печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

слідчого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

захисника підозрюваного - адвоката ОСОБА_3 ,

захисника підозрюваного - адвоката ОСОБА_4 ,

захисника підозрюваного - адвоката ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

підозрюваного - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в залі суду скаргу адвоката ОСОБА_4 , в інтересах ОСОБА_7 , на повідомлення про підозру у кримінальному провадженні №0001956 від 19.10.2023,-

В С Т А Н О В И В :

15.03.2024 до Печерського районного суду міста Києва надійшла скарга адвоката ОСОБА_4 , в інтересах ОСОБА_7 , яка передана слідчому судді ОСОБА_1 18.03.2024, на повідомлення про підозру у кримінальному провадженні №0001956 від 19.10.2023, в якій просив скасувати повідомлення про підозру ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 209 КК України у кримінальному провадженні №0001956 від 19.10.2023 та зобов`язати прокурора у кримінальному провадженні внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості щодо скасування повідомлення ОСОБА_7 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 209 КК України.

Скаргу обґрунтовував тим, що повідомлення ОСОБА_7 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 209 КК України незаконне, оскільки не існує обвинувального вироку суду, який набрав законної сили, яким останнього було б визнано винуватим у вчиненні предикатного злочину, передбаченого ст. 190 КК України за фабулою заволодіння шахрайським шляхом грошовими коштами у вигляді віртуальних активів криптовалюти, належних громадянину Федеративної Республіки Бразилія ОСОБА_9, в легалізації яких підозрюється ОСОБА_7 . Також вказує на те, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001100 від 08.11.2022, в якому ОСОБА_7 було повідомлено про підозру за ч. 4 ст. 190 КК України, і в подальшому із кримінального провадження №0001100 від 08.11.2022 було виділено матеріали за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 209 КК, і розпочато кримінальне провадження №0001956 від 19.10.2023. При цьому, стверджує, що до моменту виділення із кримінального провадження №0001100 від 08.11.2022 матеріалів за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 209 КК України, після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, визначений статтею 219 КПК України, у зв`язку із чим виділення матеріалів в окреме провадження №0001956, проведення в ньому слідчих та процесуальних дій, зокрема, повідомлення ОСОБА_7 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 209 КК України, є незаконними процесуальними діями та не несуть юридичних наслідків.

У судовому засіданні захисники та підозрюваний скаргу підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладені в ній обставини, та просили задовольнити її в повному обсязі.

Прокурор надав письмові заперечення на скаргу, проти задоволення скарги заперечував, вказуючи, що повідомлення про підозру ОСОБА_7 здійснено законно та обґрунтовано і з дотриманням процесуального порядку такого повідомлення.

Заслухавши позицію учасників судового розгляду, дослідивши матеріали скарги, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до таких висновків.

Інститут оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого чи прокурора є одним з елементів судового контролю за стадією досудового розслідування кримінальних проваджень.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Вказана норма знайшла своє втілення і в національному законодавстві, як на конституційному рівні, а саме в ст. 55 Конституції України, так і на рівні кримінального процесуального Закону, в статті 24 КПК України, де вказано, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені повідомлення слідчого, дізнавача, прокурора про підозру після спливу одного місяця з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального проступку або двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину, але не пізніше закриття прокурором кримінального провадження або звернення до суду із обвинувальним актом - підозрюваним, його захисником чи законним представником.

Підозрою є обґрунтоване припущення слідчого та/або прокурора про вчинення особою кримінального правопорушення. Право підозрюваного «знати, у вчинені якого кримінального правопорушення його підозрюють», що визначено пунктом 1 частини третьої статті 42 КПК України, кореспондує обов`язок сторони обвинувачення довести це до його відома, повідомити про наявність підозри та роз`яснити її зміст.

Викладена у письмовому повідомленні підозра є підґрунтям для виникнення системи кримінально-процесуальних відносин та реалізації засади змагальності у кримінальному провадженні, і у такий спосіб з`являються можливості для підозрюваного впливати на наступне формулювання обвинувачення.

