Номер провадження: 11-кп/813/1222/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2024 року, у кримінальному провадженні №0000923, внесеному до ЄРДР 20.11.2023 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Жовтневе Ширяївського району Одеської області, без освіти, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, без постійного місця проживання, раніше судимий:

- 09.07.2013 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області за ч. 2 ст. 185 КК України до 5 років 3 місяців позбавлення волі;

- 04.11.2013 року Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області за ч. 1 ст. 125, ч. 2 ст. 289 КК України, на підставі ст. 71 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі,

11.01.2019 року звільнений з установи відбуття покарання по відбуттю строку покарання,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 визначено обчислювати з 20.11.2023 року.

На підставі ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_8 у строк покарання його попереднє ув`язнення у період з 20.11.2023 року до дати набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення, відповідає одному дню позбавленню волі.

Продовжено ОСОБА_8 запобіжний захід у виді - тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Вироком також вирішено питання щодо долі речових доказів у справі.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_8 19.11.2023 року, приблизно о 12 год. 30 хв., перебуваючи біля технічного приміщення парадної АДРЕСА_1 , помітив відсутність будь-якої особи у вказаному приміщенні та у нього виник умисел, спрямований на заволодіння чужим майном з метою особистого незаконного збагачення.

Усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки у вигляді неправомірного заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, знаючи, що Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України запроваджений воєнний стан, дія якого була неодноразово продовжена іншими Указами Президента України, затвердженими відповідними їм Законами України, ОСОБА_8 , реалізуючи свій злочинний умисел, не бажаючи бути викритим при вчинені правопорушення, як спосіб вчинення своїх протиправних дій обрав таємне заволодіння чужим майном, та користуючись відсутністю у вказаному приміщенні будь-яких осіб, шляхом розбиття навісного замку, заздалегідь заготовленим стороннім предметом, відчинив вхідні двері до технічного приміщення, тим самим за відсутності права перебувати в місці, у якому знаходиться майно, всупереч волі законного володільця, проник у технічне приміщення, де одразу приступив до пошуку цінного майна, яким можливо таємно заволодіти.

В результаті пошуків, ОСОБА_8 обрав безпосередньо предметом свого злочинного посягання велосипед в рамі синього кольору марки «VICTORY», вартістю 6000 гривень, який належить ОСОБА_9 . Проте, його дії були помічені ОСОБА_10 , яка, знаходячись поруч із парадною №4 вказаного будинку, намагалась зупинити дії ОСОБА_8 . Однак, ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що його злочинні дії викрито ОСОБА_10 , розуміючи протиправність своїх дій і настання суспільно небезпечних наслідків, діючи відкрито, з метою подолання опору ОСОБА_11 відштовхнув ОСОБА_10 , утримуючи велосипед в рамі синього кольору марки «VICTORY», втік з місця вчинення кримінального правопорушення, розпорядившись викраденим на власний розсуд, заподіявши ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 6000 гривень.

Вимоги апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 , не оспорюючи своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, звернувся до суду із апеляційною скаргою, у якій просить змінити вирок в частині покарання та призначити мінімальний строк, у зв`язку з тим, що він повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, матеріальна шкода відсутня.

Позиції учасників судового розгляду

Обвинувачений у поданій апеляційній скарзі не заявляв клопотання про свою обов`язкову участь під час апеляційного розгляду. 13 березня 2024 року обвинувачений під розписку в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» отримав копію ухвали про відкриття апеляційного провадження (а.с. 75-76 т.1).

Потерпілий про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином та не повідомив про поважні причини свого неприбуття, з клопотанням про відкладання судового засідання не звертався (а.с. 73 т.1).

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Вислухавши думку захисника та прокурора, які вважали за можливим проводити розгляд справи за відсутності обвинуваченого та потерпілого, апеляційний суд дійшов висновку розглядати апеляційну скаргу за відсутності останніх, оскільки апеляційним судом вжиті всі можливі заходи для його повідомлення про призначення судового засідання в апеляційному суді, а захисником не ставиться питання щодо обов`язкової участі обвинуваченого під час апеляційного розгляду.

Захисник ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу обвинуваченого та просив її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників судового засідання, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, внаслідок чого суд, за погодженням із учасниками судового провадження, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження інших доказів, обмежившись лише допитом обвинуваченого відносно фактичних обставин кримінального правопорушення та дослідженням доказів, які характеризують особистість обвинуваченого.

При цьому, суд встановив, що учасники судового провадження не оспорюють фактичні обставини справи, правильно їх розуміють та їм роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку та кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з проникненням у інше приміщення, вчинений в умовах воєнного стану.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого стосовно недотримання судом вимог закону в частині призначення покарання обвинуваченому, то вони є необґрунтованими та фактично пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями суду).

За вимогами статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

У статті 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини і захистом інтересів держави й суспільства.

Питання щодо призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що мають братися до уваги під час призначення покарання.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини і захистом інтересів держави й суспільства.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Санкція кримінального правопорушення ч. 4 ст. 186 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної вище норми кримінального закону та положень судової практики, призначаючи ОСОБА_8 покарання, взяв до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення - умисне корисливе кримінальне правопорушення, яке відносяться до категорії тяжких злочинів; особу обвинуваченого, який не одружений, офіційно не працевлаштований, є особою без постійного місця проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше притягувався до кримінальної відповідальності та відбував реально покарання у виді позбавлення волі.; фактичні обставини справи щире каяття, а також зважив на відсутність обставин, які обтяжують покарання.

На підставі наведених даних суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, у виді позбавлення волі на строк сім років. На думку апеляційного суду, даний вид та розмір покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які утворять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Надаючи оцінку твердженням апеляційної скарги обвинуваченого щодо необхідності врахування такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття, складовою якого є визнання вини, апеляційний суд зазначає, що з оскаржуваного рішення убачається, що зазначена обставина, вже була враховано судом першої інстанції при призначенні покарання у мінімальних межах.

При цьому, слід зазначити, що відсутність претензій з боку потерпілої обумовлена тим, що викрадений велосипед був повернути працівниками поліції.

З огляду на викладене колегія суддів не вбачає підстав, які вказували б на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненому кримінальному правопорушенню й особі обвинуваченого через суворість, та погоджується з визначеним видом і розміром призначеного покарання, оскільки врахуванню підлягали всі наявні у кримінальному провадженні обставини.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

З огляду на наведене, враховуючи положення ч. 1 ст. 404 КПК України, оскільки апеляційна скарга сторони захисту не містять у собі доказів щодо скасування або зміни вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування вироку, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2024 року, у кримінальному провадженні №0000923, внесеному до ЄРДР 20.11.2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4