Номер провадження: 11-кп/813/1542/24
Справа № 502/1073/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Кілійського райсуду Одеської обл. від 20.03.2024, якою під час судового розгляду к/п №0001262 від 28.12.2022 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Шевченкове Кілійського р-ну Одеської обл., громадянина України, із середньою освітою, одруженого, голови СФГ « ОСОБА_8 », зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 20.03.2024 в процесі судового розгляду обвинувального акту в к/п №0001262 від 28.12.2022 за обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України було відмовлено в задоволенні клопотання обвинуваченого та захисника, задоволено клопотання прокурора та продовжено строк застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 діб, тобто до 18.05.2024, без визначення розміру застави.

Мотивуючи своє рішення, суд врахував те, що в зазначеному кримінальному провадженні продовжують існувати ризики переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду, здійснення незаконного впливу на потерпілого та свідків, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення з огляду на обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину, тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим, факт того, що свідки ще не допитані судом.

Орім того, з урахуванням того, що злочин вчинено із застосуванням насильства, керуючись вимогами п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 в якості альтернативного запобіжного заходу застави.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 не погодився із оскаржуваною ухвалою з огляду на наступне:

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилась відсутність доказів на підтвердження скоєння обвинуваченим ОСОБА_7 інкримінованого йому злочину та перебування останнього на місці злочину, натомість, жодна із 22 проведених у кримінальному провадженні експертиз не виявила зв`язку ОСОБА_7 із ОСОБА_10 , а також слідів, які б пов`язували обвинуваченого зі скоєнням злочину; інші наявні в матеріалах провадження письмові докази, а також показання свідків не підтверджують причетності обвинуваченого ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого йому злочину;

- прокурор у поданому клопотанні впевнено стверджує про те, що «винуватість ОСОБА_7 повністю підтверджена», чим допущено порушення презумпції невинуватості особи;

- судом не враховано того, що клопотання прокурора про продовження стосовно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обґрунтовано відомостями, що були зазначені в попередніх клопотаннях, без зазначення жодного нового доказу стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 ;

- зауважуючи в резолютивній частині оскаржуваної ухвали на відмові у задоволенні клопотання сторони захисту, судом 1-ої інстанції залишено поза увагою відсутність будь-яких клопотань з цього приводу з боку сторони захисту станом на 20.03.2024.

Посилаючись на викладені вище обставини, захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нову ухвалу, якою застосувати стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 інший запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, зі звільненням ОСОБА_7 з-під варти.

Учасники провадження в судове засідання апеляційного суду не з`явились, не зважаючи на належне та своєчасне сповіщення про дату, час та місце апеляційного розгляду, про причини неприбуття не повідомили та жодних клопотань на адресу суду не подавали.

Враховуючи неявку сторін кримінального провадження в судове засідання, колегія суддів, керуючись вимогами ч. 4 ст. 405, ч. 4 ст. 422-1 та ч. 4 ст. 107 КПК України, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснити без участі учасників провадження та фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювати.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали провадження та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд зазначених вище вимог кримінального процесуального закону загалом дотримався з огляду на наступне.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Кілійському райсуді Одеської обл. знаходиться к/п №0001262 від 28.12.2022 за обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення.

Відтак, з огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає передчасними твердження захисника ОСОБА_6 стосовно того, що висунуте ОСОБА_7 обвинувачення не є обґрунтованим та стороною обвинувачення не надано жодних доказів, які б свідчили про причетність останнього до вчинення інкримінованого йому злочину, натомість, відповідно до вимог ст. 89, 94 КПК України, оцінка доказів з точки зору належності та допустимості, а загалом сукупності доказів з точки зору вагомості, достатності та взаємозв`язку буде здійснена судом 1-ої інстанції за результатами судового розгляду зазначеного кримінального провадження, після дослідження та відповідної правової оцінки всіх наданих сторонами кримінального провадження доказів, при цьому, на теперішній час предметом апеляційного оскарження є ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та, як наслідок, наявності або відсутності визначених кримінальним процесуальним законом підстав для такого продовження.

Колегія суддів наголошує, що на даній стадії не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому дій, давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, а також надавати детальну оцінку кожному із доказів, на яких наполягає сторона захисту в поданій апеляційній скарзі, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону буде надана лише за наслідками судового розгляду справи в суді 1-ої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.

В контексті надання оцінки посиланням сторони захисту на допущення прокурором у поданому клопотанні порушення презумпції невинуватості ОСОБА_7 ствердженням про те, що винуватість останнього повністю підтверджена, суд апеляційної інстанції зауважує на наступному.

Вимогами ст. 62 КК України передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

В клопотанні прокурора про продовження строку застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, всупереч твердженням захисника, категорично не зазначається про те, що винуватість ОСОБА_7 повністю підтверджена, натомість, зауважується на тому, що винуватість ОСОБА_7 , на переконання сторони обвинувачення, повністю підтверджується певними доказами, зібраними в кримінальному провадженні, перелік яких міститься у клопотанні (а.с. 1, зворотна сторона).

Натомість, жодних категоричних та безумовних стверджень стосовно винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України клопотання сторони обвинувачення не містить, враховуючи також той факт, що винуватість особи у вчиненні певного злочину встановлюється лише обвинувальним вироком суду, а ніяк не клопотанням прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

З урахуванням наявних у розпорядженні суду апеляційної інстанції матеріалів провадження, а також зважаючи на обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_7 злочину, пов`язаного із заподіянням тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, вчиненого групою осіб, його характеру та тяжкості, посткримінальної поведінки обвинуваченого, який місце вчинення кримінального правопорушення залишив та не вжив будь-яких заходів надання першої медичної допомоги потерпілому, а також можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винуватим (позбавлення волі на строк від 7-ми до 10-ти років), враховуючи характеристику особи обвинуваченого ОСОБА_7 , а також те, що на теперішній час судовий розгляд зазначеного кримінального провадження не завершений, колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним, обґрунтованим та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки виходячи з цього є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховування обвинуваченого від суду.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Окрім того, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

При цьому, наразі судовий розгляд зазначеного кримінального провадження не завершено, свідки підлягають допиту в судовому засіданні, внаслідок чого продовжує існувати ризик здійснення незаконного впливу обвинуваченим ОСОБА_7 на свідків у провадженні з метою зміни наданих ними показань.

Водночас, апеляційний суд, погоджуючись із висновком суду 1-ої інстанції, зауважує також на продовженні існування в зазначеному провадженні ризиків вчинення ОСОБА_7 іншого кримінального правопорушення та перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, з огляду на факт висунутого обвинувачення у вчиненні злочинних дій із застосуванням насильства, спровокованих малозначним приводом та на підґрунті особистої неприязні до потерпілого, що свідчить про ймовірність подібної поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 в майбутньому та можливість вчинення ним нових злочинів.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру інкримінованого обвинуваченому злочину, його тяжкості, судом 1-ої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а стосовно ОСОБА_7 на теперішній час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, оскільки він не зможе запобігти наявним вищезазначеним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.

Окрім того, зважаючи на вказані обставини, колегія суддів вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 не суперечить ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», оскільки, незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після скоєння злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину постала перед компетентними органами.

Разом із тим, апеляційний суд зауважує на допущеній судом описці у резолютивній частині оскарженої ухвали стосовно відмови у задоволенні клопотання сторони захисту, в той час як, відповідно до наданих в розпорядження суду апеляційної інстанції матеріалів провадження, станом на 20.03.2024 сторона захисту жодних клопотань на адресу суду з приводу зміни застосованого стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу не подавала.

Положення ч. 1 ст. 379 КПК України передбачають, що суд має право за власною ініціативою виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.

Враховуючи викладене, апеляційний суд рекомендує суду 1-ої інстанції виправити зазначену вище описку, допущену в резолютивній частині ухвали, щодо відмови у задоволенні клопотання обвинуваченого та захисника шляхом прийняття відповідної ухвали згідно вищенаведених приписів кримінального процесуального закону.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 залишенню без змін як законна та обґрунтована.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 178, 183, 194, 199, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Кілійського районного суду Одеської обл. від 20.03.2024, якою стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України на стадії судового розгляду кримінального провадження продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 18.05.2024, без визначення розміру застави залишити без змін.

Рекомендувати суду 1-ої інстанції виправити описку у резолютивній частині ухвали суду щодо відмови в задоволенні клопотання обвинуваченого та захисника.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4