Сформульована підозра встановлює межі, в рамках яких слідчий зможе найефективніше закінчити розслідування, а підозрюваний, його захисник та законний представник одержують можливість цілеспрямованіше реалізовувати функцію захисту. З моменту повідомлення особі про підозру слідчий, прокурор набувають щодо підозрюваного додаткових владних повноважень, а особа, яка отримала статус підозрюваного, набуває процесуальних прав та обов`язків, визначених статтею 42 КПК України.

Загальний порядок повідомлення про підозру передбачений главою 22 КПК України.

Так, згідно з ст. 277 КПК України, повідомлення про підозру має містити, зокрема, такі відомості: прізвище та посаду слідчого, прокурора, який здійснює повідомлення (п. 1 абз. 2 ч. 1); підпис слідчого, прокурора, який здійснив повідомлення (п. 8 абз. 2 ч. 1).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 278 КПК України, письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Згідно ч. 1 ст. 276 КПК України повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, встановленому ст. 278 КПК України, і складається з двох послідовних дій слідчого, прокурора: 1) складення повідомлення про підозру - процесуального акта; 2) вручення його особі, підозрюваній у вчиненні кримінального правопорушення.

Аналізуючи вищевикладені норми закону, слід дійти висновку, що процесуального статусу підозрюваного (крім випадку затримання) особа набуває не після складання тексту, а лише після вручення повідомлення, що в свою чергу, вручається у день складення повідомлення про підозру. Саме із цим моментом процесуальний закон пов`язується набуття особою відповідних процесуальних прав після їх роз`яснення слідчим, прокурором.

Частиною 1 ст. 11 КК України визначено, що кримінальним правопорушенням є передбачене ним Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення. Пункт 3 ч. 1 ст. 276 КПК України зазначає, що повідомлення про підозру здійснюється у випадку: «наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення». Згідно з п. 1 ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню». Саме достатність доказів згадується в п.1 ст.94 КПК України: «Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення».

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 16.05.2019 (справа № 761/20985/18, провадження № 51-8007км18) наголосив: «...якщо не було події кримінального правопорушення або в діях особи немає складу кримінального правопорушення, то за таких обставин кримінальне провадження не може бути розпочато. А якщо через помилку чи з інших причин таке провадження було розпочато, то воно негайно має бути припинено і з позиції вимог правопорядку, і з огляду дотримання інтересів всіх учасників правовідносин».

Тобто, для повідомлення особи про підозру має бути склад кримінального правопорушення та достовірні, належні, допустимі, а в сукупності достатні докази для повідомлення особи про підозру.

У КПК України немає конкретного переліку підстав для скасування повідомлення про підозру. Однак, з аналізу положень статей 276 - 278 КПК України можна виділити три види підстав для скасування повідомлення про підозру: 1. неналежний суб`єкт складення та вручення повідомлення про підозру; 2. порушення процесуального порядку вручення повідомлення про підозру; 3. необґрунтованість підозри.

Слідчим суддею встановлено, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001956 від 19.10.2023, в якому 19.12.2023 ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 209 КК України.

У зазначеному кримінальному провадженні ОСОБА_7 підозрюється в тому, що в результаті заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою (шахрайство) в особливо великих розмірах, керуючись злочинною метою, внаслідок вчинення суспільно небезпечного діяння, умисно, з корисливих мотивів легалізував кошти шляхом придбання в 2022 році на території України об`єкту нерухомого майна.

Слідчим суддею з матеріалів скарги також встановлено, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001100 від 08.11.2022, в якому ОСОБА_7 28.06.2023 було повідомлено про підозру за ч. 4 ст. 190 КК України.

Таким чином, за змістом повідомлення про підозру вбачається, що вчинення злочину передбаченого ч. 3 ст. 209 КК України у вигляді легалізації (відмивання) коштів, здобутих злочинним шляхом обґрунтовується вчиненням підозрюваним предикатного злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України - заволодіння чужим майном шляхом обману та зловживання довірою (шахрайство) в особливо великих розмірах, повідомлення про підозру в якому ОСОБА_7 вручено раніше.

Відповідно до ч. 1 ст. 209 КК України, легалізацією (відмиванням) майна, одержаного злочинним шляхом є набуття, володіння, використання, розпорядження майном, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом, у тому числі здійснення фінансової операції, вчинення правочину з таким майном, або переміщення, зміна форми (перетворення) такого майна, або вчинення дій, спрямованих на приховування, маскування походження такого майна або володіння ним, права на таке майно, джерела його походження, місцезнаходження, якщо ці діяння вчинені особою, яка знала або повинна була знати, що таке майно прямо чи опосередковано, повністю чи частково одержано злочинним шляхом.

