Справа № 346/7440/23
Провадження № 1-кп/346/354/24
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2024 року м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області, у складі головуючого судді ОСОБА_1 , секретар судових засідань: ОСОБА_2 , за участю прокурора: ОСОБА_3 , потерпілого: ОСОБА_4 , обвинуваченого: ОСОБА_5 , захисника: ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт по кримінальному провадженню №0000349, в якому ОСОБА_5 (який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Малий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; громадянин України; освіта середня; не одружений; судимостей не має) обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, передбаченого частиною 1 статті 126 Кримінального кодексу України,

а учасниками кримінального провадження є: з боку обвинувачення - прокурор: ОСОБА_3 , з боку захисту обвинувачений: ОСОБА_5 , його захисник: ОСОБА_6 , потерпілий: ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и в :

Щодо обвинувачення, яке суд вважає доведеним.

В АДРЕСА_2 , розташоване господарство, яке згідно заповіту та рішення Коломийського міськрайонного суду справа № 346/6121/16ц належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та на якому розташований житловий будинок, який теж належить останньому. 30.11.2023 року близько 11 години ОСОБА_5 , рухався по АДРЕСА_2 і проходячи повз господарство, яке знаходиться на вказаній вулиці під АДРЕСА_2 , яке огороджене по периметру огорожею, вхід куди здійснюється через металеву хвіртку, достовірно знаючи, що за даною адресою проживає ОСОБА_4 , вирішив зайти до останнього додому. Для реалізації свого злочинного умислу ОСОБА_5 усвідомлюючи протиправний та суспільно небезпечний характер своїх дій, переконавшись, що поблизу нікого нема і за його діями ніхто не спостерігає, розуміючи, що його дії порушують ст. 30 Конституції України, а саме гарантоване право на недоторканість житла чи іншого володіння особи, діючи умисно, з метою незаконного проникнення через дерев`яну хвіртку вхід до якої здійснюється через сад, зайшов на територію вищевказаного господарства, де в подальшому впевнившись у відсутності господаря та сторонніх осіб, усвідомлюючи, що порушує недоторканість житла громадян, всупереч волі законного володільця, діючи таємно шляхом пошкодження вхідних дверей проник в середину приміщення будинку, який належить ОСОБА_4 , після чого перебував у ньому без дозволу власника.

Суд вважає доведеним вказане формулювання обвинувачення, оскільки його зміст добровільно та свідомо визнав обвинувачений ОСОБА_5 безпосередньо у судовому засіданні. Вказані в обвинуваченні обставини він не оспорював і просив визнати недоцільним дослідження доказів щодо таких обставин, як і прокурор, через, що суд на підставі частини 3 статті 349 КПК України, попередньо виконавши всі умови для її застосування, визнав недоцільним дослідження доказів щодо вказаних обставин обвинувачення. І тому суд вважає, що діяння, у вчиненні якого ОСОБА_5 звинувачує прокурор, дійсно мало місце.

Також суд погоджується із стороною обвинувачення у тому, що вказане діяння ОСОБА_5 дійсно містить склад кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 162 КК України. Суд враховує те, що ОСОБА_5 добровільно і свідомо визнав свою вину у вчиненні даного кримінального правопорушення, і суд також вважає саме його винним у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

Таким чином, суд погоджується із стороною обвинувачення у тому, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення в осудному стані, умисно, яке правильно кваліфіковано прокурором за частиною 1 статті 162 КК України. І у вчиненні цього правопорушення винен саме ОСОБА_5 .

Разом з цим суд відзначає, що ОСОБА_5 дійсно щиро розкаявся у вчиненні ним кримінального правопорушення та висловив щирий жаль з приводу скоєного, а також двічі вибачився перед потерпілим.

Щодо покарання.

Обставин, які б виключали кримінальну протиправність діяння ОСОБА_5 або звільняли його від кримінальної відповідальності чи від покарання судом не встановлені, а тому ОСОБА_5 підлягає покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення за частиною 1 статті 162 КК України.

Суд погоджується із прокурором у тому, що обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_5 та передбачені частиною 1 статті 67 КК України, відсутні. Але суд вважає, що обставина, яка пом`якшує його покарання, і передбачена п.1 ч.1 ст.66 КК України, зокрема щире каяття має місце.

Положеннями статті 50 КК України передбачено, і суд враховує, що: покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого (частина 1); покарання має на меті не тільки кару і виправлення засуджених, а й запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (частина 2); покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність (частина 3).

Разом з цим суд застосовує і положення статті 65 КК України за якими: Суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (частина 1); особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень (частина 2); підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 цього Кодексу (частина 3); більш суворе покарання, ніж передбачене відповідними статтями Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, може бути призначене за сукупністю кримінальних правопорушень (частина 4).

При цьому застосовуючи вказані норми кримінального права, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, щодо правильного їх застосування, викладений ним у постанові від 26.06.2018 року у справі № 570/3743/15-к, в якій зазначається, що покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини кримінального провадження, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Тож вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 162 КК України, суд виходить з наступного:

- санкція частини 1 статті 162 КК України передбачає покарання у вигляді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або обмеження волі на строк до трьох років;

- суд враховує положення Загальної частини КК України, які є застосовними для призначення покарання ОСОБА_5 у цій справі, що вказані вище та нижче за текстом;

- суд враховує конкретні обставини (що вказані у формулюванні обвинувачення), за яких ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, яке за ступенем тяжкості, в силу положень частини 2 статті 12 КК України, є кримінальним проступком та кваліфікується за частиною 1 статті 162 КК України;

- суд враховує, що ОСОБА_5 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення умисно, тобто з прямим умислом, і наслідком його діяння було порушення права людини на недоторканість його житла, але ОСОБА_4 визнав свою вину добровільно;

- суд враховує, що обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_5 , відсутні, але має місце щире каяття, що є обставиною, яка пом`якшує його покарання;

- ОСОБА_5 (народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Малий Гвіздець Коломийського району Івано-Франківської області; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ; громадянин України; освіта середня (10 класів); не одружений; судимостей не має; на утриманні нікого немає; офіційно не працевлаштований, працює не систематично, отримує дохід у розмірі 3000 гривень, на обліку у лікаря-психіатра чи лікаря-нарколога не перебуває.

Таким чином, з урахуванням викладених судом обставин, які він застосовує у їх сукупності для призначення ОСОБА_5 покарання суд вважає, що найменш суворий вид покарання, що передбачений частиною 1 статті 162 КК України, тобто штраф, у розмірі - 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (що на підставі п.5 підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України складає 850 гривень, оскільки 1 неоподатковуваний мінімум доходів громадян складає 17 гривень, а 50 - саме 850 гривень) є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Щодо речових доказів і документів.

В силу положень частини 9 статті 100 КПК України, питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатись до набрання рішенням законної сили. При цьому, частина 9 статті 100 КПК України прямо передбачає, як суду треба вирішити питання про долю конкретних речових доказів і документів.

Тож, на виконання положень частини 9 статті 100 КПК України, сліди підошви низу взуття слід знищити,а документи залишити в матеріалах кримінального провадження.

Інші процесуальні питання.

Підстави, для вирішення судом інших питань, передбачених статтею 368 КПК України - відсутні.

Таким чином, на підставі всього вище викладеного та керуючись статтями 1-33,36,37,42,45-52,55,75-110,113-129,170-211,290-293,302,318-371,373-77,381,382,392-395,532 КПК України суд

у х в а л и в:

Визнати ОСОБА_5 винуватим у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України.

Призначити ОСОБА_5 , за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 162 Кримінального кодексу України основне покарання у вигляді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

Речовий доказ, у вигляді слідів підошви низу взуття знищити, а документи - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з урахуванням особливостей, передбачених частиною 1 статтею 394 КПК України, шляхом подання апеляційної скарги до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку надіслати всім учасникам судового провадження.

Учасники судового провадження, також, мають право отримати копію вироку в Коломийському міськрайонному суді Івано-Франківської області.

Суддя: ОСОБА_1