Справа № 308/1774/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.05.2024 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_4 ,

учасників судового процесу: обвинувачений ОСОБА_5 , захисник ОСОБА_6 , прокурор ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження у кримінальному провадженні №11-кп/4806/224/24 за апеляційними скаргами захисників-адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 квітня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 квітня 2024 року клопотання прокурора Закарпатської спеціалізованої прокуратури ОСОБА_7 про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задоволено.

Продовжено строк тримання обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під вартою без визначення розміру застави на період судового розгляду справи, але не більше ніж на 60 днів до 01 червня 2024 року включно.

З матеріалів клопотання вбачається, що у провадженні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області знаходиться кримінальне провадження, відомості про яке 23.06.2023 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000269 по обвинуваченню ОСОБА_10 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 127, ч. 2 ст. 146 КК України, а також ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України.

Прокурор подав до суду клопотання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, який був продовжений відносно обвинуваченого ОСОБА_5 ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.02.2024 до 10.04.2024 включно.

Клопотання мотивовано наявністю ризиків, передбачених п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшились та продовжують існувати, тому застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченим ОСОБА_5 .

Задовольняючи клопотання прокурора й продовжуючи дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції вказав на те, щочасу обрання відносно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, обставини у кримінальному провадженні не змінилися, ризики, передбачені ст. 177 КПК України не зменшилися, не відпали, обрання більш м`якого запобіжного заходу не зможе запобігти вказаним у клопотанні ризикам. Крім того, судом взято до уваги і те, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив, у тому числі, особливо тяжкий злочин, (ч. 3 ст. 127 КК), санкція якого передбачає основне покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років. Одночасно, враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив одне із інкримінованих йому кримінальних правопорушень із застосуванням насильства до потерпілого, тому суд не визначив розмір застави.

В апеляційній скарзі захисника-адвоката ОСОБА_8 порушено питання про скасування ухвали суду від 04.04.2024. В обґрунтування своїх доводів адвокат ОСОБА_8 вказує на незаконність ухвали суду, оскільки викладені у ній висновки є такими, що не відповідають фактичним обставинам. Вказує на те, що статус ОСОБА_5 , як діючого військовослужбовця, виключає можливість його тримання в умовах ДУ «Закарпатська УВП № 9» і цей факт судом проігноровано. Сторона захисту наголошує, що чинним законодавством не передбачено інших умов тримання під вартою для військовослужбовців ніж в умовах гауптвахти Військової служби правопорядку у ЗС України. Крім того, сторона захисту зазначає, що потерпілий ОСОБА_12 під час судових розглядів клопотань прокурора про продовження ОСОБА_5 строку тримання під вартою систематично здійснює тиск на суд. Заява потерпілого від 26.06.2023 щодо здійснення ОСОБА_5 на нього тиску під час перебування в лікарні має поза процесуальне походження та недобросовісність дій прокурора під час її використання, оскільки жодних даних про окрему реєстрацію кримінального провадження за відповідною заявою прокурора суду надано не було. Також вважає, що процесуальна необхідність у продовжені строку тримання під вартою ОСОБА_5 з огляду на строк тримання під вартою та стадію кримінального провадження суттєво зменшилася та потребує обґрунтування додатковими матеріалами. Зауважує, що обґрунтування необхідності продовження строку тримання під вартою вдруге поспіль фактично здійснюється однаковими матеріалами кримінального провадження. звертає увагу на те, що ОСОБА_5 утримується під вартою з 27.07.2023 досить тривалий час, а саме протягом 9 місяців. Також захисником вказується на відсутність існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки у ОСОБА_5 відсутня мета й мотиви для вчинення неправомірних дій, спрямованих на ухилення від органу досудового розслідування, а також перешкоджання досудовому розслідуванню в будь-який спосіб. Окрім того, задовольняючи клопотання прокурора про продовження ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу, судом не враховано ряд відомостей, що характеризують особу підозрюваного, зокрема: вік, стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, наявність утриманців, постійного місця роботи, репутацію обвинуваченого, майновий стан, відсутність судимості. ОСОБА_5 має родину, яка повністю залежить від його матеріального стану. До того ж на його утриманні четверо неповнолітніх дітей, непрацююча дружина та хвора матір, яка, окрім пенсії, не має інших джерел для існування, а брат ОСОБА_5 перебуває на службі в ЗСУ та позбавлений можливості забезпечити матеріально свою матір. Тому на думку захисника, судом не було належно оцінено можливість застосувати щодо ОСОБА_5 більш м`який запобіжний захід у зв`язку з наведеними обставинами. Просить суд скасувати оскаржувану ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_9 вважає оскаржувану ухвалу суду необґрунтованою та незаконною, такою, що підлягає скасуванню. зазначає, що необхідності вкотре у продовженні дії застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не має, оскільки попередні ризики, передбачені ст.177 КПК України про які прокурор зазначав під час обрання та неодноразового продовження запобіжного заходу відсутні, досудове розслідування по даному кримінальному провадженню є завершеним та обвинувальний акт скеровано до суду, про існування нових ризиків, прокурор у своєму клопотанні не зазначає, крім того такий запобіжний захід є занадто суворим та до обвинуваченого ОСОБА_5 слід було застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, особистого зобов`язання або особистої поруки, який здатен забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого. Зазначає про неконкретність пред`явленого обвинувачення, оскільки з обвинувального акту не вбачається та не встановлено, які саме тілесні ушкодження потерпілому були заподіяні, їх характер та локалізація, у зв`язку з чим неможливо стверджувати про заподіяння потерпілому сильного фізичного болю та моральних страждань. Орган досудового розслідування не встановив, які саме тілесні ушкодження міг спричинити ОСОБА_5 потерпілому ОСОБА_12 та, що його дії перебували у причинно-наслідковому зв`язку з отриманням тілесних ушкоджень, що були виявлені у потерпілого, а також відсутні докази, які б підтверджували факт спричинення тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_5 відносно потерпілого, крім показань останнього. Крім того, заява потерпілого від 26.06.2023 щодо здійснення ОСОБА_5 на нього тиску під час перебування в лікарні має поза процесуальне походження та недобросовісність дій прокурора під час її використання, оскільки жодних даних про окрему реєстрацію кримінального провадження за відповідною заявою прокурора суду надано не було. ОСОБА_5 хворіє, має значні проблеми зі здоров`ям та потребує кваліфікованого лікування. Сторона захисту переконана, що в умовах попереднього ув`язнення ОСОБА_5 не буде забезпечено належні умови медичного догляду та реабілітації, яких він потребує. Окрім того, задовольняючи клопотання прокурора про продовження ОСОБА_5 строку дії запобіжного заходу, судом не враховано ряду відомостей, що характеризують особу підозрюваного, зокрема: вік, стан здоров`я підозрюваного, міцність соціальних зв`язків, наявність утриманців, в томі числі неповнолітніх та похилого віку, постійного місця роботи, репутацію підозрюваного, майновий стан, відсутність судимості. Крім того, зазначає, що у період воєнного стану в Україні та протягом двох років після його припинення чи скасування, взяті під варту військовослужбовці можуть триматися в окремих ізольованих приміщеннях казарменого типу Військової служби правопорядку у ЗС України. Таким чином, прокурором, в порушення чинного законодавства України та законних прав обвинуваченого ОСОБА_5 під час застосування до військовослужбовця запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не здійснено нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, визначених для заарештованих військовослужбовці, які повинні утримуватись на гауптвахті та отримувати належне медичне лікування. Також сторона захисту вважає, що на даний час, оскільки вже досудове розслідування завершене та розпочато судовий розгляд, не має потреби у застосуванні саме такого виду запобіжного заходу, як тримання під вартою. Просить суд, оскаржувану ухвалу суду скасувати та винести нову ухвалу, якою обрати обвинуваченому ОСОБА_5 більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, у вигляді домашнього арешту, особистого зобов`язання або особистої поруки.

Заслухавши доповідь судді-доповідача про суть ухвали, повідомлення про те, ким і в якому обсязі вона оскаржена, пояснення обвинуваченого ОСОБА_5 , його захисника адвоката ОСОБА_6 , які підтримали апеляційні скарги захисників адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ; прокурора ОСОБА_7 , який заперечив проти задоволення апеляційних скарг та судове рішення вважає законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 331 КПК України, вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що затримання та тримання особи під вартою мають бути законними, з точки зору як матеріального, так і процесуального права. Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) констатував, що Конвенція, по суті, відсилає до національного законодавства і встановлює обов`язок забезпечувати дотримання матеріально-правових та процесуальних норм такого законодавства, водночас вимагаючи також, щоб будь-яке позбавлення свободи відповідало меті статті 5 Європейської Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), яка полягає в захисті людини від свавілля. Підставами для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є: а)наявність обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення; б) наявність конкретних фактичних та правових підстав.

За змістом конституційних норм та положень кримінального процесуального законодавства тягар доведеності обґрунтованості тверджень клопотань про необхідність взяття особи під варту, про продовження строків тримання особи під вартою покладений на органи досудового слідства, - ініціаторів клопотань і, зокрема, прокурора. При цьому необхідно враховувати, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом, у зв`язку із чим він обирається чи продовжується лише за наявності підстав вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть не забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 2 ст. 194 КПК України, і його належної поведінки.

Відповідно до ст. 194 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно в разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, передбаченим ст. 177, 178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги кримінального процесуального закону судом першої інстанції при розгляді чергового клопотання прокурора про продовження строку застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою дотримано не в повній мірі.

Як встановлено апеляційним судом, - на даний час на розгляді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області знаходиться кримінальне провадження, відомості про яке 23.06.2023 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000269 по обвинуваченню ОСОБА_10 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 127, ч. 2 ст. 146 КК України, а також ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України.

Подане прокурором до суду першої інстанції чергове клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 мотивовано тяжкістю обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 127, ч. 2 ст. 146 КК України та ризиками, які були враховані при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави і які, на думку прокурора, не зменшились, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не може запобігти таким ризикам.

При цьому, ухвала Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.04.2024 про продовження строку тримання під вартою теж мотивована тяжкістю інкримінованих ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, у тому числі, особливо тяжкого злочину, (ч. 3 ст. 127 КК), санкція якого передбачає основне покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років, та тим, що ризики, передбачені п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, на момент розгляду клопотання не зменшилися, а також потребами судового розгляду даного кримінального провадження.

На переконання колегії суддів такий висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки не узгоджується із вимогами кримінального процесуального законодавства та практикою Європейського суду з прав людини, який неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ходорковський проти Росії» при оцінці позбавлення свободи будь-кого суд не обмежується проголошеними видимими цілями взяття та тримання під вартою, про які йдеться, але також розглядає істинні наміри та цілі, що стоять за ними. Отже, коли єдиною підставою застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є побоювання того, що підозрюваний зникне, до підозрюваного має бути застосовано інший запобіжний захід, якщо він зможе забезпечити достатні гарантії явки в суд (орган досудового розслідування), наприклад, через застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Стаття 199 КПК України прямо вказує, що при розгляді клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою саме прокурор і слідчий мають довести, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. У разі, якщо прокурор, слідчий не доведе, що зазначені вище обставини, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою. Крім того обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів. Така правова позиція, викладена і у рішеннях Європейського суду з прав людини.

Зокрема у п. 80 рішення від 10.02.2011 у справі «Харченко проти України» ЄСПЛ вказував, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.

Після цього прокурори і суди не навели аргументованих підстав для продовження тримання заявника під вартою, лише зазначили, що запобіжний захід було обрано правильно.

Проте згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу лише наявність обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші аргументи для продовження тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані національними судами. Інших підстав національні суди у цій справі не наводять. Крім того, національні владні органи не розглядали можливість застосування інших запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою. Аналогічна позиція ЄСПЛ викладена і у п. 60 рішення у справі «Єлоєв протии України».

Відповідно до ст. 3 Загальної декларації прав людини, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, запобіжний захід у вигляді взяття під варту обирається лише тоді, коли на підставі наявних у справі фактичних даних із певною вірогідністю можна стверджувати, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки підозрюваного, обвинуваченого. Крім того, не допускається застосування найбільш суворого запобіжного заходу лише з мотиву тяжкості вчиненого підозрюваним кримінального правопорушення.

Цих вимог закону судом першої інстанції дотримано не було, оскільки ні в клопотанні прокурора, ні в ухвалі суду не вмотивовано, на підставі яких саме наявних у провадженні фактичних даних можна стверджувати, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинуваченого ОСОБА_5 .

