Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-сс/4809/201/24 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст.307 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2024 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

підозрюваної ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції в м. Кропивницькому апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 наухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26.03.2024, якоюстосовно підозрюваної

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженці м. Новоукраїнка Кіровоградської області, працюючої продавцем ТОВ «Універсал-плюс», перебуває в декретній відпустці по догляду за дитиною, яка спів мешкає, має на утриманні двох малолітніх дітей 2019 та 2023 років народження, зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , має на утриманні двох малолітніх дітей, раніше не судимій,

застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арештупо кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за № 0000842,за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, строком з 26.03.2024 по 15.05.2024, з покладенням обов`язків передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Слідчий ВР ОТЗ СУ ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_9 , за погодженням з прокурором відділу Кіровоградської обласної прокуратури ОСОБА_6 , звернувся до слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваної ОСОБА_8 , підозрюваної у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

В обґрунтування клопотання зазначив, що в провадженні ВР ОТЗ СУ ГУНП в Кіровоградській області знаходяться матеріали досудового розслідування, внесеного до ЄРДР за № 000842,за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч ч. 2 ст. 307 КК України.

Так, ОСОБА_8 за попередньою змовою зі своїм співмешканцем ОСОБА_10 , в порушення Закону України "Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори" №60/95-ВР від 15.02.1995 та Закону України "Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживання ними" №62/95-ВР від 15.02.1995, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 23.01.2024, при невстановлених обставинах придбалиу невстановленої особи психотропну речовину PVP для її подальшого збуту. Згодом, придбану ними психотропну речовину PVP, перенесли до невстановленого досудовим розслідуванням місця, де і зберігали її з метою подальшого збуту.

В подальшому, з метою підтвердження фактів збуту ОСОБА_8 та ОСОБА_10 психотропних речовин, проведено негласну слідчу (розшукову) дію контроль за вчиненням злочину у формі оперативної закупки із залученням легендованої особи під вигаданим прізвищем ОСОБА_11 , який діяв у відповідності до постанови про проведення негласної слідчої розшукової дії, якою задокументовано епізод збуту ОСОБА_8 та ОСОБА_10 психотропної речовини «PVP».

Так, 18.01.2024, в період часу з 16 год. 25 хв. по 16 год. 57 хв. ОСОБА_10 отримав на зазначену ним у розмові по мобільному телефону картку, у якості оплати за психотропну речовину, грошові кошти в сумі 8000 грн. Оплата здійснювалась ОСОБА_11 із застосуванням двох банківських терміналів «City24», банкнотами по 500 гривень, які раніше були оглянуті та вручені ОСОБА_11 для проведення оперативної закупки. В подальшому, 23.01.2024, в період часу з 14 год. 10 хв. по 14 год. 22 хв. ОСОБА_8 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , за попередньою змовою з ОСОБА_10 , збула ОСОБА_11 один прозорий пакетик на зіп застібці з кристалічної речовиною, масою 1,502 гр., в якому, згідно висновку експерта №СЕ-19/112-24/1866-НЗПРАП від 14.02.2024 міститься особливо небезпечна психотропна речовина - «PVP», обіг якої заборонено.

Так, у кримінальному провадженні повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.307 КК України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженці м. Новоукраїнка Кіровоградської області, офіційно не працевлаштованій, зареєстрованій за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживаючій за адресою: АДРЕСА_3 , яка має на утриманні двох малолітніх дітей, раніше не судимій.

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14.03.2024 задоволено частково клопотання.

Застосовано до підозрюваної ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з 26.03.2024 по 12.05.2024 включно, в межах строку досудового розслідування.

Покладено на ОСОБА_8 наступні обов`язки:

- заборонити залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , в період часу з 22 год. 00 хв. по 06 год. 00 хв. наступного дня, без дозволу слідчого, прокурора чи суду, крім відвідування медичних закладів та медичних установ;

- прибувати до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду за кожною вимогою;

- не відлучатись із населеного пункту, в якому вона проживає, без дозволу слідчого, прокурора чи суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну місця свого проживання та/або місця роботи;

- утримуватися від спілкування зі свідками та іншими підозрюваними у кримінальному провадженні, як безпосередньо так і через третіх осіб, за винятком участі у слідчих або процесуальних діях;

- здати на зберігання до Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснено підозрюваній ОСОБА_8 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.

Контроль за виконанням ОСОБА_8 покладених на неї обов`язків покласти на ГУНП в Кіровоградській області.

