26 квітня 2024 року Єдиний унікальний № 501/851/24 Провадження № 1-кп/501/112/24
ВИРОК

Іменем України

24 квітня 2024 року м. Чорноморськ

Іллічівський міський суд Одеської області

у складі: головуючого - ОСОБА_1 секретаря судових засідань ОСОБА_2

номер справи 501/851/24 номер провадження 1-кп/501/112/24

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чорноморську Одеської області кримінальне провадження внесене до ЄРДР № 0000711 від 30 вересня 2023 року, відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ског Сенінського району Вітебської області Республіки Білорусь, громадянина України, не одруженого, не маючого на утриманні малолітніх дітей, офіційно не працевлаштований, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

? 27 червня 2022 року Іллічівським міським судом Одеської області за ч. 2 ст. 309 Кримінального кодексу України до 1 року позбавлення волі з випробувальним терміном на ? 3 роки, судимість в установленому законом порядку не погашена та не знята

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України, -

участь у справі приймали: прокурор ОСОБА_4 ,

захисник обвинуваченого ОСОБА_5 ,

обвинувачений ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

Сторони, кожен окремо, не заперечували щодо розгляду справи під час воєнного стану.

Стислий зміст обвинувачення визнаного судом доведеним та фактично встановлені обставини кримінального правопорушення .

ОСОБА_3 будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час загальної мобілізації та проходячи її на посаді стрільця-санітара 1 роти морської піхоти 1 батальйону морської піхоти військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «матрос», в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 16, 127 - 130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1 - 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану 02 лютого 2023 року о 08 год. 00 хв. самовільно залишив місце служби військову частину НОМЕР_1 , яка дислокувалась за адресою: АДРЕСА_2 (більш точну адресу зазначити неможливо у зв`язку із введенням військового стану) та ухилявся від проходження військової служби до 12 год. 00 хв. 29 лютого 2024 року за наступними обставинами.

Відповідно до Указу Президента України ОСОБА_6 «Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 року № 64/2022 та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року

№ 2102-ІХ введено воєнний стан на всій території України , який на теперішній час продовжено відповідними Указами Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» , в останній раз, Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» №49/2024 від 05 лютого 2024 року, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 05 листопада 2022 року № 3564-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб.

Відтак, з 24 лютого 2022 року по теперішній час діє воєнний стан.

Згідно із вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

18 січня 2023 року відповідно до Указу президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 та набуття чинності Указу президента «Про загальну мобілізацію» та виконання вимог мобілізаційної директиви Головнокомандувача Збройних Сил України № 32/321/501/1 Зт ОСОБА_3 призвано ІНФОРМАЦІЯ_2 на військову службу під час загальної мобілізації та направлено для її подальшого проходження до військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18 січня 2023 року № 9, матроса ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та поставлено на всі види забезпечення і призначено на посаду стрільця-санітара 1 роти морської піхоти 1 батальйону морської піхоти військової частини НОМЕР_1 .

Згідно положень п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного ( НОМЕР_2 .

Відтак, з 18 січня 2023 року, тобто з моменту відправлення ОСОБА_3 з ІНФОРМАЦІЯ_2 до військової частини НОМЕР_1 , останній набув статусу військовослужбовця - особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку - проходження військової служби.

За приписами ст. 65 Конституції України, захист Батьківщини, незалежності і територіальної цілісності України є обов`язком громадян України та ст. 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, військовослужбовці зобов`язані свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати і виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати і утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України.

Згідно вимог п. п. 1, 2, 3 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника), на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби.

Проходячи військову службу матрос ОСОБА_3 як військовослужбовець, відповідно до вимог ст.ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1 - 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно та неухильно виконувати накази командирів (начальників) у встановлений термін, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, а також твердо знати та зразково виконувати свої службові обов`язки, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Проте, матрос ОСОБА_3 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеними вище вимогами законодавства, що регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, та маючи реальну можливість належно їх виконувати, свідомо, допустив їх порушення .

29 лютого 2024 року о 10 год. 00 хвилин матрос ОСОБА_3 , усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, добровільно та з власної ініціативи прибув до другого слідчого відділу (з дислокацією у АДРЕСА_3 та повідомив про вчинений ним злочин.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 беззастережно визнав себе виним у вчиненні кримінального правопорушення, просив докази по не досліджувати, свою провину визнав в повному обсязі. У вчиненому щиро розкаюється, просив суд його суворо не карати. розглянути справу в порядку ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України та розглянути справу в порядку ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України.

