Сквирський районний суд Київської області
Справа № 364/142/18
Провадження № 1-кп/376/57/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2024 р. Сквирський районний суд Київської області

в складі: Головуючого судді - ОСОБА_1

з участю секретаря - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника - ОСОБА_5 ,

представника потерпілої ОСОБА_6 - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Сквира Київської області матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000074 від 05.04.2016, по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

Встановив:

До Сквирського районного суду Київської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000074 від 05.04.2016, про обвинувачення ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, разом з ухвалою Київського апеляційного суду від 07.06.2021 про призначення нового розгляду у суді першої інстанції у зв`язку із скасуванням вироку Володарського районного суду Київської областівід 29.12.2018 через порушення права обвинуваченого на захист, гарантованого ст. 20 УПК України.

Ухвалою суду від 05.10.2021 призначено підготовче засідання.

10.02.2022 до суду надійшло клопотання захисника ОСОБА_5 про повернення обвинувального акту прокурору, в обґрунтування якого вказала, що в провадженні Сквирського районного суду Київської області перебуває обвинувальний акт з додатками відносно ОСОБА_4 за ч.2 ст. 286 КК України в кримінальному провадженні, що внесене в ЄРДР за № 0000074 від 05.04.2016.

Відповідно до ст.7 КПК України, загальними засадами кримінального провадження, зокрема, є: рівність перед законом і судом, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень, диспозитивність.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Захисник обвинуваченого заперечує проти призначення провадження до судового розгляду та звертається до суду з клопотанням про повернення обвинувального акту прокурору, оскільки він не відповідає вимогам ст. 291 КПК України

Відповідно до вимог ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього кодексу, частиною 2 якої визначено перелік необхідних відомостей: 1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; 2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3-1) анкетні відомості викривача (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; 5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; 6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; 7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 7-1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; 8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); 8-1) розмір пропонованої винагороди викривачу; 9) дату та місце його складення та затвердження.

Обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення (п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України).

Судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Отже, значення обвинувального акта як процесуального рішення сторони обвинувачення, полягає у тому, що він формалізує правову позицію обвинувачення, ініціює судовий розгляд і тим самим відкриває доступ особи до правосуддя.

Виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення (п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України) по суті є консистенцією всього обвинувального акта.

Відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має значення не тільки для аргументації висновків слідчого, прокурора, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді, а також для реалізації права підозрюваного на захист.

Згідно формулювання обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті від 31.01.2018, органом досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_4 допустив порушення п. 2.3 «б», 2.3 «д», 12.4 та 13.1 ПДР України за наступних обставин: 04.04.2016 близько 18 години 35 хвилин, водій ОСОБА_4 , керуючи технічно-справним мотоциклом марки «SUZUKI GN 72В GSX600F» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись проїзною частиною вулиці Кооперативна, неподалік будинку АДРЕСА_1 , в напрямку м. Сквира, Київської області, в порушення вимог пунктів 2.3 «б» «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, реагувати на її зміну» та 2.3 «д» «водій повинен не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху» ПДР України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року та введених в дію з 01 січня 2002 року (далі ПДР України), в порушення вимог п. 12.4 ПДР України «у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год», рухаючись згідно висновку експерта № 11671/17-52 зі швидкістю 87.0...93.0 км/год. проїжджою частиною АДРЕСА_1 , вчасно не зреагував на небезпеку у вигляді здійснення маневру повороту ліворуч мотоциклом «MUSTANG МТ 125-2В» реєстраційний номер НОМЕР_2 , проявив злочинну самовпевненість, не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечну швидкість руху транспортного засобу та місце його розташування на проїжджій частині, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та слідкувати за дорожньою обстановкою, чим порушив вимоги п.13.1 ПДР України «водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу», допустив виїзд на зустрічну смугу руху, де сталося зіткнення з мотоциклом марки «MUSTANG МТ 125-2В» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_8 , який здійснював маневр повороту ліворуч.

Між тим, необхідність вибору безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати його рух, передбачається п. 12. 1 ПДР України, про що не зазначається в обвинувальному акті.

Орган досудового розслідування посилається в обвинувальному акті на порушення водієм ОСОБА_4 положень п. 13.1 ПДР України, який визначає обов`язок водія дотримуватись безпечної дистанції та безпечного інтервалу. Проте, не конкретизовано те, чого не дотримався ОСОБА_4 : безпечного інтервалу чи безпечної дистанції.

Адже, відповідно до п. 1.10 ПДР України «безпечна дистанція» - це відстань до транспортного засобу, що рухається попереду по тій самій смузі, яка у разі його раптового гальмування або зупинки дасть можливість водієві транспортного засобу, що рухається позаду, запобігти зіткненню без здійснення будь-якого маневру; «безпечний інтервал» - це відстань між боковими частинами транспортних засобів, що рухаються, або між ними та іншими об`єктами, за якої гарантована безпека дорожнього руху.

Безпечна дистанція застосовується до транспортного засобу, який рухається попереду у тій же самій смузі руху, безпечний інтервал застосовується до транспортних засобів, які рухаються у попутному чи зустрічних напрямках своїх меж, однак фактичні дані, викладені в обвинувальному акті не містять даних про те, що зіткнення транспортних засобів відбулося за умови їх руху у попутному чи зустрічному напрямках.

В обвинувальному акті зазначено, що водій мотоцикла «MUSTANGMT 125-2В» реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_8 перед зіткненням із мотоциклом «SUZUKI GN72B GSX600F» реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_4 виконував маневр повороту ліворуч, а зіткнення мотоциклів відбулося на зустрічній смузі руху. За умови такого розвитку дорожньої ситуації, яка викладена в обвинувальному акті, що призвело до зіткнення мотоциклів, висновки про порушення водієм ОСОБА_4 вимог п. 13.1 ПДР України, а також те, що це порушення перебуває у прямому причинному зв`язку із наслідками у виді зіткнення та пошкодження транспортних засобів, є необгрунтованими.

Так, переглядаючи вирок Володарського районного суду Київської області від 29.12.2018, колегія Суддів Київського апеляційного суду у своєму рішенні констатувала, що:

"Як убачається зі змісту вироку, суд виклав обвинувачення таким чином, як воно було пред`явлене ОСОБА_4 органом досудового розслідування. При цьому, суд не звернув уваги, що на досудовому розслідування ОСОБА_4 було пред`явлене неконкретне обвинувачення.

Суд першої інстанції визнав доведеним те, що винність ОСОБА_4 у вчиненні злочину, що йому інкримінується, доведена повністю. Допущених водієм ОСОБА_4 грубих порушень п.п. 2.3 «б», 2.3 «д», 12.4 та 13.1 ПДР України знаходиться в прямому причинному зв`язку із скоєною дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_8 .

Викладаючи обвинувачення, яке визнано доведеним, суд першої інстанції допустив невідповідність своїх висновків фактичним обставинам кримінального провадження, а саме обвинувачення сформульоване із порушенням кримінального процесуального закону.

Як при формулюванні обвинувачення стороною обвинувачення, так і при формулюванні обвинувачення, яке визнано доведеним судом, не у повній мірі були враховані обставини розвитку дорожньо-транспортної пригоди, та дії водіїв у дорожній ситуації, яка склалась.

Наведене дає підстави стверджувати про те, що ОСОБА_4 було висунуте не конкретне обвинувачення, і засуджений він був за неконкретним обвинуваченням. Це указує на наявні порушення права обвинуваченого на захист, гарантованого ст.20 КПК України.

Вказані порушення КПК України перешкодило суду першої інстанції ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення, а тому воно ухвалене з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону."

За змістом п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України особі, яка притягається до кримінальної відповідальності повинно бути пред`явлене обвинувачення, а також надана правова кваліфікація його дій з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Поняття «обвинувачення» сформульоване у п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України.

Відповідно до цієї норми закону, обвинувачення - твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України.

Аналіз положень п. 13 ч. 1 ст. 3, ст. 20, ст. 91 та п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України у їх взаємозв`язку дає підстави стверджувати, що тільки конкретне обвинувачення, зрозуміле обвинуваченому за змістом, яке відповідає вимогам як матеріального, так і процесуального закону і яке не містить у собі суперечностей вважається належним чином сформульованим і таким, яке породжує у особи необхідність здійснення захисту від нього. Зазначені положення закону перебувають у відповідності із практикою Європейського суду із прав людини.

Так, у рішенні від 09.10.2008 у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року Суд зазначив, що в тексті підпункту «а» пункту 3 статті 6 Конвенції необхідно приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення).

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 №8, суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема, воно повинно містити данні про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому.

Вказаний принцип закріплений у ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, де зазначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально проінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого проти нього обвинувачення.

Положення пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» №25444/94, п. 52; рішення від 25.07.2000 у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20.04.2006 у справі «І.Н. та інші проти Автсрії», №42780/98, п. 34).

