ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1361/24 Справа № 189/591/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Покровського районного суду Дніпропетровської області від 08 березня 2024 року про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням застави щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Потсдам, Німеччина, з вищою освітою, маючий на утриманні двох неповнолітніх дітей: 2016 та 2014 року народження, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період в посаді офіцера групи планування штабу ВЧ НОМЕР_1 , у військовому званні «майор», раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, у кримінальному провадженні № 0000499,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

За ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 08 березня 2024 року продовжений обвинуваченому ОСОБА_5 строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 10:36 год. 13 травня 2024 року, в умовах гаупвахти ІНФОРМАЦІЯ_2 , з визначенням застави у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто у розмірі 151400,00 грн., у випадку внесення якої на обвинуваченого покладені відповідні обов`язки.

В обґрунтування прийнятого рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що продовжують існувати ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Підстави для застосування більш м`якого запобіжного заходу відносно обвинуваченого, є недостатніми для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків у цьому кримінальному провадженні.

Враховуючи обставини кримінального правопорушення, майновий стан обвинуваченого, дані про його особу, ризики кримінального провадження, суд дійшов висновку про те, що за доцільне визначити розмір застави у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, яка буде достатньою для забезпечення процесуальної поведінки обвинуваченого.

В апеляції:

- захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою в задоволенні клопотання прокурора відмовити та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_5 більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, поклавши на нього відповідні обов`язки, або визначити розмір застави в розмірі від 20 до 30 прожиткових мінімумів доходів громадян.

В обґрунтування апеляції посилається на те, що ухвала є незаконною, необґрунтованою та підлягає скасуванню.

Вказує, що судом не надано оцінки обґрунтованості підозри, не досліджено та не надано оцінки наявності хоча б одного із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує прокурор без обґрунтування та доведеності своїх підозр.

Зазначає, що відомості про особу ОСОБА_5 свідчать про те, що він вперше притягається до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, що свідчить про те, що досягнення мети застосування запобіжного заходу можливо шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, як домашнього арешту.

Вважає, що визначений розмір застави є непомірним, враховуючи особу обвинуваченого, його матеріальне становище, а також тяжкість злочину, у вчиненні якого його обвинувачують.

Сторони кримінального провадження в судове засідання не з`явились, обвинувачений та його захисник заяв, клопотань про слухання справи за їх участю або про відкладення розгляду справи не подавали, належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 422-1 КПК України (в редакції Закону України № 1027-IX від 02.12.2020 р.) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без їх участі.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 331 КПК України до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершено до його спливу.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , суд першої інстанції в достатній мірі дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, та обґрунтовано дійшов висновку про існування обставин, які виправдовують подальше перебування обвинуваченого під вартою.

Так, врахована наявність об`єктивних причин, які не дозволяють закінчити судовий розгляд з ухваленням вироку до спливу строку тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою, а також існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, можливості переховуватись від органів досудового слідства та суду, незаконно впливати на свідків, враховуючи, що судовий розгляд даного кримінального провадження не розпочато, які безпосередньо судом не допитані та вчинення інших кримінальних правопорушень.

Враховуючи характер та тяжкість покарання, що кореспондується з характером суспільного інтересу, даних про особу обвинуваченого, іншими обставинами у їх сукупності, що дає підстави вважати, що продовжує існувати вказані вище ризики.

Колегія суддів також зважає, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, який відноситься до категорії тяжких злочинів, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років, враховуючи дані про його особу, існує ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину, може вдатися до відповідних дій, чим перешкоджатиме кримінальному провадженню.

Також ризик вчинення іншого кримінального правопорушення є вірогідним з огляду на те, що обвинувачений, який є військовослужбовцем, може самовільно покинути військову частину або місце несення служби, ухилитись від військової служби.

Вищенаведене спростовує ствердження захисника про відсутність встановлених судом ризиків.

Таким чином, продовження існування зазначених вище обставин у їх сукупності виправдовують подальше перебування обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою, що відповідає і є співрозмірним тяжкості і характеру діянь, які інкримінуються останньому, та більш м`які запобіжні заходи, як на це вказує захисник в апеляційній скарзі, не забезпечать належної процесуальної його поведінки, а тому продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою є найбільш прийнятним за наявних умов.

Оцінюючи вищевказані обставини, колегія суддів також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Європейський Суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Ствердження захисника, що обвинувачений вперше притягається до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, що на думку адвоката є підставою для застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу у виді домашнього арешту, не є достатнім важелем для зменшення встановлених ризиків. Крім того, ці обставини існували й на момент вчинення злочину, проте жодним чином не виступили стримуючим фактором в поведінці обвинуваченого.

Беручи до уваги характер і обставини кримінального правопорушення, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_5 , враховуючи дані про його особу, майновий стан та наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, визначення застави у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб у даному випадку є пропорційним щодо його особи, зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого у разі внесення такої застави, що буде достатнім стримуючим фактором, який зможе запобігти встановленим ризикам та не є завідомо непомірним для обвинуваченого із урахуванням викладеного вище.

Такий розмір застави відповідає й практиці ЄСПЛ, зокрема у рішенні від 20 листопада 2010 року у справі «Мангурас проти Іспанії» суд зазначив, що перспектива втрати застави чи дій проти поручителів у випадку відсутності появи на суді буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Також колегія суддів при дослідженні порушеного питання щодо розміру застави враховує, що ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18.01.2024 року до підозрюваного ОСОБА_5 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 15 березня 2024 року із визначенням застави у розмірі 242240 грн.. Тобто, оскарженою ухвалою суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність зменшення розміру альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави до 151400,00 грн. щодо обвинуваченого. Підстави для ще більшого зменшення її розміру за доводами захисника відсутні через невмотивованість таких доводів останнім.

Доводи захисника про необґрунтованість підозри ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, не є слушними, оскільки вказане питання в розумінні п. 10 ч. 1 ст. 303 КПК України може бути оскаржено на досудовому провадженні. З огляду на зміст апеляційної скарги підстав вважати, що стороною захисту використане право на оскарження повідомлення про підозру ОСОБА_5 не вбачається, у зв`язку з чим ухвала суду першої інстанції перевіряється на предмет правильності продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Ствердження захисника про необґрунтованість підозри обвинуваченого в цьому провадженні зводяться до вирішення питань доведеності чи недоведеності його вини в інкримінованому злочині, які вирішуються судом першої інстанції при ухваленні вироку, і в даному провадженні ці питання не розглядаються.

Що стосується невірного відображення в оскарженій ухвалі ініціалів адвоката, який приймав участь під час підготовчого судового засідання при вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_5 , то, як вбачається з матеріалів провадження, це є технічною помилкою, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що тягне за собою беззаперечне скасування оскарженого судового рішення суду першої інстанції.

Отже, при вирішенні питання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_5 встановлено, що обставини вчинення інкримінованого йому злочину не змінились, ризики не зменшилися, а тому підстав для застосування йому більш м`якого запобіжного заходу виді домашнього арешту, як на це вказує захисник, не вбачається.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою, вмотивованою, підстави для її скасування відсутні, тому апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Покровського районного суду Дніпропетровської області від 08 березня 2024 року про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням застави щодо ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4