ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №642/1883/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/782/24 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

Іменем України

28 лютого 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 19 січня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 ,

встановила:

Вказаною ухвалою клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного щодо обвинуваченого ОСОБА_8 задоволено.

Продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, а саме до 18 березня 2024 року.

Встановлено суму застави в розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що дорівнює 53 680 гривень.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції обвинувачений подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 19 січня 2024 року та постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора від 17 січня 2024 року залишити без задоволення; обрати відносно нього міру запобіжного заходу, не пов`язану з триманням під вартою, на розсуд суду.

Доводи апеляційної скарги мотивовані незаконністю та необґрунтованістю судового рішення у зв`язку з неповнотою судового розгляду і невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи; істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону; неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Неповнотою судового розгляду є не дослідження судом всіх доводів письмового клопотання обвинуваченого, поданого ним у залі суду для спростування доводів прокурора.

Також обвинуваченій в апеляційній скарзі не погоджується із кваліфікацією дій, інкримінованого йому злочину, а саме, такою кваліфікуючою ознакою, як вчинення злочину в умовах воєнного стану.

ОСОБА_8 зазначав, що з його сторони відсутні ризики переховування та вчинення іншого злочину, оскільки попереднім вироком встановлені факти, які характеризують його особу як порядку людину, поважаючу Закон.

Крім того, обвинувачений зазначав, що обраний судом першої інстанції запобіжний захід не є для нього альтернативним запобіжним заходом, адже передбачає в якості альтернативи можливість внесення ним застави. Але, судом не враховано, що під вартою обвинувачений перебуває один рік і три місяці, умови тримання під вартою не передбачають можливості ведення підприємницької діяльності або працевлаштування, що унеможливлює отримання будь-якого доходу; грошових накопичень на банківських рахунках чи деінде ОСОБА_8 не має, рухоме або нерухоме майно, яке можливо реалізувати, йому не належить. Тому внесення, навіть мінімального розміру застави, для нього неможливе, а тримання під вартою є безальтернативним запобіжним заходом.

Заслухавши доповідь головуючого судді, захисника та обвинуваченого, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного перегляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

При прийнятті зазначеного рішення стосовно ОСОБА_8 суд першої інстанції оцінив у сукупності всі обставини та характер інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, врахував особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, та дійшов висновку про наявність ризиків ймовірного переховування від суду та вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення. Ризик незаконного впливу на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, на який посилається прокурор як на підставу застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд вважав не підтвердженим, оскільки на даний час всі потерпілі та свідки вже були допитані судом та дали покази по відомим їм обставинам. Обставини, встановлені судом під час розгляду клопотання прокурора, свідчать, що заявлені раніше ризики хоча і зменшились, однак частина з них продовжують існувати, а тому суд дійшов до висновку щодо відсутності обставин, які б свідчили про можливість змінити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу на менш суровий та вважав, що на даному етапі кримінального провадження лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_9 та зможе запобігти ризикам, які встановлені судом.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених п.п. 1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, як стали підставою для обрання та подовження строку запобіжного заходу, та виправдовують тримання особи під вартою.

З наявних в матеріалах судового провадження відомостей вбачається, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочинів,які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до нетяжких та тяжких злочинів, за найтяжчий з яких законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Доводи апеляційної скарги щодо не доведеності ризиків стороною обвинувачення та не підтвердження їх існування спростовані матеріалами кримінального провадження та не свідчать про прийняття слідчим суддею необґрунтованого рішення.

Всі інші питання - фактичні обставини кримінального провадження, питання винності чи не винності ОСОБА_8 в скоєнні кримінального правопорушення, а також питання належності, допустимості, достовірності доказів вирішуються під час іншої стадії кримінального процесу - судовому провадженні під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції.

Посилання ОСОБА_8 в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції встановив завеликий розмір застави, який не відповідає майновому стану обвинуваченого та є непомірним для нього, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків. При цьому, виходячи з прецедентної практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стримуючим засобом, щоб виключити в особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Зазначені в апеляційній скарзі підстави були враховані судом під час вирішення питання про обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та його продовження, з урахуванням того, що ризики, встановлені судом, є реальними, і запобігти їх уникненню, окрім як застосуванням найбільш суворого запобіжного заходу неможливо. Суд в даному випадку належним чином врахував обставини кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого та ризики, які визнав доведеними, та як вимагають приписи норми ч.5 ст. 182 КПК України, правомірно визначив заставу в межах, встановлених щодо особи, обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 53680 гривень, а тому посилання обвинуваченого на застосування до нього непомірного розміру застави, є безпідставними та не підлягають задоволенню.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із визначенням розміру застави стосовно ОСОБА_8 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги обвинуваченого.

Разом з цим, аналіз наданих апеляційному суду матеріалів провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду першої інстанції досить тривалий час, протягом якого обвинувачений утримується під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення у справі не прийнято.

У зв`язку з викладеним, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання принципу розумних строків у даному кримінальному провадженні, зважаючи на вимоги ч. 4 ст. 28 КПК України, якою регламентовано, що кримінальне провадження щодо особи (осіб), яка тримається під вартою має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 19 січня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання вимог, передбачених ст. 28 КПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді: