УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2024 року

м. Київ

справа № 749/153/24

провадження № 51-3198ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на

вирок Щорського районного суду Чернігівської області від

04 березня 2024 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 03 червня

2024 року,

встановив:

За вироком Щорського районного суду Чернігівської області від

04 березня 2024 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненнікримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК)та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк

3 роки.

Як убачається з вироку суду, ОСОБА_4 , 11 травня 2023 року, близько 20:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «ВАЗ 21099», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись поблизу с. Петрівка Сновської територіальної громади Корюківського району Чернігівської області, діючи необережно, проявляючи кримінальну протиправну недбалість, не передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, не обрав безпечної швидкості руху, чим порушив пункти 2.3 б), 12.1 Правил дорожнього руху, та, в результаті чого не впорався з керуванням автомобіля і виїхав за межі проїзної частини дороги на праве узбіччя, внаслідок чого відбулось перекидання автомобіля. У результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди пасажири цього автомобіля ОСОБА_5 та ОСОБА_6 отримали тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я.

Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 03 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок щодо нього без змін.

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, просить оскаржувані судові рішення змінити, призначити йому за ч. 1 ст. 286-1 КК покарання із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді штрафу, яке є співмірним з його діянням. В обґрунтування стверджує, що судами належним чином не враховано обставини, що пом`якшують покарання та дані про його особу, а саме те, що він працює, має статус учасника бойових дій, є інвалідом 2 групи та має на утриманні матір, яка також є інвалідом 2 групи. Наведене, на думку засудженого, надавало судам можливість призначити йому покарання, із застосуванням ст. 69 КК, нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 1 ст. 286-1 КК.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2

ст. 428 КПК з огляду на таке.

За приписами ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1

ст. 286-1 КК у касаційній скарзі не оспорюються, а тому судові рішення в цій частині не перевіряються.

Колегія суддів касаційного суду вважає безпідставними доводи скарги засудженого щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, з огляду на таке.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що ОСОБА_4 порушує питання про недотримання судами визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вказаних вимог закону місцевим та апеляційним судами дотримано в повному обсязі.

Так, при призначенні ОСОБА_4 покарання місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також дані про його особу, який раніше не судимий, добровільно відшкодував завдану шкоду, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває.

Також судом враховано відсутність обставин, що обтяжують покарання та визнано обставинами, які його пом`якшує - щире каяття та відшкодування шкоди потерпілим.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необхідність призначення

ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 1 ст. 286-1 КК з позбавленням права керувати транспортними засобами, оскільки вважав, що за обставин цього кримінального провадження та даних про особу обвинуваченого, саме таке покарання є співмірним і адекватним характеру вчинених дій та їх небезпечності.

Не погодившись із вироком суду в частині призначеного покарання, засуджений звернувся з апеляційною скаргою, яка по суті є аналогічною касаційній скарзі, за результатами розгляду якої, суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін.

За наслідками апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції не установив порушень, допущених місцевим судом під час призначення покарання, погодився з його висновками та зазначив мотиви з яких залишив апеляційну скаргу

ОСОБА_4 без задоволення.

Твердження про необхідність застосування до ОСОБА_4 положень ст. 69 КК були предметом оцінки апеляційного суду, який визнаючи їх необґрунтованими зважив на нижченаведене.

Відповідно до вимог ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Однак, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обставин, з урахуванням даних про особу ОСОБА_4 , колегія суддів апеляційного суду не знайшла підстав для застосування ст. 69 КК, та зауважила, що наведені останнім у апеляційній скарзі доводи та обставини, не впливають на суспільну небезпечність вчиненого діяння, відповідно, не знижують ступінь тяжкості інкримінованого їй кримінального правопорушення, тому підстави для пом`якшення покарання відсутні. Крім того, наведені у апеляційній скарзі обставини були належним чином враховані судом першої інстанції під час призначення покарання.

Колегія суддів Касаційного кримінального суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій і вважає, що призначаючи ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, суди повною мірою взяли до уваги всі обставини і належним чином мотивували свої рішення.

Отже, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання, як за своїм видом так і розміром, не може бути визнане явно несправедливим внаслідок суворості та слугувати підставою для зміни або скасування судових рішень стосовно неї, оскільки, з урахуванням усіх наведених обставин, воно відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, тобто для досягнення мети покарання, відповідно до положень, які містяться у ст. 50 КК.

Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість за доводами, викладеними укасаційній скарзі, Суд не вбачає.

При цьому, на переконання Верховного Суду, у цьому випадку засудженому призначено покарання, яким в повній мірі досягається його мета, і саме таке покарання буде достатнім для виправлення ОСОБА_4 та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судові рішення відповідають вимогам ст. 370, 419 КПК, є законними та обґрунтованими.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питань справедливості призначеного ОСОБА_4 покарання,а також посилань на істотні порушення кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, як і доводів щодо неправильного застосування кримінального закону, касаційна скарга не містить.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення скарги, тому згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Щорського районного суду Чернігівської області від 04 березня 2024 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 03 червня 2024 року.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3