Судове рішення мотивовано тим, що підозрювана ОСОБА_8 раніше не судима, яка має на утриманні двох малолітніх дітей, обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, має постійне місце проживання та реєстрації, має стійкі соціальні зв`язки, тяжкість можливого покарання.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що під час досудового слідства встановлено наявність ризиків передбачених п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Однак, в подальшому, слідчим суддею проігноровано наявні докази на підтвердження ризиків передбачених ст.177 КПК України та обрано запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, підозрювану ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_7 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали з кримінального провадження, надані прокурором в судовому засіданні апеляційного суду та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до ст. 183 ч. 1, 2 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризиками, передбаченим статтею 177 цього Кодексу. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Згідно ст. 177 ч. 1 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті (тобто недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні), слідчий суддя має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Відповідно до ст. 5 ч. 1, ч. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути розбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчинення нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Частиною 3 ст. 5 вказаної Конвенції передбачено, що кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту «с» пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Згідно ст. 6 ч. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Разом з тим, статтею 178 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі вік та стан здоров`я підозрюваного, міцність його соціальних зв`язків, тощо.

Слід зазначити, що термін «обґрунтована підозра», згідно практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.

Також колегія суддів не може не зазначити, що практика ЄСПЛ не вимагає, щоб на момент обрання або продовження запобіжного заходу у органу досудового розслідування були чіткі докази винуватості особи, яку повідомлено про підозру.

Так, у справі «Феррарі-Браво проти Італії» від 14.03.1984 року ЄСПЛ вказав, що комісія наголошує, що питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна, оскільки це є завданням попереднього розслідування та судового розгляду, сприяти якому має й тримання під вартою.

Згідно п. 110 рішення ЄСПЛ у справі «Кудла проти Польщі» тривале тримання під вартою може бути виправдане в кожному окремому випадку за наявності конкретних ознак існуючої необхідності захисту інтересів суспільства, незважаючи на презумпцію невинуватості переважає принцип поваги до особистої свободи, встановлений ст.. 5 Конвенції.

Причетність ОСОБА_8 у скоєнні вищевказаного кримінального правопорушення повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами:

- результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій;

- висновками судових експертів;

- іншими матеріалами кримінального провадження.

Згідно висновків Європейського суду з прав людини, зокрема, по справах «Смирнова проти Російської Федерації», «Летельєр проти Франції», «Вемгофф проти Німеччини», відповідно до яких тримання особи під вартою можливе лише у виняткових чотирьох випадках:

- при ризику неявки обвинуваченого на судовий розгляд;

- при ризику перешкоджання з боку обвинуваченого, у випадку його звільнення, процесові здійснення правосуддя;

- при ризику вчинення ним подальших правопорушень;

- при ризику спричинення ним порушень громадського порядку.

Усі чотири ризики мають бути реальними і обґрунтованими, аргументи на цей предмет не повинні бути загальними і абстрактними.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

В рішеннях Європейського суду з прав людини зазначені ризики, які дають підстави для обрання підозрюваному запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу, а саме ризик неявки підозрюваного на судовий розгляд у справі «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопаді 1969 року, ризик перешкоджання з боку підозрюваного процесу здійснення правосуддя у справі «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року, вчинення ним подальших правопорушень у справі «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року.

На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу обвинуваченоїо, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність прокурором у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні.

Тяжкість злочину у якому підозрюється ОСОБА_8 в сукупності з мірою покарання, яка йому загрожує у разі визнання його винуватим, свідчать про наявність високого ступеню ризиків переховування його від суду.

Ризик переховування ОСОБА_8 від органу досудового розслідування та/або суду продовжує існувати та обумовлений тяжкістю ймовірного покарання та суворістю можливого вироку.

Так санкція ч. 2 ст. 307 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна.

Наведені обставини вже самі по собі можуть бути підставою та мотивом для підозрюваного ОСОБА_8 переховуватися від органів досудового розслідування та суду.

А тому, на думку колегії суддів ОСОБА_8 може використати наявні у неї засоби та можливості для переховування від правоохоронних органів і суду, у тому числі, може покинути територію України з метою уникнення кримінальної відповідальності, як законно, так і незаконним шляхом.

Проте, тяжкість злочину у якому підозрюється ОСОБА_8 в сукупності з мірою покарання, яка загрожує у разі визнання її винуватою, свідчать про наявність високого ступеню ризиків переховування його від суду.