Як вбачається з ухвали, - суд поклав в основу рішення про продовження щодо ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою положення, викладені в КПК України, зокрема, про можливість переховування від суду, незаконного впливу на потерпілого й свідків у кримінальному провадженні, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, без вагомості доказів таким ризикам та не врахував характеризуючі дані про особу обвинуваченого, зокрема, відсутність судимості, наявність міцних соціальних та родинних зв`язків, постійного місця проживання, тощо.

На переконання колегії суддів, наведені у клопотанні прокурором доводи про те, що, перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_5 , з метою ухилення від кримінальної відповідальності, зможе переховуватися від суду, незаконно впливати на учасників кримінального провадження, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, з якими погодився суд першої інстанції, розглядаючи клопотання прокурора, не підтверджені жодним доказом і такі висновки не узгоджуються з фактичною поведінкою обвинуваченого.

Разом з тим, із чергового клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою та доданих до нього матеріалів вбачається, що необхідність продовження обвинуваченому такого запобіжного заходу прокурор обґрунтовує тими ж самими доказами щодо обґрунтованої підозри та наявних ризиків, які раніше вже були враховані судом при обранні обвинуваченому запобіжного заходу та його неодноразовому продовженні з 27.07.2023, а саме протягом 9 місяців.

При цьому, колегія суддів зазначає, що підстави тримання особи під вартою, підстави для продовження строку тримання особи під вартою мають бути чітко вказані у судовому рішенні.

При оцінці обґрунтованості доводів клопотання та висновків викладених в ухвалі суду враховуються положення Європейського суду з прав людини, зазначені у п. 75 рішення від 10.02.2011 Справа «Харченко проти України» про те, що «Суд нагадує, що тривале тримання під вартою без визначення в рішенні відповідних підстав є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленого у п. 1 ст. 5. У п. 79 цього ж Рішення «Суд повторює, що розумність строку тримання особи під вартою не може оцінюватись абстрактно. Вона має оцінюватись у кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин про які йдеться у рішеннях національних судів, рівня переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдане тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважує принцип поваги до свободи особистості«.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду не містить належного обґрунтування необхідності продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою, що прокурором не надані докази у підтвердження обґрунтованості доводів клопотання, хоча відповідно до вказаних вище норм Конституції України, Конвенції та положень кримінального процесуального законодавства тягар доведення обґрунтованості клопотання покладено саме на нього.

Крім того, колегія суддів вважає, що як прокурор у клопотанні, так і суд першої інстанції в ухвалі не вмотивували, перший доводи, а другий висновок про те, що продовження строку тримання ОСОБА_5 під вартою з урахуванням суспільного інтересу та особливостей кримінального провадження переважує принцип поваги до свободи особистості.

Колегія суддів також вважає, що суд першої інстанції на стадії продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою не розглядалось питання про застосування щодо нього інших, більш м`яких запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що статус ОСОБА_5 , як діючого військовослужбовця, виключає можливість його тримання в умовах ДУ «Закарпатська УВП № 9», оскільки у період воєнного стану в Україні та протягом двох років після його припинення чи скасування, взяті під варту військовослужбовці можуть триматися в окремих ізольованих приміщеннях казарменого типу Військової служби правопорядку у ЗС України і цей факт прокурором та судом проігноровано, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Питання умов тримання під вартою військовослужбовців врегульовано Порядком тримання засуджених, взятих під варту, заарештованих та затриманих військовослужбовців, затвердженим наказом Міністерства оборони України № 394 від 03.11.2020, згідно пунктів 1, 2 розділу XI, узяті під варту на підставі ухвали суду військовослужбовці розміщуються саме на гауптвахті військової служби НОМЕР_1 .

З огляду на наведене, захід утримання військовослужбовця відповідно до вищезазначеного Наказу Міноборони, в умовах гауптвахти, може бути застосований як альтернативний спосіб утримання, але даний підзаконний нормативний акт був прийнятий ще до початку повномасштабних воєнних дій на території України і він не узгоджений з вимогами діючого на даний час кримінального процесуального законодавства, а також можливостями утримання військовослужбовців, що перебувають під вартою на гауптвахті відповідними військовими установами.

Разом з тим, статтею 4 Закону України «Про попереднє ув`язнення» передбачено, що установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахти Військової служби правопорядку у Збройних Силах України.

Згідно відповіді ДУ «Закарпатська УВП № 9» вбачається, що ОСОБА_5 утримувався у загальних камерах, неодноразово переводився до різних камер, а наразі утримується у маломісному камерному приміщенні, що також не було взято до уваги судом першої інстанції при розгляді клопотання.

Таким чином, факт перебування обвинуваченого ОСОБА_5 на час апеляційного розгляду в ДУ «Закарпатська УВП № 9» не суперечить вимогам діючого законодавства, однак ставить під сумнів належне утримання в ізольованих кімнатах, та те, що в умовах попереднього ув`язнення ОСОБА_5 буде забезпечено належні умови медичного догляду та реабілітації, яких він потребує.

Окрім того, апеляційний суд бере до уваги, що перебування обвинуваченого ОСОБА_5 в ДУ «Закарпатська УВП № 9»разом з іншими ув`язненними за відсутності умов його окремого тримання від інших ув`язнених осіб, може призвести до негативних наслідків для його життя чи здоров`я.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що продовження строку тримання ОСОБА_5 під вартою є несумісним з принципом верховенства права, обґрунтування ухвали про продовження строку тримання останнього під вартою не приводять колегію суддів до висновку про те, що є розумні підстави вважати, що продовження строку тримання обвинуваченого під вартою є засобом запобігання перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином чи його втечі, про що також вказується у клопотанні.

Враховуючи сукупність вищенаведених обставин, даних про особу ОСОБА_5 - одружений, має на утриманні четверо неповнолітніх дітей, непрацюючу дружину та хвору матір, яка, окрім пенсії, не має інших джерел для існування, а брат ОСОБА_5 перебуває на службі в ЗСУ та позбавлений можливості забезпечити матеріально свою матір, постійне місце проживання, постійне місце роботи та статус військовослужбовця, відповідно до ст. 89 КК України є не судимою особою, відсутність даних про притягнення його до адміністративної відповідальності, що в сукупності свідчить про відсутність наміру переховуватись від органів досудового розслідування та суду, а також те, що прокурор не посилався на наявність даних у підтвердження того, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 буде достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, сприятиме завданням кримінального провадження, відповідатиме принципам верховенства права, колегія суддів, вважає за необхідне ухвалу суду першої інстанції скасувати й обрати відносно ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, який забезпечить його належну процесуальну поведінку.

Відповідно ст. 181 КПК України домашній арешт полягає у забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Домашній арешт як запобіжний захід полягає в обмеженні свободи пересування підозрюваного шляхом його ізоляції за місцем проживання.

Такий запобіжний захід в даний час є співмірним з існуючими ризиками, відповідає особі обвинуваченого та тяжкості пред`явленого йому обвинувачення і зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_5 покладених на нього процесуальних обов`язків.

За вказаних підстав, ухвала суду підлягає скасуванню з постановленням апеляційним судом нової ухвали, а апеляційна скарга захисників обвинуваченого до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги захисників-адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , - задовольнити частково.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 квітня 2024 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_5 строк тримання під вартою до 01.06.2024 включно, без визначення розміру застави, скасувати.

Ухвалити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Закарпатської спеціалізованої прокуратури ОСОБА_7 про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задовольнити частково.

Застосувати щодо обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, який полягає у забороні залишати своє місце фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду; - не залишати місце свого фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу суду; - повідомляти суд про зміну свого місця проживання та або/місця знаходження; - утримуватися від спілкування з потерпілими, свідками, експертами у цьому кримінальному провадженні, - здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну, - носити електронний засіб контролю.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_5 положення ч. 5 ст. 181 КПК України, згідно з якими працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 202 КПК України, доставити обвинуваченого ОСОБА_5 , який утримується в Закарпатській УВП №9, до місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , і звільнити з-під варти.

Ухвалу про застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту направити до органу Національної поліції за місцем проживання підозрюваного для виконання.

Контроль за виконанням даної ухвали покласти на прокурора.

Термін дії домашнього арешту та обов`язків, покладених судом, визначити на період судового розгляду справи, тобто до 01 червня 2024 року включно.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді