Справа № 752/6615/13-к Суддя в І-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/170/2024 Суддя в 2-й інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

10 квітня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

суддів: ОСОБА_2 (головуюча), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар: ОСОБА_5

за участю:

прокурора - ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 0002409 від 18.02.2013 за апеляційною скаргою прокурора Голосіївської окружної прокуратури м. Києва на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 19 червня 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 19 червня 2023 року,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лисовичі Київської області, громадянина України, з освітою середньою, не одруженого, не працюючого, зі слів проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , визнано таким, що не має судимості в силу ст. 89 КК України,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 187 КК України та виправдано, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що він 18.02.2013 року, приблизно о 02 годині перебував біля будинку АДРЕСА_2 . З метою вчинення розбійного нападу ОСОБА_7 у невстановлені досудовим розслідуванням час та місці, вступив у злочинну змову з невстановленою досудовим розслідуванням особою, попередньо розподіливши між собою ролі та обов`язки, щодо безпосередньої участі кожного у злочинній діяльності, згідно яких кожен із співучасників виконував завчасно сплановану роль. Так, ОСОБА_7 повинен був привернути увагу ОСОБА_8 , який проходив поряд, а після цього невстановлена досудовим розслідуванням особа повинна була нанести удар рукою в обличчя ОСОБА_8 , а ОСОБА_7 в цей час повинен був нанести удар ножем, який мав при собі, у ногу останньому з метою подолання у останнього волі до опору та заволодіти його майном. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, цього ж дня в невстановлений досудовим розслідуванням час, ОСОБА_7 побачив раніше незнайомого ОСОБА_8 , який проходив поряд з ним та звернувся до нього. Після цього невстановлена досудовим розслідуванням особа нанесла ОСОБА_8 удар рукою в область голови, внаслідок чого останній втратив рівновагу та впав на землю. Далі ОСОБА_7 , діставши з кишені розкладний ніж, наніс ним ОСОБА_8 кілька ударів у ногу та в руку, спричинивши таким чином останньому легкі тілесні ушкодження, які призвели до короткочасного розладу здоров`я та подолавши таким чином його волю до опору. Після цього, ОСОБА_7 та невстановлена досудовим розслідуванням особа, погрожуючи подальшим застосуванням ножа, діючи умисно, зухвало, з корисливих мотивів, відкрито заволоділи майном ОСОБА_8 , на загальну суму 460 грн. 00 коп., чим завдали потерпілому матеріальних збитків у вказаному розмірі.

Органом досудового розслідування зазначені дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 2 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння майном особи, яка зазнала нападу, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному із насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи (розбій).

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 19 червня 2023 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 187 КК України, та виправдано, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

В обґрунтування мотивів прийнятого рішення, місцевий суд зазначив, що аналіз наданих стороною обвинувачення доказів, свідчить про відсутність достатніх та переконливих, поза розумним сумнівом доказів винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України. Інших, достатніх та переконливих доказів, які би підтверджували винність обвинуваченого, долучені матеріали не містять, а додаткових прокурором не надано.