До того ж право бути проінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого пп. «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Відповідно, конкретні обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія інкримінованого обвинуваченому злочину за ч. 2 ст. 286 КК України (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину), в обвинувальному акті відсутні.

Невідповідність обвинувального акта вимогам кримінального процесуального закону може бути підставою для повернення цього процесуального документа винятково на етапі проведення підготовчого судового засідання судом першої інстанції.

Саме тому правильність формулювання обвинувачення як одна з вимог обвинувального акта має перевірятися лише судом першої інстанції в порядку, визначеному ст. 314 КПК України, яка і визначає процесуальні наслідки неправильності, у тому числі неповноти чи неконкретності сформульованого в обвинувальному акті обвинувачення.

Враховуючи викладене просить суд обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000074 від 05.04.2016 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, повернути прокурору (а.с.98-104).

В підготовчому судовому засіданні захисник ОСОБА_5 клопотання про повернення обвинувального акту прокурору підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав думку свого захисника ОСОБА_5 та просив задовольнити клопотання про повернення обвинувального акту прокурору.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечила щодо задоволення клопотання захисту про повернення обвинувального акту прокуророві, оскільки обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 складено відповідно до вимог ст. 291 КПК України, а також прокурор зазначила, що відповідно до вимог ст. 338 КПК України з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.

Представник потерпілої ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні клопотання захисника обвинуваченого про повернення обвинувального акту прокуророру та підтримав думку прокурора ОСОБА_3 .

Потерпілий ОСОБА_10 в судове засідання не з`явився, про час, день та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Суд, заслухавши думки учасників судового провадження, розглянувши клопотання сторони захисту та вирішуючи питання щодо повернення обвинувального акту прокурору, виходить з наступного.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07.06.2021 вирок Володарського районного суду Київської області від 29.12.2018, яким ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України скасувати. Призначено новий розгляд в суді першої інстанції (а.с. 53-60).

Як вбачається зі змісту вказаної ухвали Київського апеляційного суду від 07.06.2021, якою у даному кримінальному провадженні призначено новий розгляд у суді першої інстанції, ОСОБА_4 було висунуте не конкретне обвинувачення, і засуджений він був за неконкретним обвинуваченням. Це указує на наявні порушення права обвинуваченого на захист, гарантованого ст.20 КПК України. Вказані порушення КПК України перешкодило суду першої інстанції ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення, а тому воно ухвалене з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 №8, суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема, воно повинно містити данні про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому.

Вказаний принцип закріплений у ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, де зазначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально проінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого проти нього обвинувачення.

Крім того, колегія суддів нагадує, що положення пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» №25444/94, п. 52; рішення від 25.07.2000 у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20.04.2006 у справі «І.Н. та інші проти Автсрії», №42780/98, п. 34).

До того ж право бути проінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого пп. «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Таким чином, винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину не доведена з дотриманням при цьому принципу "поза розумним сумнівом". Його зміст сформульовано в п. 43 рішення ЄСПЛ від 14.02.2008 у справі "Кобець проти України", доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення, що в даному випадку стороною обвинувачення дотримано не було.

Порушення зазначених вище вимог КПК України перешкодили суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а тому вони, у відповідності до ч. 1 ст. 412 КПК України, є істотними порушеннями кримінального процесуального закону.

За наявності істотних порушень кримінального процесуального закону вирок Володарського районного суду Київської області від 29 грудня 2018 року не може визнаватись законним та обґрунтованим, а тому він підлягає скасуванню.

Оскільки для усунення наведених вище порушень кримінального процесуального закону є необхідним уточнення чи зміна пред`явленого обвинувачення, колегія суддів вважає за необхідне призначити новий розгляд даного кримінального провадження у суді першої інстанції.

Як вбачається зі змісту клопотання сторони захисту про повернення обвинувального акту прокурору, зауважувалося на ті самі недоліки, які викладені колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ в ухвалі Київського апеляційного суду від 07.06.2021 (а.с. 98-104).

Постановляючи 07.06.2021 рішення про призначення нового розгляду у суді першої інстанції, Київський апеляційний суд вказав на те, що при новому розгляді даного кримінального провадження суду першої інстанції необхідно усунути допущені порушення та з урахуванням наведених доводів, постановити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до частини 3 статті 415 КПК України висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді.

Виконуючи наведені вказівки Київського апеляційного суду щодо відповідності обвинувального акту вимогам КПК України в частині викладу формулювання обвинувачення, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвалюючи вирок, суд, у відповідності зі ст. 368 КПК України, повинен вирішити питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

При цьому, положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно зі ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

Роз`яснення суворого додержання, закріпленого у ст. 62 Конституції України принципу презумпції невинуватості, передбачені також у п. 18 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя».