Згідно з п. 23 ч. 1 ст. Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», доходи, одержані злочинним шляхом, - будь-які активи, одержані прямо чи опосередковано внаслідок вчинення злочину, зокрема валютні цінності, рухоме та нерухоме майно, майнові та немайнові права, незалежно від їх вартості.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», активи - кошти, у тому числі електронні гроші, інше майно, майнові та немайнові права.

Таким чином, доходами, які одержані злочинним шляхом є активи, одержані прямо чи опосередковано внаслідок вчинення злочину. Тобто підставою для притягнення особи до кримінальної відповідальності за легалізацію (відмивання) майна, одержаного злочинним шляхом може бути така фактична обставина, як вчинення особою злочину, внаслідок якого вона отримала це майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Згідно з ч. 1 ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Відповідно до ч. 4 ст. 17 КПК України, поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Визначення змісту поняття «підозра» обумовлює необхідність врахування практики Європейського суду з прав людини з питань застосування кримінального процесуального законодавства (ч.5 ст.9 КПК України).

За визначенням Європейського суду з прав людини «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йде мова у статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин». Так, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Презумпція невинуватості, закріплена в §2 статті 6, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається у §1 статті 6 Конвенції (Allenet de Ribemont v. France, §35). Цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій би відображалася думка про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буда доведена відповідно до закону (Minelli v. Switzerland). ЄСПЛ чітко дотримується тієї позиції, що презумпція невинуватості порушується у випадку, коли судове рішення або твердження посадової особи стосовно обвинуваченого відображає думку про те, що вона є винуватою, тоді як її вина не була попередньо доведена відповідно до закону. Вагоме розрізнення має проводитись між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину і відвертим визнанням того, що особа його вчинила. ЄСПЛ неодноразово наголошував на важливості вибору слів у твердженнях посадових осіб про обвинуваченого (Bohmer v. Germany, §§54, 56; Nestak v. Slovakia, §§88-89)...». Крім того, аналогічне трактування поняття презумпції невинуватості міститься в Рішенні Європейського суду з прав людини від 10.12.2009 (остаточне 10.03.2010) в справі «Шагін проти України»: «…Суд повторює, що принцип презумпції невинуватості, закріплений у пункті 2 статті 6 Конвенції, є одним з аспектів права на справедливий судовий розгляд кримінальної справи, гарантованого пунктом 1 статті 6 (див. рішення у справі «Альне де Рібемон проти Франції» (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 35, серія A, N 308). Цей принцип не лише забороняє передчасне висловлення думки самим судом про те, що особа, «яку обвинувачено у вчиненні злочину», є винною, тоді як це ще не доведено відповідно до закону, … стосовно проваджень, що тривають, у кримінальних справах і які … визначають наперед оцінку фактів компетентним судовим органом. Таким чином, слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють.., або ж обвинувачують у вчиненні злочину, … та чітку заяву, зроблену з відсутності остаточного вироку про те, що особа вчинила злочин «Ісмоїлов та інші проти Росії», N 2947/06, п. 166, від 24 квітня 2008 року)».

При цьому, слід зазначити, що за рекомендаціями Комітету експертів Ради Європи з оцінки заходів протидії відмиванню коштів та фінансуванню тероризму відбулася трансформація ст. 209 КК України внаслідок прийняття Парламентом нової редакції Закону України № 361-ІХ «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (далі по тексту - «Закон 361»), який набрав чинності 28 квітня 2020 року. З 28.04.2020 була змінена фабула ст. 209 КК України на наступну: «Набуття, володіння, використання, розпорядження майном, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом, у тому числі здійснення фінансової операції, вчинення правочину з таким майном, або переміщення, зміна форми (перетворення) такого майна, або вчинення дій, спрямованих на приховування, маскування походження такого майна або володіння ним, права на таке майно, джерела його походження, місцезнаходження, якщо ці діяння вчинені особою, яка знала або повинна була знати, що таке майно прямо чи опосередковано, повністю чи частково одержано злочинним шляхом».