В апеляційній скарзі прокурор указав на незаконність вироку у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушення вимог кримінального процесуального закону. В обґрунтування доводів поданої апеляційної скарги вказав, що місцевим судом було обмежено прокурора у наданні доказів, а саме виклику свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_8 , показання яких, надані під час досудового розслідування, на переконання апелянта, логічно та послідовно узгоджувались з матеріалами кримінального провадження, а також підтверджували вину ОСОБА_7 у пред`явленому обвинувачені. При цьому, апелянтом зазначено про те, що прокурором вживались заходи спрямовані на встановлення місцезнаходження зазначених свідків та потерпілого, однак судовий розгляд кримінального провадження тривав лише 8 місяців. Крім того, судом також було відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про привід свідків. Наведені обставини, на думку прокурора, свідчать про передчасність висновків місцевого суду про те, що стороною обвинувачення з моменту повторного направлення обвинувального акта до суду не було забезпечено присутності свідків обвинувачення в судовому засіданні для їх допиту. Поряд з цим, апелянт висловив незгоду з твердженням місцевого суду про те, що протокол впізнання за участю потерпілого ОСОБА_8 є незрозумілим, внаслідок відсутності частини тексту, оскільки дана обставина, на думку апелянта, є технічною помилкою, яку можливо було б усунути шляхом допиту потерпілого в суді, однак стороні обвинувачення не було надано можливості забезпечити участь потерпілого під час судових засідань для допиту. Між тим, прокурором звернуту увагу про те, що потерпілий ОСОБА_8 не був належним чином повідомлений як судом першої інстанції під час розгляду даного кримінального провадження та ухвалення вироку від 15.11.2013, так і під час нового розгляду даного кримінального провадження. Натомість прокурором вчинялись дії на встановлення місцезнаходження потерпілого ОСОБА_8 , а саме були направлені запити до Центру міжрегіонального управління Міністерства юстиції, до прикордонної служби, надавались доручення до Голосіївського управління поліції та заявлялось клопотання про винесення ухвали в порядку ст. 331 КПК України, в задоволені якої місцевим судом безпідставно було відмовлено. Крім цього, прокурором зазначено про те, що показання обвинуваченого про невизнання ним своєї вини необхідно розцінювати критично, а саме як намагання уникнути кримінальної відповідальності, оскільки його вина у вчиненні поставленого йому у вину кримінальному правопорушенні повністю підтверджується сукупністю доказів досліджених у судовому засіданні. За наведених обставин просив вирок скасувати та повернути кримінальне провадження на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення прокурора, який вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити; пояснення обвинуваченого, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, просив залишити вирок суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Водночас згідно зі ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Доказ визнається допустимим, як це визначено у ст. 86 КПК України, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

В силу ч. 3 ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи, не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умови усунення всіх суперечностей, що мають місце та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.

Положеннями ст. 373 КПК України визначені умови ухвалення обвинувального вироку, якими є: неможливість обґрунтування вироку припущеннями та доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення (ч. 3 ст. 373 КПК). При недотриманні цих умов наслідком чого є: не доведення вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується особа; не доведення того, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, а також не доведення того, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення (ч. 1 ст. 373 КПК) судом ухвалюється виправдувальний вирок.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку про те, що у ході судового розгляду вказані вище вимоги закону судом першої інстанції були дотримані у повному обсязі. Судом досліджені усі докази, що були надані сторонами кримінального провадження, ці докази були проаналізовані та оцінені відповідно до вимог ст. 94 КПК України, за результатами чого суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про не доведення того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 187 КК України вчинене обвинуваченим ОСОБА_7 .

Так, відповідно до вимог п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23, статей 91, 94 КПК України суд надає оцінку доказам на предмет їх належності, допустимості, достовірності та достатності для підтвердження обвинувачення лише на підставі їх безпосереднього дослідження.

Доводи прокурора про обмеження місцевим судом у можливості наданні доказів, а саме виклику свідків та потерпілого, показання яких узгоджувалися з матеріалами кримінального провадження та підтверджували вину обвинуваченого, є безпідставними.

Так, хоча суд дійсно повинен створити необхідні умови для реалізації сторонами їх прав і обов`язків, це не означає, що саме на суд покладено безумовний обов`язок забезпечити участь потерпілого та/або свідків, показання яких є ключовими доказами обвинувачення, оскільки доказування вини особи, а отже надання відповідних доказів суду за законом є обов`язком сторони обвинувачення.

Під час судового розгляду вказаного кримінального провадження, суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, у тому числі шляхом неодноразового відкладення розгляду справи для забезпечення прокурором явки як потерпілого, так і свідків, однак сторона обвинувачення, на яку відповідно до положень ч. 1 ст. 92 КПК України покладено обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, явку потерпілого та заявлених ними свідків в судові засідання не забезпечила.

Натомість суд першої інстанції вжив усіх можливих та необхідних заходів для повідомлення потерпілого і забезпечення його явки до суду, а також надав стороні обвинувачення можливість забезпечити явку свідків до суду, однак через їх неодноразову неявку та не доставлення до суду, місцевий суд був позбавлений можливості провести їх допит для встановлення обставин події та причетності обвинуваченого до інкримінованого йому кримінального правопорушення, тому суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі наданих сторонами доказів, які він мав можливість безпосередньо дослідити в судовому засіданні. Колегія суддів звертає увагу, що прокурором не було забезпечено участь потерпілого та свідків і в суді апеляційної інстанції.

Відповідно доводи прокурора про те, що протокол впізнання за участю потерпілого ОСОБА_8 , де відсутня частина тексту, можливо було б усунути шляхом допиту потерпілого в суді, також не заслуговують на увагу, оскільки явку потерпілого ні в суд першої інстанції, ні в суд апеляційної інстанції забезпечено не було, а отже усунути вказані недоліки в ході судового розгляду не вдалося, внаслідок чого протокол пред`явлення особи для впізнання з участю потерпілого ОСОБА_8 не можна визнати таким доказом, який беззаперечно доводить винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 187 КК України.

Також, на думку колегії суддів, є обґрунтованими висновки суду першої інстанції про недопустимість протоколу огляду місця події від 18.02.2013 року, проведеного в період часу з 18.35 по 19.00 год. в службовому кабінеті Голосіївського РУП, відповідно до якого, у ОСОБА_7 , з сумки та одягу було вилучено ножиці, предмет схожий на ніж та дві викрутки.

Суд правильно вказав, що по суті, зважаючи на місце огляду, а саме Голосіївське УП, відносно ОСОБА_7 мало місце затримання та обшук, про що зазначено в самому протоколі при зазначені його статусу, однак процесуальні документи з цього приводу не складалися, даних про роз`яснення йому прав як підозрюваному, в тому числі на участь захисника, в розпорядження суду не було надано, що, зважаючи на вимоги ст. 87 КПК України, свідчить про порушення прав та свобод людини, в тому числі права на захист.

Крім того, наявні в матеріалах висновки експертів також не доводять вину обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

Так, висновком експерта № 88 від 06.03.2013 року встановлено, що наданий на дослідження ніж, вилучений 18.02.2013 року в ході огляду місця події, проведеного за адресою: АДРЕСА_3 , холодною зброєю не являється, а відноситься до ножів господарсько-побутового призначення, а саме кухонних ножів.

Як вбачається з висновку експерта № 686 від 05.03.2013 року, характер та морфологічні властивості виявлених ушкоджень свідчать про те, що вони утворилися від дії травмуючого предмету (предметів), якому (яким) притаманні колюче-ріжучі властивості, а за давністю можуть відповідати терміну, вказаному в постанові, тобто 18.02.2013 року та як у сукупності, так і кожна окремо відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (за критерієм тривалості розладу здоров`я).

Однак доказів того, що зазначені у висновку експерта № 686 від 05.03.2013 року легкі тілесні ушкодження були спричинені саме вилученим в ОСОБА_7 кухонним ножем, як і доказів того, що легкі тілесні ушкодження були спричинені саме ОСОБА_7 матеріали кримінального провадження не містять. З огляду на характер спричинених потерпілому ОСОБА_8 ушкоджень, як на ножі, так і на руках обвинуваченого мали б залишитися сліди крові та інші біологічні сліди, однак матеріали кримінального провадження таких відомостей не містять, що ставить під сумнів чи дійсно ОСОБА_7 спричинив пошкодження ОСОБА_8 .

З огляду на викладене, доводи прокурора про неправильну оцінку судом доказів сторони обвинувачення, зроблену судом, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.

Досліджені судом докази не підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, яке йому інкриміновано.

Тому висновок суду першої інстанції про те, що стороною обвинувачення не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, є правильним та обґрунтованим.

Перевіривши встановлені судом першої інстанції обставини кримінального провадження та висновки суду першої інстанції, колегія суддів вважає їх слушними і підстав для скасування вироку суду, як про те просить в апеляційній скарзі прокурор, не вбачає.

При перевірці кримінального провадження, істотних порушень кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування чи зміни вироку, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи викладене, вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 19 червня 2023 року щодо ОСОБА_7 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора Голосіївської окружної прокуратури м. Києва залишити без задоволення.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 19 червня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвалу може бути оскаржено у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той же строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4