакою «повторність».

З урахування викладеного, дії обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд кваліфікує за ч. 1 ст. 186 КК України за ознаками: відкрите викрадення чужого майна (грабіж).

Висновок суду щодо доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину ґрунтується також на даних у судовому засіданні показаннях самого обвинуваченого, яким суд надає віри, оскільки вони є послідовними, логічними, не містять суперечностей, а тому не викликають у суду сумніву щодо їх правдивості.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод, законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне та достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до абз. 3 п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Крім того, як неодноразово наголошував у своїх висновках Верховний Суд, що суди не повинні допускати спрощений та однаковий підхід до розгляду справи та застосовувати індивідуалізацію покарання, з урахуванням конкретних обставин кожної справи. Індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта (постанова Верховного Суду від 22.03.2018 року у справі № 207/5011/14-к).

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , у відповідності зі ст. 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, є нетяжким злочином, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 66 КК України до обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , суд враховує щире каяття.

Відповідно до ст. 67 КК України обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , судом не встановлено.

Пунктом 3 частини 1 статті 65 КК України передбачено, що суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. У пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено, що визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Встановлено, що інкриміноване ОСОБА_4 правопорушення було вчинено останнім з прямим умислом та корисливим мотивом. Матеріальну та моральну шкоду потерпілій особі не відшкодовано.

З урахуванням вищенаведеного, керуючись вимогами виваженості та справедливості, з метою виправлення і запобігання вчиненню нових злочинів, суд приходить до висновку про те, що виправлення і перевиховання обвинуваченого можливе виключно в умовах ізоляції від суспільства та вважає доцільним призначити обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі. Суд вважає, що таке покарання буде законним, достатнім і справедливим для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також соціальної реабілітації.

Крім того, дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

В ході судового розгляду встановлено, що вироком Приморського районного суду м. Одеси від 22.04.2022 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 289, ст. 70 КК України до покарання у виді 7 років позбавлення волі без конфіскації майна. Вказаним вироком ОСОБА_4 зараховано в строк покарання термін його попереднього ув`язнення у період з 18.04.2016 року по 15.06.2016 року включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а також з 19.04.2019 року по день набрання вироком законної сили включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Відповідно до листа ДУ «Одеський слідчий ізолятор» судом також встановлено, що 07.09.2022 року ОСОБА_4 відбув покарання за вироком Приморського районного суду м. Одеси від 22.04.2022 року, а у період з 16.08.2022 року по 05.03.2024 року перебував під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» у зв`язку з обранням у даному кримінальному провадженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

05.03.2024 року ОСОБА_4 звільнено з ДУ «Одеський слідчий ізолятор» у зв`язку з внесенням застави.

Визначаючи порядок та принцип призначення покарання обвинуваченому суд враховує, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 186 КК України вчинено обвинуваченим ОСОБА_4 до постановлення вироку Приморського району суду м. Одеси від 22.04.2022 року, а тому покарання необхідно призначити з урахуванням положень ч. 4 ст. 70 КК України.

Відповідно до частини 4 статті 70 КК України передбачено, що за правилами передбаченими в частинах першій третій цієї статті призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 КК України.

Окрім того, враховуючи відбуття обвинуваченим покарання за попереднім вироком в даній справі, суд керується висновком Об`єднаної плати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 15.02.2021 року (справа № 760/26543/17), відповідно до якого для призначення остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів мають значення саме призначенні попередніми вироками засудженому покарання, а не їх відбуття.

Вказаною постановою також зазначено, що призначаючи покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК суд не вправі змінювати покарання, призначене попереднім (першим) вироком за окремий злочин. Він також не повинен ще раз призначати (дублювати) це покарання у новому (другому) вироку. В даному разі діє юридична презумпція законності й обґрунтованості попереднього вироку, яку суд підтверджує, застосовуючи ч. 4 ст. 70 КК.

Питання про речові докази, процесуальні витрати та цивільних позов, суд вирішує в порядку ст.100, 124, 129 КПК України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено. Судові витрати та речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 100, 110, 124, 129, 349, 368, 373-374, 376, 392-395, КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі, строком на 2 (два) роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного даним вироком у виді 2 (двох) років позбавлення волі, більш суворим у виді 7 (семи) років позбавлення волі без конфіскації майна, призначеного вироком Приморського районного суду м. Одеси від 22.04.2022 року, призначити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , остаточне покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі без конфіскації майна.

Зарахувати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в строк відбування покарання термін його перебування під вартою з 16.08.2022 року по 05.03.2024 року (із розрахунку один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі (ч.5 ст.72 КК України).

На підставі ст. 72 КК України зарахувати в строк остаточного покарання ОСОБА_4 , покарання повністю відбуте ним за вироком Приморського районного суду м. Одеси від 22.04.2022 року.

Запобіжний захід, до набрання вироку законної сили, залишити у вигляді застави.

Судові витрати та речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження та на нього може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з дня проголошення вироку через Приморський районний суд м. Одеси до Одеського апеляційного суду.

Суддя Приморського районного

суду м. Одеси ОСОБА_1