Внесені зміни дозволили з 28.04.2020 врегулювати спірні питання повідомлення про підозру особі за ст. 209 КК України одночасно з повідомленням про підозру за іншим злочином, в якому майно було здобуто злочинним шляхом, або якщо іншу особу повідомлено про підозру за злочин, у якому майно здобуто злочинним шляхом, та наявні докази, що у даному випадку злочинні діяння вчинені особою, яка знала або повинна була знати, що таке майно прямо чи опосередковано, повністю чи частково одержано злочинним шляхом (без наявності попереднього обвинувального вироку суду за предикатний злочин).

З матеріалів вбачається, що відносно ОСОБА_7 не ухвалено обвинувальний вирок за ч. 4 ст. 190 КК України. Слідчим суддею також не встановлено доказів, що підтверджують факт наявності такого вироку відносно ОСОБА_7 .

Разом з тим, слідчим суддею встановлено, що із кримінального провадження №0001100 від 08.11.2022 за ч. 4 ст. 190 КК України було виділено матеріали в окреме провадження №0001956 від 19.10.2023.

При цьому, у кримінальному провадженні №0001100 від 08.11.2022 ОСОБА_7 28.06.2023 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Проте, відповідно до ч. 1 ст. 219 КПК України, строк досудового розслідування обчислюється з моменту повідомлення особі про підозру до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності, клопотанням про закриття кримінального провадження або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 219 КПК України, з дня повідомлення особі про підозру досудове розслідування повинно бути закінчене протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.

Таким чином, досудове розслідування у провадженні №0001100 від 08.11.2022 мало бути закінчено до 28.08.2023, тобто протягом двох місяців з дня повідомлення ОСОБА_7 про підозру.

Водночас, згідно із матеріалами кримінального провадження, постановою заступника Генерального прокурора від 19.09.2023 строк досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001100 від 08.11.2022 було продовжено до 3-х місяців.

При цьому, з матеріалів вбачається, що 01.08.2023 було винесено постанову про оголошення розшуку ОСОБА_7 . Після цього, 02.08.2023 винесено постанову про зупинення досудового розслідування.

Слідчий суддя погоджується із твердженням сторони захисту про те, що станом на день зупинення досудового розслідування 02.08.2023, у кримінальному провадженні №0001100 від 08.11.2022 залишалося 26 днів строку досудового розслідування для закінчення досудового розслідування.

23.08.2023 було винесено постанову про відновлення досудового розслідування та 23.08.2023 винесено постанову про зупинення досудового розслідування. В даному випадку слідчий суддя приходить до висновку, що день 23.08.2023 включається в строк досудового розслідування, оскільки в цей день було винесено два процесуальних рішення, у зв`язку із чим, станом на 23.08.2023 у кримінальному провадженні залишилося 25 днів строку досудового розслідування.

29.08.2023 було винесено постанову про відновлення досудового розслідування. Отже, строк досудового розслідування в даному випадку закінчувався 23.09.2023

З наданих слідчому судді матеріалів вбачається, що 18.10.2023 ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва у справі № 757/46520/23-к відмовлено у задоволенні клопотання слідчого про продовження строку досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001100 від 08.11.2022.

06.12.2023 ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва у справі №757/43433/23-к скасовано постанову прокурора від 23.08.2023 про зупинення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001100 від 08.11.2022.

13.12.2023 ухвалою Київського апеляційного суду відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою прокурора на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 06.12.2023 у справі № 757/43433/23-к.

Відповідно до абзацу 2 ч. 5 ст. 219 КПК, строк із дня винесення постанови про зупинення кримінального провадження до дня її скасування слідчим суддею включається у строки, передбачені цією статтею.

Таким чином, слідчий суддя погоджується із твердженням сторони захисту про те, що строк, який пройшов з дня винесення постанови про зупинення досудового розслідування 23.08.2023, внаслідок скасування такої постанови, включається в строк досудового розслідування, з чого можна зробити висновок що строк досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001100 від 08.11.2022, у розумінні ст. 219 КПК України, закінчився 17.09.2023.

