Справа № 145/2267/23
Провадження №1-кп/145/91/2024
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" травня 2024 р. Тиврівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участі прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

розглянувши у судовому засіданні в смт Тиврів в приміщенні Тиврівського районного суду Вінницької області обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 11.11.2023 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000211, відносно вчинення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцем м.Гнівань Тиврівського району Вінницької області, жителем АДРЕСА_1 , громадянином України, раніше несудимим,

кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,

встановив:

04.11.2023, приблизно о 19:00 год., ОСОБА_4 , перебуваючи у кухонній кімнаті приміщення житлового будинку по АДРЕСА_1 , під час словесної суперечки, яка виникла на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з раніше знайомою йому ОСОБА_5 , усвідомлюючи протиправність своїх дій та їх суспільно небезпечні наслідки, маючи прямий умисел, спрямований на завдання фізичної шкоди здоров`ю і спричинення тілесних ушкоджень потерпілій, підійшов впритул до ОСОБА_5 та умисно наніс два удари кулаком лівої та правої руки в ділянку нижньої щелепи, від яких ОСОБА_5 впала на підлогу.

Внаслідок вищевказаних протиправних дій ОСОБА_4 потерпіла ОСОБА_5 , згідно висновку судово-медичної експертизи від 27.11.2023№73 отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому нижньої щелепи, як такий, що спричинив тривалий розлад здоров`я (понад три тижні «21 день»), належить до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що виник внаслідок дії тупого твердого предмета (предметів), індивідуальні чи групові особливості якого (яких) не відображено, по давності вище описана травма могла виникнути 04.11.2023.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 винуватість в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні за ч.1 ст.122 КК України визнав, розкаявся у вчиненому, визнав фактичні обставини справи.

Суд, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, оскільки проти цього не заперечували учасники судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясував, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумніви у добровільності їх позиції у суду відсутні. Окрім того, учасникам судового провадження роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

ОСОБА_4 дав показання, що дійсно він ввечері 04.11.2023 під час словесної суперечки із ОСОБА_6 двічі ударив її кулаком по обличчю, від чого вона впала на підлогу. Увчиненому кається.

Суд вважає показання обвинуваченого є достовірними, правдивими, належними та допустимими, оскільки вони не спростовуються, а навпаки підтверджуються іншими доказами.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 6 ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

В силу ч.1 ст.23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Відповідно до ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Таким чином, суд дійшов висновку, що обвинувачений ОСОБА_4 повинен нести відповідальність за ч.1 ст.122 КК України, оскільки спричинив ОСОБА_5 умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених ст.121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Призначаючи покарання за вчинене, суд враховує характер та ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного ОСОБА_4 (раніше несудимий; не перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога; позитивно характеризується за місцем проживання, розлучений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей: дочку ОСОБА_7 , 2007 р.н., дочку НОМЕР_1 , 2009 р.н.), обставини, що пом`якшують покарання, до яких суд відносить визнання винуватості за вчинене суспільно небезпечне діяння, щире каяття; обставин, які обтяжують його відповідальність, в судовому засіданні не встановлено.

Згідно положень ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті надати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003, за №7 «Про судову практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

На основі засад законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, керуючись ст.ст.50, 65 КК України, суд призначає обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, та приходить до висновку, що його виправлення і перевиховання можливо досягти без ізоляції від суспільства в умовах здійснення постійного контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням із застосуванням положень ст.ст.75, 76 КК України.

Керуючись ст. ст.349, 368, 371, 373, 374, 376, 392, 395 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, і призначити покарання - 2 (два) роки позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання, якщо протягом іспитового строку терміном 1 (один) рік він не вчинить нового кримінального правопорушення.

На підставі п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Тиврівський районний суд Вінницької області.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги, судове рішення набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Копію вироку суду після його проголошення негайно вручити прокурору та обвинуваченому.

Суддя ОСОБА_8