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвизначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини, ст. 62 Конституції України (презумпція невинуватості) та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

За змістом п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України особі, яка притягається до кримінальної відповідальності повинно бути пред`явлене обвинувачення, а також надана правова кваліфікація його дій з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність. Поняття «обвинувачення» сформульоване у п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України. Відповідно до цієї норми закону, обвинувачення - твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України. Аналіз положень п. 13 ч. 1 ст. 3, ст. 20, ст. 91 та п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України у їх взаємозв`язку дає підстави стверджувати, що тільки конкретне обвинувачення, зрозуміле обвинуваченому за змістом, яке відповідає вимогам як матеріального, так і процесуального закону і яке не містить у собі суперечностей вважається належним чином сформульованим і таким, яке породжує у особи необхідність здійснення захисту від нього. Зазначені положення закону перебувають у відповідності із практикою Європейського суду із прав людини. Так, у рішенні від 09.10.2008 у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року Суд зазначив, що в тексті підпункту «а» пункту 3 статті 6 Конвенції необхідно приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення).

У відповідності з вимогами п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 №8, суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема, воно повинно містити данні про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому.

Вказаний принцип закріплений у ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, де зазначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально проінформований зрозумілою для нього мовою про характер і причини висунутого проти нього обвинувачення.

На підставі пунктів 3,5 частини 3 статті 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти, зокрема, рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу, або призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта.

Відтак, для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу відповідного передбаченого КК України діяння (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна та об`єктивна сторона злочину) та викласти зазначене у відповідному процесуальному документі.

Відповідно до норм частини 4 статті 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування; обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

Згідно з вимогами частини 2 статті 291 КПК України обвинувальний акт має містити перелічені в цій статті відомості, зокрема, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення (пункт 5).

За правовим Висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24.11.2016 у справі №5-328кс16, аналіз наведеної норми пункту 5 частини 2 статті 291 КПК України свідчить, що закон вимагає обов`язкового відображення в обвинувальному акті трьох складників: 1) фактичних обставин кримінального правопорушення; 2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу «формула обвинувачення»); 3) формулювання обвинувачення. При цьому під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі; фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Отже, формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення тощо, а правова кваліфікація дій особи в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину статті кримінального закону, а й точне формулювання, у тому числі об`єктивної сторони злочину.

Тому в обвинувальному акті формулювання обвинувачення з достатньою повнотою повинно містити конкретні обставини, що були встановлені органом досудового розслідування та які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно визначеним статтею 91 КПК України предметом доказування, логічно узгоджуватися та відповідати наведеній правовій кваліфікації кримінального правопорушення, яке ставиться у вину особі, з тією метою, щоб ця особа мала змогу зрозуміти суть пред`явленого їй обвинувачення та, виходячи з його змісту, обирати власну правову позицію захисту.

На порушення наведених вимог КПК України обвинуваченому ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, було висунуте не конкретне обвинувачення, і засуджений він був за неконкретним обвинуваченням. Це указує на наявні порушення права обвинуваченого на захист, гарантованого ст.20 КПК України.

Так, ОСОБА_4 допустив порушення п. 2.3 «б», 2.3 «д», 12.4 та 13.1 ПДР України, яка визначає обов`язок водія дотримуватись безпечної дистанції та безпечного інтервалу.

Проте, стороною обвинувачення не конкретизовано те, чого не дотримався ОСОБА_4 : безпечного інтервалу чи безпечної дистанції.

Також, поза увагою залишилося те, що відповідно до п.1.10 ПДР України «безпечна дистанція» - це відстань до транспортного засобу, що рухається попереду по тій самій смузі, яка у разі його раптового гальмування або зупинки дасть можливість водієві транспортного засобу, що рухається позаду, запобігти зіткненню без здійснення будь-якого маневру; «безпечний інтервал» це відстань між боковими частинами транспортних засобів, що рухаються, або між ними та іншими об`єктами, за якої гарантована безпека дорожнього руху. Безпечна дистанція застосовується до транспортного засобу, який рухається попереду у тій же самій смузі руху, безпечний інтервал застосовується до транспортних засобів, які рухаються у попутному чи зустрічних напрямках своїх меж, однак матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що зіткнення транспортних засобів відбулося за умови їх руху у попутному чи зустрічному напрямках.