Водночас, як вбачається із матеріалів скарги, 19.10.2023 постановою прокурора з кримінального провадження №0001100 від 08.11.2022 були виділені матеріали за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 209 КК, на виконання якої було розпочато кримінальне провадження №0001956 від 19.10.2023.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КПК України, процесуальні дії мають виконуватися у встановлені цим Кодексом строки. Строк не вважається пропущеним, якщо скаргу або інший документ здано до закінчення строку на пошту або передано особі, уповноваженій їх прийняти, а для осіб, які тримаються під вартою або перебувають у лікувально-профілактичному закладі охорони здоров`я чи закладі з надання психіатричної допомоги, спеціальній навчально-виховній установі, - якщо скаргу або інший документ подано службовій особі відповідної установи до закінчення строку.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах, повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КПК України, зміст засади законності кримінального провадження передбачає, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Законність, у т.ч., включає і додержання вимог законодавства щодо процесуальних строків.

Таким чином, кримінальне процесуальне рішення вважатиметься законним, якщо його ухвалили у визначений законом час компетентні суб`єкти, уповноважені на це кримінальним процесуальним законом, виражене у встановленій законом для такого різновиду кримінального процесуального рішення документальній формі з додержанням вимог щодо структури його змісту та реквізитів, а також, коли особою, яка приймає рішення, були дотримані умови, за наявності яких може бути прийняте таке кримінальне процесуальне рішення, в тому числі, додержано процедуру його ухвалення (послідовне вчинення ряду процесуальних дій, що передують ухваленню рішення, якщо це передбачено в КПК України).

У цьому аспекті необхідно наголосити на тому, що темпоральна характеристика законності кримінальних процесуальних рішень передбачає, що таке рішення має бути прийняте у межах строків, передбачених законом для прийняття такого рішення. Тож прийняття будь-якого рішення у кримінальному провадженні поза межами строків, передбачених КПК України (в т.ч. строків для прийняття такого рішення) свідчить про порушення вимоги законності. А отже, таке рішення не може мати жодних процесуальних наслідків.

Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд, наголошуючи на тому, що процесуальні строки поділяються на строки реалізації права та строки виконання обов`язку. При цьому, закінчення строків реалізації права призводить до втрати можливості з боку носія цього права ним скористатися (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.04.2020 у справі №263/15845/2019, постанова Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 734/1656/19).

Слідчий суддя вважає, що у подібній ситуації можна за аналогією звернутися до доктрини «плодів отруєного дерева» (fruit of the poisonous tree), сформульованої Європейським судом з прав людини у справах «Гефген проти Німеччини», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» «Балицький проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України» та ін. та застосовуваної Верховним Судом. Відповідно до цієї доктрини, якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж, тож надається оцінка допустимості всього ланцюжка доказів, що базуються один за іншим, а не кожного окремого доказу автономно.

Хоча у цій справі йдеться не про докази, а про рух провадження, але тут ланцюжок (послідовність) процесуальних рішень і дій має ще більш виражене значення, ніж стосовно доказів. Адже із закінченням строків досудового розслідування в кримінальному провадженні будь-яка процесуальна діяльність у ньому припиняється; подальший його рух не здійснюється; жодні слідчі (розшукові) та інші процесуальні дії не провадяться. Відповідно, вчинення таких дій чи прийняття рішень у такому кримінальному провадженні буде, з одного боку, незаконним, а з іншого - недійсним, адже самого провадження, яке дозволяло провадити відповідну процесуальну діяльність, більше не існує.

У даному випадку слідчий суддя погоджується із твердженням сторони захисту про те, що будь-які процесуальні рішення, прийняті слідчим та/або прокурором після 17.09.2023, зокрема й постанова заступника Генерального прокурора про виділення матеріалів досудового розслідування в окреме провадження від 19.10.2023, не несуть правових наслідків для учасників кримінального провадження і не може братися до уваги, що узгоджується з доктриною заборони використання «плодів отруйного дерева», яку застосовує у своїх рішеннях Велика Палата Верховного Суду.

Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку, що такі дії, як виділення матеріалів досудового розслідування в окреме провадження, початок досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001956 від 19.10.2023, та вчинення в ньому слідчих та процесуальних дій, зокрема письмового повідомлення ОСОБА_7 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 209 КК України не повинні нести правових наслідків для учасників кримінального провадження.

