постанова

ІМЕНЕМ УКРАЇНи

18 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 299/937/22

провадження № 51-4466км23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року у кримінальному провадженні № 0000030 за обвинуваченням

ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та мешканки АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами обставини

За вироком Виноградівського районного суду Закарпатської області від 21 листопада 2022 року, залишеним без змін Закарпатським апеляційним судом згідно з ухвалою від 18 квітня 2023 року, ОСОБА_7 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 240 КК та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) через відсутність у її діях складу кримінального правопорушення.

Вирішено питання про процесуальні витрати та долю речових доказів.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувалась у вчиненні злочину за наступних обставин.

У вересні 2017 року ОСОБА_7 як фізична особа підприємець отримала погоджений робочий проєкт «Розчистка русла річки Тиса біля с. Велика Копаня Виноградівського району Закарпатської області» розроблений ВКП «ЗакарпаттяВодПроект» Басейновим управлінням водних ресурсів річки Тиса, метою якого згідно з п. 1 є розчистка русла від твердих наносів з метою створення стійкого в плані русла річки, задля збільшення пропускної спроможності річки Тиса в період підняття рівнів води на двох ділянках загальною довжиною 1192 м, стабілізації берегової лінії та зменшення дії розмиваючої сили водного потоку, для захисту від підтоплення населених пунктів і сільськогосподарських угідь.

Надалі, в період із січня 2018 року до грудня 2020 року ОСОБА_7 діючи умисно, скориставшись несумлінним ставленням до своїх службових обов`язків окремих посадових осіб Виноградівського міжрайонного управління водного господарства (далі - ВМУВГ), досудове розслідування щодо яких здійснюється в іншому кримінальному провадженні, знаючи, що в неї відсутні дозвільні документи для користування надрами загальнодержавного значення, на підставі укладеного з ВМУВГ договору про надання послуг № 0002/18 від 17.01.2018, всупереч ч. 2 ст. 86 Водного кодексу України за допомогою невстановленої техніки незаконно видобула корисну копалину загальнодержавного значення - піщано-гравійну суміш об`ємом 8845 метрів кубічних, яку реалізувала невстановленим особам.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі процесуальний керівник у кримінальному провадженні прокурор ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у цьому суді через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

На обґрунтування своїх вимог зазначає, що висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про недопустимість як доказу протоколу огляду місця події від 13.05.2021 не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону, адже стороною захисту впродовж розгляду провадження в судах обох інстанцій не заперечувалося, що ОСОБА_7 виконувала роботи саме на цій ділянці, як і не заперечувалося, що саме з цієї ділянки було відібрано 24 взірці піщано-гравійної суміші. Тому прокурор вважає, що у судів першої та апеляційної інстанцій не було підстав застосовувати принцип «плодів отруйного дерева», адже всі здобуті в кримінальному провадженні докази є належними та допустимими.

На думку прокурора, висновки судів обох інстанцій про те, що показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 жодним чином не доводять винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого правопорушення є помилковими.

Стверджує, що при перегляді вироку суд апеляційної інстанції не перевірив та не дав аргументованих відповідей на всі доводи його апеляційної скарги, а тому ухвалене цим судом рішення не можна визнати законним, обґрунтованим та вмотивованим й таким, що відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК.

Позиція учасників у суді касаційної інстанції

Прокурор підтримала вимоги касаційної скарги.

Захисник ОСОБА_5 заперечив проти задоволення касаційної скарги і просив залишити оскаржуване рішення без зміни.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів (далі - Суд) дійшла висновку про таке.

За правилами ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Не погодившись із вироком місцевого суду прокурор подав на нього апеляційну скаргу доводи якої є аналогічними тим, що наведені ним у касаційній скарзі.

Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), що покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів у справі, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК.

Згідно з положеннями ст. 419 КПК суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. При залишенні заявлених вимог без задоволення в ухвалі має бути зазначено правові підстави, з яких подану скаргу визнано необґрунтованою.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

У судовому засіданні 18 квітня 2023 року під час перегляду вироку місцевого суду апеляційний суд, заслухавши думки сторін, відмовив у задоволенні клопотання прокурора про повторне дослідження доказів у справі, оскільки всі докази були предметом ретельного дослідження в суді першої інстанції, а незгода прокурора з їхньою оцінкою не є підставою для їх повторного дослідження (т. 3, а. к. п. 221-224).

Суд апеляційної інстанції встановив, що за встановлених місцевим судом фактичних обставин кримінального провадження на підставі доказів, досліджених й ретельно перевірених у судовому засіданні з точки зору їх належності, допустимості та достовірності цей суд дійшов умотивованого висновку про невинуватість ОСОБА_7 через недоведеність, що в її діях є склад інкримінованого кримінального правопорушення.

Як убачається з вироку, під час судового розгляду місцевий суд установив, що протокол огляду місця події від 13 травня 2021 року та всі висновки експертів у кримінальному провадженні, на які посилалася сторона обвинувачення в доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні вказаного злочину є недопустимими доказами.

Такого висновку місцевий суд дійшов через те, що огляд місця події був проведений через 3 роки і 5 місяців після початку робіт та через 5 місяців після їх завершення, без визначення конкретного місця на місцевості з прив`язкою до певних орієнтирів, під час якого слідчим з 2 ділянок було відібрано по 2 зразки піщано-гравійної суміші (т. 1, а. к. п. 203-207).