Ризик переховування ОСОБА_8 від органу досудового розслідування та/або суду продовжує існувати та обумовлений тяжкістю ймовірного покарання та суворістю можливого вироку.

Проте. апеляційні вимоги прокурора щодо застосування до підозрюваної найбільш тяжкого запобіжного заходу не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що обраний підозрюваній ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Так колегія суддів бере до уваги те, що ОСОБА_8 раніше не судима, має на утриманні двох малолітніх дітей, у таму числі на утримані у неї грудна дитина, має постійне місце проживання та реєстрації, стійкі міцні соціальні зв`язки, проживає разом з батьками похилого віку, які мають неналежний стан здоров`я та хворіють на тяжку хворобу, батько проходить реабілітацію після інсульту, мати має онкологічне захворювання. Крім того, підозрювана вину у скоєному визнала повністю та щиро розкаюється, вказуючи що наркотичний засіб передала покупцеві за вказівкою співмешканця, збирається співпрацювати зі слідством.

Згідно із ч. ч. 1-2, 6 ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі. Строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців.

У матеріалах клопотання відсутні об`єктивні дані про те, що підозрювана ОСОБА_8 у разі обрання більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, - може ухилятись від слідства та суду або не виконувати процесуальні дії, оскільки таких даних не надано стороною обвинувачення як у суді першої так і суді апеляційної інстанції, а тому за вказаних обставин слідчий суддя місцевого суду дійшов правильного висновку про те, що належну поведінку підозрюваного може забезпечити інший запобіжний захід, тобто не пов`язаний із взяттям його під варту, зокрема домашній арешт.

Отже, з урахуванням тяжкості злочину у яких обвинувачується ОСОБА_8 , ступеню її суспільної небезпечності та особи обвинуваченої, колегія суддів вважає, що на час судового слідства, останній можливо застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою у виді домашнього арешту, оскільки в протилежному випадку малолітні діти залишаться без належного догляду.

При фактичних обставинах цієї справи, серйозності висунутої проти неї підозри, наслідків скоєного та повних, об`єктивних та достовірних доказів, що обґрунтовують необхідність та достатність застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту, що відповідає встановленим ризикам та характеризуючим даним підозрюваної, а запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не є співмірним з наявними ризиками у розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та національного права.

З урахуванням даних отриманих під час розгляду апеляційної скарги судом апеляційної інстанції, їх належної та об`єктивної оцінки, колегія суддів дійшла до висновку, що для запобігання встановленим ризикам, зазначеним в ч. 1 ст. 177 КПК України та забезпечення виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків, в межах строків встановлених КПК України, застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України.

Підстав для обрання іншого більш м`якого запобіжного заходу колегія суддів не вбачає.

В контексті застосування на практиці вимог ст. 62 Конституції України, ст.ст. 5, 6 Конвенції, рішень ЄСПЛ («Бойченко проти Молдови», «Мамедова проти Росії», «Малик проти України», «Пелісьє та Сассі проти Франції», «Шепель і Пасічник проти України») правових позицій та рекомендацій Верховного Суду по даній категорії справ, ряду об`єктивних обставин, які необхідні для проведення повного та об`єктивного судового слідства, з урахуванням серйозності висунутого проти ОСОБА_8 обвинувачення та її особи, колегія суддів вважає, що для запобігання ризику переховування, від суду та забезпечення виконання ним процесуальних обов`язків, підозрюваній достатньо буде застосувати такий вид запобіжного заходу, як домашній арешт, в порядку передбаченому ст. 195 КПК України.

Отже, враховуючи мету і підстави застосування запобіжних заходів, що їх передбачено ст. 177 КПК України, а також зважаючи на дані матеріалів клопотання, колегія суддів переконана у необхідності застосування до обвинуваченої запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Наявні у матеріалах клопотання дані підтверджують наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що у разі обрання відносно ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, ніж домашній арешт, вказане не забезпечить на початковому етапі досудового розслідування та у подальшому, належного виконання останньою процесуальних обов`язків і надасть їм змогу переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на іншу обвинувачах та свідків.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 необхідно залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26.03.2024 необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда від 26.03.2024, якоюстосовно підозрюваної ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арештупо кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за № 0000842,за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, строком з 26.03.2024 по 15.05.2024, з покладенням обов`язків передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Кіровоградської області є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4