Крім того, відповідно до ч. 3, 4 ст. 217 КПК України, у разі необхідності матеріали досудового розслідування щодо одного або кількох кримінальних правопорушень можуть бути виділені в окреме провадження, якщо одна особа підозрюється у вчиненні кількох кримінальних правопорушень або дві чи більше особи підозрюються у вчиненні одного чи більше кримінальних правопорушень. Матеріали досудового розслідування не можуть бути виділені в окреме провадження, якщо це може негативно вплинути на повноту досудового розслідування та судового розгляду.

Як було встановлено судом та зазначено вище, притягнення підозрюваного до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 209 КК України, обумовлено у повідомленні про підозру твердженням про вчинення підозрюваним предикатного злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КПК України. Як було зазначено вище судом, зміни внесені до статті 209 КК України, вчинені з метою можливості одночасного повідомлення про підозру особі за предикатний злочин та за злочин, передбачений статтею 209 КК України без необхідності попереднього засудження особи за предикатний злочин.

Таким чином, суд доходить висновку, що саме по собі виділення матеріалів досудового розслідування щодо злочину, передбаченого ч. 3 ст. 209 КК України, з матеріалів досудового розслідування за предикатним злочином (ч. 4 ст. 190 КК України), у якому особі вже повідомлено про підозру не відповідало меті досудового розслідування, негативно впливає на повноту досудового розслідування саме за злочином, передбаченим ч. 3 ст. 209 КК України, який повинен розслідуватись одночасно та у взаємозв`язку з обставинами саме предикатного злочину, а з урахуванням встановленої вище судом обставини щодо спливу строку досудового розслідування за предикатним злочином, передбаченим ч. 4 ст. 190 КК України ще до моменту виділення матеріалів кримінального провадження за злочином, передбаченим ч. 3 ст. 209 КК України, суд доходить висновку про необґрунтованість підозри за ч. 3 ст. 209 КК України, внаслідок спливу строку досудового розслідування в кримінальному провадженні №0001100 від 08.11.2022, виключно в якому може бути встановлена обставина щодо набуття ОСОБА_7 майна злочинним шляхом.

Дотримання встановленої правової процедури повідомлення про підозру означає, що дії процесуальних суб`єктів мають відповідати вимогам закону, забезпечувати відповідність стандартам захисту прав людини, єдність змісту та форми кримінального провадження, налагоджену взаємодію верховенства права і законності, що в результаті врівноважує приватні і публічні (суспільні) інтереси заради досягнення цих завдань.

Згідно положень глави 24 КПК України, оцінювати докази з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, належить виключно до компетенції суду під час судового розгляду.

Для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, доведення чи не доведення винуватості особи, з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду при постановленні вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Отже, на початковій стадії розслідування, суд, оцінюючи обґрунтованість підозри, не повинен пред`являти до наданих доказів таких же високих вимог, як при формулюванні остаточного обвинувачення при направлені справи до суду, а тому, за об`єктивним переконанням слідчий суддя приходить до висновку, що доводи сторони обвинувачення, які б пов`язували ОСОБА_7 з інкримінованим йому кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 4 ст. 190 КК України, а також щодо необхідності перевірки обставин та їх оцінки в сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні стосовно здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеності його вини у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, є безпідставними та передчасними

З огляду на вищевикладене, слідчий суддя знаходить слушними доводи сторони захисту щодо необґрунтованості пред`явленої ОСОБА_7 підозри.

Поряд з цим, не підлягають задоволенню вимоги захисника щодо зобов`язання внесення відомостей про скасування повідомлення про підозру до Єдиного реєстру досудових розслідувань, оскільки кримінально процесуальним законом не визначено механізм реалізації таких дій.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 303, 306, 307 КПК України, слідчий суддя,

П О С Т А Н О В И В :

Скаргу адвоката ОСОБА_4 , в інтересах ОСОБА_7 , на повідомлення про підозру у кримінальному провадженні №0001956 від 19.10.2023 - задовольнити частково.

Скасувати повідомлення про підозру від 19.12.2023 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 209 КК України, у кримінальному провадженні №0001956 від 19.10.2023.

В іншій частині скарги - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_8