У той же час прокурор у касаційній скарзі вказує про вилучення з місця події 24 взірців цієї суміші, що суперечить матеріалам провадження.

При цьому суди першої та апеляційної інстанцій у своїх рішеннях слушно звернули увагу на те, що вказані взірці піщано-гравійної суміші були відібрані не з видобутих ОСОБА_7 (згідно з обвинуваченням) 8845 метрів кубічних цієї суміші, а з ділянки берега річки.

Відповідно до сформованої Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) доктрини «fruit of the poisonous tree» (плодів отруєного дерева), якщо джерело доказів є недопустимим, всі інші дані, одержані з його допомогою, будуть такими ж (рішення у справах Gafgen v. Germany (Ґефґен проти Німеччини), «Шабельник проти України (№ 2)», «Яременко проти України № 2»). Зазначена доктрина передбачає оцінку не лише кожного засобу доказування автономно, а і всього ланцюга безпосередньо пов`язаних між собою доказів, з яких одні випливають з інших та є похідними від них. Критерієм віднесення доказів до «плодів отруєного дерева» є наявність достатніх підстав вважати, що відповідні відомості не були б отримані за відсутності інформації, одержаної незаконним шляхом.

Також ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що в своїй прецедентній практиці під час оцінки доказів він керується критерієм доведення винуватості поза розумним сумнівом (рішення «Авсар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey)), яке має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою.

Тому обґрунтованими слід визнати висновки судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях про недопустимість висновків експертів від 18.06.2021 № 2409, від 25.06.2021 № 2684 та від 01.09.2021 № 3469 у кримінальному провадженні, в яких експертами було надано оцінку зразкам ґрунту наданого на дослідження, оскільки встановити місце відібрання цих зразків неможливо.

Показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не були взяті до уваги судом першої інстанції, оскільки вони жодним чином не підтверджують обставин обвинувачення.

Зокрема, допитаний у судовому засіданні 08.07.2022 свідок ОСОБА_9 пояснив, що після повеней у 1998 та 2000 роках обласна рада прийняла рішення про розчищення річок Закарпатської області, зокрема і річки Тиси. Проекти розроблялися Управлінням водного господарства та погоджувалися з відповідними структурами. Розчищення річища передбачає переміщення піщано-гравійної суміші з одного місця в інше (з метою використання у разі необхідності). На його думку, для видобутку піщано-гравійної суміші потрібна була ліцензія, яку видає Державна служба геології. Особисто він не брав участі в погодженні робочого проекту з розчищення річища р. Тиса ОСОБА_7 (т. 3, а. к. п. 81).

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні 05.08.2022 пояснив, що робочий проект на виконання робіт ОСОБА_7 був погоджений у встановленому законом порядку. Роботи з розчищення річищ річок Закарпатської області проводяться щорічно і це пов`язано з періодичним (сезонним) сходженням води з гір та утворенням наносів та островів, які несприятливо впливають на берегову лінію (т. 1, а. к. п. 90).

З урахуванням досліджених доказів суд першої інстанцій дійшов безспірного висновку про те, що робочий проєкт «Розчистка русла р. Тиса біля с. Велика Копаня Виноградівського району Закарпатської області», акти приймання виконаних будівельних робіт за період із червня 2019 року по липень 2020 року, а також договір про надання послуг від 17.01.2018 № 0002/18 свідчать лише про наявність договірних відносин між ВМУВГ та ФОП ОСОБА_7 і жодним чином не доводять, що при виконанні робіт остання незаконно видобула піщано-гравійну суміш, а отже й не доводять її винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 240 КК.

За відсутності інших допустимих доказів у кримінальному провадженні, які би поза розумним сумнівом у своїй сукупності чи окремо доводили винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення місцевий суд обґрунтовано ухвалив у справі виправдувальний вирок на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК.

Що стосується інших, наведених у касаційній скарзі доводів, то в них прокурор фактично дає власну оцінку зібраним доказам на користь винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину, відмінну від тієї, яку їм дав суд першої інстанції, із законністю рішення якого погодився апеляційний суд, однак при цьому не конкретизує у чому саме полягають істотні порушення вимог кримінального процесуального закону допущені цим судом, за наявності яких оскаржуване рішення підлягало би безумовному скасуванню.

Згідно з положеннями ст. 92 КПК обов`язок доказування в кримінальному провадженні покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в цьому провадженні зроблено не було.

Розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції був проведений повно, всебічно та об`єктивно, з додержанням вимог кримінального процесуального закону, за результатами якого цей суд ухвалив відповідне процесуальне рішення.

Ухвала апеляційного суду є належним чином вмотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК, у ній наведені відповідні мотиви та положення закону, якими керувався цей суд приймаючи таке рішення.

Під час перевірки оскаржуваного рішення судом касаційної інстанції не встановлено таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для його зміни чи скасування, а тому підстав для задоволення касаційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Залишити без задоволення касаційну скаргу прокурора, а ухвалу Закарпатського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року стосовно ОСОБА_7 без зміни.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

___________________ _____________________ _________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3