Крвм того, порушення водієм ОСОБА_4 вимог п.13.1 ПДР України, а також те, що це порушення перебуває у прямому причинному зв`язку із наслідками у виді зіткнення та пошкодження транспортних засобів, є необґрунтованими.

При формулюванні обвинувачення стороною обвинувачення, не у повній мірі були враховані обставини розвитку дорожньо-транспортної пригоди, та дії водіїв у дорожній ситуації, яка склалася.

Вирішуючи питання щодо наявності/відсутності процесуальної можливості усунення наведених вище недоліків обвинувального акту та призначення кримінального провадження до судового розгляду, суд виходить з такого.

Належне у відповідності із вимогами КПК України конкретне обвинувачення, фактичні обставини по справі та визначена правова кваліфікація злочину є важливішим елементом кримінального переслідуванняне лишетому, що впливаютьна правообвинуваченого захищатись від обвинувачення, але і тому, що в подальшому впливають на увесь визначений законом порядок судового розгляду.

У зв`язку з цим після отримання обвинувального акту суд зобов`язаний перевірити його на відповідність вимогам статті 291КПК України, з`ясувати достатність фактичних і юридичних підстав для прийняття одного з рішень, передбачених частиною 3 статті 314 КПК України, та вирішити питання, пов`язані з підготовкою кримінального провадження до судового розгляду. Відтак, завданням підготовчого провадження є процесуальне та організаційне забезпечення проведення судового розгляду.

З огляду на це та враховуючи специфіку судового розгляду, який відповідно частини 1 статті 337 КПК України проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, на основі засад змагальності сторін (стаття 22КПК України), тому у підготовчому судовому засіданні суд наділений повноваженнями перевірити повноту і правильність викладених в обвинувальному акті відомостей, які вимагаються статтею 291 КПК України, з правової точки зору, не вдаючись до їх оцінки, а звідси дійти висновку про можливість чи неможливість здійснення судового розгляду на підставі поданого до суду для розгляду кримінального провадження обвинувального акту.

При цьому суд бере до уваги право і можливість сторони обвинувачення змінити в суді пред`явлене обвинувачення. Проте така зміна здійснюється на стадії судового розгляду (частина 2 статті 337 КПК України), якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа (частина 1 статті 338 КПК України). У той час як судовий розгляд починається з оголошення прокурором обвинувального акта (частина 2 статті 347 КПК України) та роз`яснення головуючим суддею обвинуваченому суті обвинувачення, з`ясування, чи зрозуміле воно йому, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання (частина 1 статті 348 КПК України). Відтак, на початку судового розгляду, у разі його призначення, пред`явлене обвинувачення має бути сформоване достатньо конкретно і зрозуміло, узгоджуватися та відповідати правовій кваліфікації інкримінованого обвинуваченому злочину з тією метою, щоб він розумів суть пред`явленого обвинувачення, а суд мав можливість виконати наведені вимоги статті 348 КПК України.

До того ж за змістом пункту 15 частини 2 статті 36, частини 2 статті 337, частини 1 статті 338 КПК України зміна обвинувачення в суді є виключним правом прокурора (правова позиція, викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляді цивільних і кримінальних справ від 21.11.2017 у справі №361/744/15-к). Тому суд не має повноважень зобов`язувати прокурора змінити формулювання обвинувачення, внести будь-які виправлення тощо як до, так і під час судового розгляду.

Водночас на стадії підготовчого провадження суд не розглядає та не вирішує питання щодо доведеності вини обвинуваченого, достатності зібраних доказів, а так само правильності кваліфікації дій обвинуваченого.

Зважаючи на викладене, наведені обставини свідчать про те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам статті 291 КПК України, складений з порушеннями вимог пункту 5 частини 1 цієї статті КПК України, що унеможливлює розуміння суті висунутого проти обвинуваченого ОСОБА_4 обвинувачення, чим порушується його право на захист, гарантований ст. 20 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 62 Конституції України, ст. ст.17, 20,94, 110, 291,314,315,368, 369-372,374, 392, 415, 532 КПК України, п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 р. №8, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд

Постановив:

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 про повернення обвинувального акту прокурору в кримінальному провадженні №1 2015 1101 6000 0074 від 05.04.2016 по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України - задовольнити.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015 1101 6000 0074 від 05.04.2016, по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України- повернути прокурору Київської обласної прокуратури для виконання вимог ст. 291 КПК України.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Сквирський районний суд протягом семи днів з дня її оголошення.

Повний текст рішення суду складено відповідно до вимог ст. 376 КПК України, а саме 04 квітня 2024 року.

Суддя ОСОБА_1