ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/304/24 Справа № 183/8135/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ( в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ( в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, потерпілого ОСОБА_9 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2023 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.4 ст.185 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.4 ст.185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням строком на три роки, з покладанням обовязків, передбачених ст. 76 КК України.

Вирішено долю речових доказів.

ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 13 травня 2023 року приблизно о 07 годині 20 хвилин проходив поблизу домоволодіння АДРЕСА_1 , та у нього виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, в умовах воєнного стану, поєднане з проникненням у житло, яке знаходиться на території вказаного домоволодіння, що належить ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, перебуваючи у вказаний час та місці, ОСОБА_7 , переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи повторно, умисно, таємно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, розуміючи, що вчиняє злочин в умовах воєнного стану, переліз через паркан, тим самим проник на територію домоволодіння АДРЕСА_1 . Перебуваючи на території вказаного домоволодіння, ОСОБА_7 підійшов до будинку та шляхом віджимання вікна викруткою, яку мав при собі, проник всередину, де в шухлядці тумби, яка розташована в кімнаті вказаного будинку, відшукав буси із штучних перлин, вартістю 221 гривня, дві сережки із металу жовтого кольору, вартістю 128 гривень, одну сережку із золота 585 проби, вартістю 2757 гривень 08 копійок та грошові кошти в сумі 15 гривень 60 копійок, які належать ОСОБА_9 , та визначив їх для себе як об`єкт злочинного посягання. Після цього ОСОБА_7 , доводячи злочинний умисел до кінця, з метою викрадення поклав вказані вище речі у кишеню своїх штанів та утримуючи при собі, направився до виходу із будинку, намагаючись покинути місце вчинення кримінального правопорушення.

Однак, в цей час до домоволодіння АДРЕСА_1 повернувся власник ОСОБА_9 , який, відкривши вхідні двері будинку, виявив всередині ОСОБА_7 , та затримав останнього, тим самим припинив його протиправне діяння. Таким чином, ОСОБА_7 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2023 року у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 , покарання за ч.2 ст.15 ч.4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років 2 місяці.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що судом першої інстанції під час прийняття рішення про можливості звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням не надано належної оцінки даним, які характеризують особу обвинуваченого.

Вказав, що ОСОБА_7 суспільно-корисною працею не займається, за місцем мешкання характеризується посередньо, схильний до скоєння злочинів, раніше неодноразово засуджений.

Зазначив, що суд першої інстанції повинен був врахувати, як обставинами, які характеризують обвинуваченого, його попередні судимості, а саме те, що останній вже неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за злочини, судимість у яких погашена.

Прокурор вказав, що в провадженні Заводського районного суду міста Дніпродзержинська перебуває обвинувальний акт стосовно ОСОБА_7 у кримінальному проваджені №0000092 від 17.02.2018 за ч.3 ст. 187, ч.1 ст. 263 КК України, в межах розгляду якого судом з`ясовується можлива винуватість або невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні низки інших умисних злочинів, в тому числі особливо тяжкого.

Зазначив, що ОСОБА_7 ніде не працює, що свідчить про те, що останній не має постійного законного джерела доходу, що є причиною вчинення ним нових злочинів проти власності, а також забезпечення власного існування за рахунок протиправного заволодіння чужим майном.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, потерпілий ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.07.2023 року у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Просив призначити покарання у виді реального позбавлення волі, без застосування ст. 75 КК України.

Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, більше 5 разів за вчинення, зокрема, тяжких та особливо тяжких злочинів, що підтверджується довідкою про наявність судимостей. Останній раз ОСОБА_7 засуджено в 2018 році за вчинення умисного тяжкого злочину, до 3 років позбавлення волі, з іспитовим строком 2 роки.

Вказав, що він є військовослужбовцем, добровольцем, в перші дні війни пішов до військкомату та вступив до лав збройних сил України.

Зазначив, що вдома перебуває дуже рідко, оскільки виконує службові завдання за межами області.

Потерпілий вказав, що в день вчинення злочину, він перебував у військовій частині та встиг впродовж години з моменту надходження йому сповіщення, потрапити до себе додому та затримати ОСОБА_7 , який весь цей час, перевертаючи догори все в його будинку, шукав гроші та коштовності, які можна викрасти.

Наголосив, що коли він зайшов додому, ОСОБА_7 , розуміючи, що він його побачив, намагався покинути місце вчинення злочину та фактично між ними сталася бійка, в ході якої він його затримав.

Вважає, що ніякого щирого каяття в його словах немає, пробачення обвинувачений у нього не просив, і він його не вибачав.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та потерпілого підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів погоджується з доводами прокурора та потерпілого щодо необхідності призначення ОСОБА_7 реальної міри покарання, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів і повинно відповідати принципам законності, справедливості, обґрунтованості і гуманізму.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог закону в повній мірі та призначив ОСОБА_7 надто мяке покарання, а саме призначив покарання без ізоляції від суспільства.