Захисник ОСОБА_5 враховуючи повне визнання ОСОБА_3 своєї провини, його щирого каяття, вважав можливим розглянути справу в порядку ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України.

Прокурор враховуючи ставлення обвинуваченого до скоєного, щирого каяття беззастережного визнання своєї провини вважав можливим продовжити розгляд справи відповідно до положень ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України.

Показання обвинуваченого ОСОБА_3 під час досудового розслідування і в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції, оскільки вони достатньо вагомі (переконливі), чіткі (точні), узгоджені між собою (без суперечностей), а тому достовірні і відповідають критеріям якості доказів, встановленим п. 150 рішення Європейського суду з прав людини в справі «Нечипорук і Йонкало проти України» та п. 57 рішення Європейського суду з прав людини в справі «Яременко проти України.

Суд, переконавшись в тім, що обвинувачений розуміє фактичні обставини справи, в його добровільній та істинній позиції, роз`яснивши положення ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України про те, що у такому випадку він буде позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України України, визнає недоцільним дослідження доказів щодо тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються, зібрані по справі докази не досліджував.

В зв`язку з викладеним суд визнає ОСОБА_3 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України самовільне залишення місця служби, військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану, понад три доби.

Мотивувальна частина та правові норми застосовані судом.

Згідно з приписами ст. 8 Кримінального процесуального кодексу України кримінальне провадження здійснюється з дотриманням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд, призначаючи обвинуваченому покарання, ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації.

За змістом статей 50, 65 Кримінального кодексу України особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинене кримінальне правопорушення, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами.

Зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

Частина 2 ст. 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

При ухваленні вироку відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суд вважає за необхідне застосувати Конвенцію про захист прав і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Суд враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (Рішення Європейського суду з прав людини вказує від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» п. 43). Також, має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (Рішення Європейського суду з прав людини від 11 липня 2013 року у справі «Веренцов проти України» - п.86).

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» зі змінами від 12 червня 2009 року, визначаючи ступінь тяжкості вчинених злочинів, суди повинні виходити з класифікації злочинів згідно ст. 12 Кримінального кодексу України, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення.

Відповідно до положень ст. 12 Кримінального кодексу України ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України відноситься до тяжких злочинів та призначає покарання достатнє для виправлення та попередження нових злочинів.

Також, суд враховує особисті дані обвинуваченого: ОСОБА_3 , який раніше судимий, новий злочин скоїв під час випробувального терміну за попереднім вироком, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, не працює, не одружений.

Також суд враховує загальні засади призначення покарання, визначені ст. 65 Кримінального кодексу України, а саме призначення покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно положень Загальної частини цього Кодексу та з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_3 в порядку ч. 1 п. 1 ст. 66 Кримінального кодексу України є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, оскільки Верховний Суд у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 297/562/17 (провадження № 51-239км18) зазначив, що вказані обставини слід рахувати як альтернативні, незалежні та такі, що можуть існувати окремо одна від одної.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_3 в порядку передбаченому ст. 67 Кримінального кодексу України, судом не встановлено.

Висновок суду.

Враховуючи, що особі, яка вчинила злочин має бути призначено покарання необхідне для попередження нових злочинів, також враховуючи особу обвинуваченого суд, приходить до висновку, що виправлення ОСОБА_3 не можливе без ізоляції від суспільства, у зв`язку із чим йому повинно бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України. Також, до призначеного покарання має бути частково приєднана не відбута частина покарання за вироком Іллічівського міського суду Одеської області від 27 червня 2022 року ,в порядку передбаченому ч.1 ст. 71 Кримінального кодексу України .

Цивільний позов не заявлено. Судові витрати , речові докази у кримінальному проваджені вістуні. Міра запобіжного заходу ОСОБА_3 не обиралась.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368-374 Кримінального процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Визнати винним ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України та призначити покарання у вигляді 5 років (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 Кримінального кодексу України до призначеного покарання частково приєднати не відбуту частину покарання за вироком Іллічівського міського суду Одеської області від 27 червня 2022 року та остаточно призначити ОСОБА_3 , покарання у вигляді 5 (п`яти) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили не обирати.

Строк відбування покарання обвинуваченого ОСОБА_3 обчислювати з моменту його фактичного затримання , після набрання вироку законної сили.

Повний текст вироку проголошено 26 квітня 2024 року о 9.00 годині.

Вирок може бути оскаржений обвинуваченим, прокурором, виключно з підстав, передбачених ст. 394 Кримінально-процесуального кодексу України до Одеського апеляційного суду через Іллічівський міський суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий