Провадження № 1-кс/202/2110/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2024 року м. Дніпро

Слідчий суддя Індустріального районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , представника власника майна ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Індустріального районного суду м. Дніпропетровська клопотання представника власника майна ОСОБА_4 про скасування арешту майна, у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені 07.08.2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000430, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшло зазначене клопотання.

В обґрунтування вказаного клопотання зазначено, що ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська (справа №202/18631/23, провадження №1-кс/202/9660/2023) задоволено клопотання та накладено арешт в кримінальному провадженні №0000430 від 07.08.2023 на тимчасово вилучено під час обшуку за місцем мешкання ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_1 , майно, а саме грошові кошти 1 700 доларів США (номіналом по 100 доларів США 17 шт.) та 5 000 євро (номіналом по 50 євро - 24 шт., 100 євро - 13 шт., 500 євро - 5 шт.).

За адресою проведення обшуку АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , між якими 12.10.2023 року зареєстровано шлюб.

Грошові кошти 1 700 доларів США та 5 000 євро були подарунком особисто ОСОБА_6 від її родичів перед весіллям, відповідно грошові кошти зберігались останньою в подарунковому конверті з дня укладання шлюбу.

Тобто, у зв`язку з тим, що вказані грошові кошти були подаровані ОСОБА_6 до укладення шлюбу вони є її приватною власністю, відповідно остання має право звертатись до суду з клопотанням про скасування арешту, оскільки не була присутня під час розгляду судом питання про арешт належного їй на праві приватної власності майна.

07.12.2023 року в ухвалі про накладення арешту слідчий суддя дійшов висновку про необхідність накладення арешту з метою забезпечення збереження речових доказів та можливої конфіскації майна. Однак, вилучені грошові кошти не є речовими доказами в розумінні ст. 98 КПК України. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Частиною другою цієї статті визначені випадки, у яких допускається арешт майна, в тому числі, з метою збереження речових доказів.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження №0000430 та повідомленої ОСОБА_5 підозри інкриміновано 2 епізоди з передачі ОСОБА_7 грошових коштів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , однак ці грошові кошти відповідно до протоколів огляду та вручення заздалегідь ідентифікованих грошових коштів були скопійовані, тобто серії та номер встановлені, ці грошові кошти були в валюті долар США в загальній сумі 7000 доларів США.

Відповідно вилучені у ОСОБА_6 грошові кошти не відповідають за номерами серіями та номіналом купюрам які фігурують в матеріалах провадження, тобто очевидно не є речовими доказами, а саме не є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, не містять сліди, не можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Той факт, що вилучені у ОСОБА_6 грошові кошти були подаровані до весілля її родичами особисто ОСОБА_6 , не фігурують в кримінальному провадженні, не здобуті внаслідок кримінального правопорушення, свідчить про те, що вони не набуті кримінально протиправним шляхом, а отже не є речовим доказом.

Відповідно до ухвали про накладення арешту, слідчий суддя врахував санкцію кримінального правопорушення передбаченого частиною 3 статті 332 ККУ, яка передбачає додатковий вид покарання у виді конфіскації майна, а тому з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання наклав арешт на грошові кошти.

З огляду на викладене представник власника майна звернувся до суду із відповідним клопотанням та просив скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.12.2023 у справі Справа № 202/18631/23 (Провадження № 1-кс/202/9660/2023) на вилучене під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 майно, а саме: грошові кошти в розмірі 1 700 доларів США (номіналом по 100 доларів США 17 шт.); грошові кошти в розмірі 5 000 Євро (номіналом по 5-Євро 24 шт., 100 Євро 13 шт., 500 євро 5 шт.), 2 ключі від транспортний засобів «Toyota Land Cruiser» та «Alutech».

Представник власника майна ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримала клопотання, просила його задовольнити.

Слідчий та прокурор заперечували проти задоволення клопотання, просили відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення, дослідивши клопотання та надані матеріали, слідчий суддя приходить наступного висновку.

Згідно зі статтею 3 КПК України, до повноважень слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду. Порядок звернення до суду за судовим захистом у кримінальному провадженні врегульований Кримінальним процесуальним кодексом України.

У відповідності до ч.ч. 1,2 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частко во ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160 - 166, 170 174 цього Кодексу. Таким чином, правомірність володіння органами досудового розслідування майном, яке наділене ознаками речових доказів, має підтверджуватись в порядку, визначеному зазначеними статтями.