Відповідно до висновку Верховного Суду, який викладено у постанові від 02 березня 2021 року у справі №721/115/19, для досягнення пропорційності між злочином та покаранням, основним чинником, який має братися до уваги під час визначення виду та міри покарання за злочин, є ступінь його тяжкості та небезпечності. При призначенні покарання судам слід прагнути до справедливості та пропорційності, а будь-які винятки з цієї мети мають бути належним чином обґрунтовані.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було формально враховано тяжкість злочину та особу обвинуваченого, не надано оцінки низці обставин, які мають значення для призначення законного та справедливого покарання, яке відповідало вимогам ст. 65 КК України.

Колегія суддів зазначає, що положення ст. 75 КК України підлягають застосуванню у взаємозв`язку із приписами статей 50, 65 вказаного Кодексу, за яким визначаються загальні ознаки, мета і засади призначення покарання, згідно з якими особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів, відповідно до положень Загальної частини КК і враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Для застосування положень ст. 75 КК України суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є умови і підстави, визначені ст. 75 КК України. Рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням за приписами ст. 75 КК України приймається з урахуванням можливості досягнення мети покарання в контексті положень статей 50, 65 КК України.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст протиправної поведінки. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які перебувають на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.

Що стосується питання застосування ст. 75 КК України у даному кримінальному провадженні, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином не оцінив всі обставини провадження, не надав належної оцінки даним, які характеризують обвинуваченого, а тому висновок суду першої інстанції про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням є необгрунтованим та таким, що не сприятиме попередженню вчинення ним кримінальних правопорушень у подальшому.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки тому, що ОСОБА_7 , суспільно-корисною працею не займається, за місцем мешкання характеризується посередньо, схильний до скоєння злочинів, раніше неодноразово судимий.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора, що судом першої інстанції залишено поза увагою попередні, непогашені у встановленому законом порядку судимості ОСОБА_7 , а саме за вироком Верхньодінпровського районного суду Дніпропетровської області від 30.06.1994 року, Новомосковського міського суду Дніпропетровської області від 12.01.2001 року, Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 14.06.2004 року, Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.06.2004 року.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наявності у ОСОБА_7 погашеної судимості за вироком Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26.03.2018 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч.1 ст.263, ст. 75 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки зі звільненням від відбуття покарання з випробуванням строком 2 роки.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_7 , відбувши за попереднім вироком покарання, на шлях виправлення не став та в подальшому вчинив новий умисний злочини.

Колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції не було враховано те, що в провадженні Заводського районного суду міста Дніпродзержинська перебуває обвинувальний акт стосовно ОСОБА_7 у кримінальному проваджені №0000092 від 17.02.2018 року за ч.3 ст. 187, ч.1 ст. 263 КК України, тобто за вказаних умов, вчинення останнім нового умисного злочину свідчить про стійку кримінальну направленість поведінки ОСОБА_7 та те, що його виправлення неможливе без ізоляції від суспільства та реального покарання у виді позбавлення волі.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора, що суд першої інстанції не врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, обставини вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим, належним чином не вмотивував, які саме обставини справи та дані про особу винного, з урахуванням наявності значної кількості непогашених судимостей, його посередньої характеристики, обставини, яка обтяжує покарання, та вище викладених обставин - вчинення умисно тяжкого корисливого кримінального правопорушення, дають підстави для висновку про можливість його виправлення та перевиховання без ізоляції від суспільства.

Окрім того, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 ніде не працює, що свідчить про те, що останній не має постійного законного джерела доходу, що є причиною вчинення ним нових злочинів проти власності, а також забезпечення власного існування за рахунок протиправного заволодіння чужим майном.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час прийняття рішення про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням в порушення вимог закону не врахував, що ОСОБА_7 був раніше судимий за вчинення злочинів проти власності (крадіжки, грабіж, шахрайство), а також інших умисних злочинів, повністю відбув призначені судом покарання у вигляді позбавлення волі, проте навіть зазначені покарання в умовах ізоляції від суспільства не призвели до виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення нових злочинів.

Враховуючи викладені обставини справи, суспільну небезпечність вчиненого злочину, а також особу обвинуваченого, який неодноразово судимий, в тому числі за аналогічні злочини, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років 2 місяці.

Колегія суддів вважає, що таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та потрпілого ОСОБА_9 підлягають задоволенню, вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_7 є таким, що підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з постановленням нового вироку в цій частині.

Керуючись ст.ст.407, 409, 420, 421 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги прокурора, потерпілого ОСОБА_9 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2023 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.4 ст.185 КК України задовольнити.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2023 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 ч.4 ст.185 КК України- скасувати в частині призначення покарання та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст. 15 ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років 2 місяці.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4