У відповідності до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч.10 ст.170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Крім того, згідно із п. 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт слідчий суддя повинен врахувати, зокрема, розумність та співрозмірність обмеження права є завданням кримінального провадження та наслідки арешту майна для підозри обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати правову підставу для арешту майна, достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення, розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову, наслідки арешту майна для інших осіб, розумність та спів розмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна мають бути пропорційними щодо мети їх застосування, повинен бути встановлений справедливий баланс між завданнями кримінального провадження та вимогою захисту основних прав особи.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Аналогічна позиція викладена, також, у рішеннях по справах «Спорронг та Льонрот проти Швеції», «Прессос компанія ОСОБА_2 та інші проти Бельгії, «Звольський та Звольська проти Республіки Чехія», «Василеску проти Румунії» та інші.

Судом встановлено, що у провадженні слідчого управління Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області перебувають матеріали досудового розслідування, відомості про яке внесені 07.08.2023 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000430, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.12.2023 року, накладено арешт, на тимчасово вилучене під час обшуку 29-30.11.2023, за адресою: АДРЕСА_1 , майно, а саме: мобільний телефон «iPhone 15Pro Max», IMEI-1: НОМЕР_1 , IMEI-2: НОМЕР_2 , срібного кольору, з сім-картою номер НОМЕР_3 ; банківську картку НОМЕР_4 ; грошові кошти: 1) 1 700 доларів США (номіналом купюр по 100 доларів США, кількістю 17 шт.); 2) 5 000 євро (номіналом купюр по 50 євро 24 шт., 100 євро 13 шт., 500 євро 5 шт.); флеш-носій «Ledger»; 2 (два) ключи від транспортних засобів «TOYOTA LAND CRUISER» та «ALUTECH».

У даному випадку арешт на вищевказане майно було накладено, зокрема, з метою забезпечення збереження його як речового доказу та забезпечення конфіскації майна, як виду покарання.

При цьому, стороною обвинувачення не доведено та не обґрунтовано, яким чином вилучене майно може спростувати або підтвердити фактичні обставини в процесі доказування в кримінальному провадженні, оскільки вилучені у ОСОБА_6 грошові кошти не відповідають за номерами серіями та номіналом купюрам, які фігурують в матеріалах провадження, а отже не відповідають критеріям ст. 98 КПК України. Разом з тим, власник майна ОСОБА_6 не має процесуального статусу підозрюваної у даному кримінальному провадженні.

Крім того, в судовому засіданні слідчим суддею встановлено, що на сьогоднішній час жодних конкретно визначених процесуальних дій стосовно арештованого майна не здійснюється і не планується здійснювати.

Слідчий суддя також враховує, що згідно із п. 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен врахувати, зокрема, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Європейський суд з прав людини у численних своїх рішеннях вказував на неприпустимість непропорційного втручання держави у мирне володіння майном громадян та наголошував на неухильному дотриманні справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (справи «Спорронг та Льонрот проти Швеції», «Прессос компанія ОСОБА_10 та інші проти Бельгії, «Звольський та Звольська проти Республіки Чехія», «Василеску проти Румунії» та інші).

На думку слідчого судді, за встановлених обставин, накладення арешту на майно ОСОБА_6 , яка не має процесуального статусу у даному кримінальному провадженні, буде явно непропорційним, неспіврозмірним, нерозумним та покладе надмірний тягар на власника цього майна.

Таким чином, з огляду на вимоги доцільності і співмірності втручання держави в право власності особи, а також з огляду на тривалість арешту майна, суд приходить до висновку про необхідність змінити спосіб арешту майна на менш обтяжливий тому, що подальше обмеження права володіння майном буде непропорційним втручанням у право власності, тобто у право на мирне володіння майном, а тому повинно бути припинено.

З огляду на викладене, слідчий суддя вважає, що клопотання представника власника майна підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 107, 174, 309, 372 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

Клопотання задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07.12.2023 у справі Справа № 202/18631/23 (Провадження № 1-кс/202/9660/2023) на вилучене під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 майно, а саме: грошові кошти в розмірі 1 700 доларів США (номіналом по 100 доларів США 17 шт.); грошові кошти в розмірі 5 000 Євро (номіналом по 5-Євро 24 шт., 100 Євро 13 шт., 500 євро 5 шт.), 2 ключі від транспортний засобів «Toyota Land Cruiser» та «Alutech».

Вищевказане майно повернути власнику ОСОБА_6 .

Виконання ухвали про скасування арешту майна доручити слідчому.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1