КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/850/2024 Категорія: ч. 2 ст. 345 КК України
ЄУН: 369/5645/23 Суддя у І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 березня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального № 0000970, внесеного до ЄРДР 19 березня 2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 травня 2023 року, яким

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , українець, громадянин України, уродженець м. Боярка Київської області, маючий середню-спеціальну освіту, неодружений, працюючий у ФОП « ОСОБА_7 » на посаді приймальника складу, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, та йому призначено покарання з застосуванням ст. 69 КК України у виді арешту строком на 3 (три) місяці,

за участю сторін апеляційного провадження:

прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим в тому, що 19 березня 2023 року близько 21.30 год., перебуваючи поблизу магазину «Гурман», що за адресою: Київська область, Бучанський район, с. Білогородка, вул. Лікарська, 17, помітив працівників правоохоронного органу ОСОБА_9 , який перебуває на посаді поліцейського-водія взводу № 2 роти реагування Бучанського РВ УПО в Київській області та який має спеціальне звання сержант поліції, та ОСОБА_10 , який перебуває на посаді молодшого інспектора Бучанського РВ УПО в Київській області та має спеціальне звання старший сержант поліції, які, перебуваючи у форменому одязі на добовому чергуванні, здійснювали забезпечення охорони публічного порядку, на яких ОСОБА_6 голосно виразився до них нецензурною лайкою, ображаючи при цьому їх честь та гідність як працівників правоохоронного органу.

Після цього, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , представивши свої службові посвідчення, чим підтвердили свої повноваження працівників правоохоронного органу, зробили ОСОБА_6 зауваження з приводу порушення громадського порядку.

У відповідь на це ОСОБА_6 не відреагував, а почав руками штовхати поліцейського-водія взводу №2 роти реагування Бучанського РВ УПО в Київській області ОСОБА_9 в тулуб, усвідомлюючи при цьому, що останній є працівником правоохоронного органу. У зв`язку з тим, що ОСОБА_6 на зауваження з приводу порушення громадського порядку не відреагував, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , керуючись ст. 42 Закону Україну «Про Національну поліцію», застосували щодо ОСОБА_11 спеціальний засіб, а саме засіб обмеження рухомості - кайданки та засіб, споряджений речовинами сльозогінної та дратівливої дії - «Терен 4-М».

19 березня 2023 року близько 21.50 год., ОСОБА_6 , маючи прямий умисел на нанесення тілесних ушкоджень працівнику правоохоронного органу, який виконує свої службові обов`язки, перебуваючи поблизу службового автомобіля «Renault Sandero» державний номерний знак НОМЕР_1 , припаркованого поблизу магазину «Гурман» за адресою: Київська область, Бучанський район, с. Білогородка, вул. Лікарська, 17, умисно наніс удар ногою по відчинених водійських дверях вказаного автомобіля, поблизу яких стояв поліцейський водій Бучанського РВ УПО в Київській області ОСОБА_9 , в результаті чого ОСОБА_9 отримав удар дверима в ділянку носа, чим ОСОБА_9 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді рубця лівого крила носа, які згідно висновку експерта відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, оскільки для її загоєння необхідний строк більше 6, але менше 21 дня.

Цим же вироком вирішено доля речових доказів.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати, постановити ухвалу, якою на підставі ст. 48 КК України звільнити його від кримінальної відповідальності і закрити кримінальне провадження.

Обвинувачений зазначає, що з вироком він не згодний , вважає, що суд при призначенні покарання не врахував у повному обсязі його особу та обставини, що пом`якшують покарання, що було підставою для звільнення його від кримінальної відповідальності, а отже не застосував норму закону, яку повинен був застосувати при ухваленні вироку, а саме - положення ст. 48 КК України.

Обвинувачений стверджує, що злочин, який йому інкриміновано, є нетяжким відповідно до ч. 4 ст. 12 КК України, та звертає увагу на те, що він є молодою особою, позитивно характеризується за місцем роботи, як за місцем проживання серед сусідів та жителів села, у якому він проживає, уперше притягується до кримінальної відповідальності, повністю визнав вину, вибачився перед потерпілим та примирився з ним, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину. Також він змінив умови своєї життєдіяльності, які позитивно й суттєво вплинули на нього після вчинення злочину, а саме: офіційно працевлаштований та отримує доходи з офіційних джерел, що свідчить про унормований та усталений спосіб його життя; проживає з матір`ю та бабусею, яка є особою похилого віку, доглядає за нею.

Обвинувачений зазначає, що вони проживають у селі, відповідно мають домашнє господарство, відтак у нього багато обов`язків щодо забезпечення нормального функціонування їх домогосподарства, оскільки наразі він є єдиним чоловіком у сім`ї, і йому доводиться виконувати усю фізично важку хатню роботу.

Апелянт наголошує, що він постійно відвідував брата, який є військовослужбовцем Збройних Сил України та який нещодавно отримав поранення під час захисту Батьківщини і проходив лікування у госпіталі, допомагав у догляді та реабілітації брата, купував необхідні ліки.

Обвинувачений зазначає, що він не вживає алкогольних напоїв, не спілкується з людьми, які ведуть аморальний та асоціальний спосіб життя. Таким чином, як наголошує апелянт, сьогоднішній його спосіб життя свідчить про те, що обстановка навколо нього зазнала таких змін, що він перестав бути суспільно небезпечним, не вчинятиме кримінально-караних діянь надалі, а вчинене ним діяння внаслідок зміни обстановки втратило суспільну небезпечність на час розгляду справи.

Потерпілий та захисник, належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду, до суду апеляційної інстанції не зьявились, будь-яких заяв та клопотань не подали.

Враховуючи позицію учасників апеляційного розгляду про можливість його проведення за відсутності вказаних осіб, зважаючи на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності потерпілого та захисника.

Заслухавши доповідь судді, позицію обвинуваченого на підтримку доводів апеляційної скарги, прокурора, яка категорично заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим, дослідивши наявні у справі докази, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до матеріалів судового провадження під час судового розгляду фактичні обставини кримінального правопорушення ніким не оспорювалися, і дослідження доказів щодо цих обставин судом визнано недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Зазначені обставини кримінального правопорушення ніким з учасників судового розгляду не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального правопорушення, з урахуванням положень ч. 2 ст. 394 КПК України, перевірці апеляційним судом не підлягають.

За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичні обставини кримінального правопорушення дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 345 КК України, як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про не застосування норми закону, яку повинен був застосувати суд першої інстанції при ухваленні вироку, а саме - положень ст. 48 КК України, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

За змістом статті 48 КК України особу, яка вперше вчинила кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, може бути звільнено від кримінальної відповідальності, якщо буде визнано, що на час кримінального провадження внаслідок зміни обстановки вчинене нею діяння втратило суспільну небезпечність або ця особа перестала бути суспільно небезпечною.

Вказана норма передбачає дві окремі самостійні умови для звільнення особи від кримінальної відповідальності внаслідок зміни обстановки коли вчинене особою діяння втратило ознаки суспільної небезпечності, або коли ця особа перестала бути суспільно небезпечною.

Особу може бути визнано такою, що перестала бути суспільно небезпечною, у разі, коли вона сама або обстановка навколо неї зазнали таких змін, що унеможливлюють вчинення цією особою нового злочину. Такі зміни умов життєдіяльності особи повинні носити позитивний характер, дієво впливати на її поведінку і з великою долею ймовірності свідчити про те, що ця особа не вчинятиме у майбутньому кримінально караних діянь. У результаті таких змін у житті істотно змінюється морально-юридична оцінка особи, у зв`язку з чим втрачається доцільність застосування до неї заходів кримінально-правового впливу.

При цьому збереження суспільної небезпечності вчиненого злочину на момент розгляду справи у суді не перешкоджає застосуванню ст. 48 КК України у разі, коли у зв`язку зі зміною обстановки особа, яка вчинила злочин, перестала бути суспільно небезпечною.

Окрім того, колегія суддів враховує, що відповідно до положень ст. 286 КПК України звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення здійснюється судом у разі подання до суду стороною кримінального провадження клопотання про таке звільнення.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що жодний з учасників судового провадження до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставах, установлених законом, не звертався, а, відтак, суд першої інстанції, діючи у межах повноважень, передбачених ст. 22, ст. 26 КПК України, позбавлений можливості за відсутності відповідного клопотання вирішувати питання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності з тих чи інших підстав.

Також колегія суддів враховує, що, вирішуючи питання про призначення обвинуваченому виду та розміру покарання, судом враховано, що кримінальне правопорушення за ч. 2 ст.345 КК України згідно з ст. 12 КК України відноситься до нетяжких злочинів; що ОСОБА_6 раніше не судимий; за місцем проживання негативних характеристик немає; на обліку у лікаря-нарколога та у лікаря-психіатра не перебуває; позицію потерпілого, який просив ОСОБА_6 суворо не карати; обставини, що пом`якшують покарання, - щире каяття у скоєному кримінальному правопорушенні, що полягає у критичній оцінці обвинуваченим своєї протиправної поведінки, що характеризується щирим осудом цієї поведінки, повним визнанням своєї вини, висловленні жалю з приводу вчиненого та готовності нести покарання за вчинене кримінальне правопорушення та відсутність претензій з боку потерпілого; відсутність обставин, що обтяжує покарання, тобто, судом враховані й ті обставини, на які посилається обвинувачений в апеляційній скарзі.

При цьому судом не визнано обставиною, що обтяжує покарання, - вчинення злочину з використанням умов воєнного стану, яка зазначена в обвинувальному акті як обставина, що обтяжує покарання ОСОБА_6 , оскільки ні у викладі фактичних обставин справи, ні у висунутому обвинуваченні, стороною обвинувачення не зазначено як обвинувачений ОСОБА_6 використав умови воєнного стану при вчиненні злочину.

Врахувавши наведені обставини у своїй сукупності, суд дійшов висновку, що вони пом`якшують покарання та суттєво знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, а тому з урахуванням даних про особу обвинуваченого та обставин вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, наявності обставин, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд вважав за можливе призначити обвинуваченому ОСОБА_6 і застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України більш м`яке покарання, не зазначене в санкції ч. 2 ст. 345 КК України, а саме у виді арешту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та враховує, що обвинуваченим не надано жодних доказів на підтвердження обставин, викладених в апеляційній скарзі та наведених під час апеляційного розгляду, як то, що він позитивно характеризується за місцем роботи; що він змінив умови своєї життєдіяльності, які позитивно й суттєво вплинули на нього після вчинення злочину, а саме: офіційно працевлаштований та отримує доходи з офіційних джерел; проживає з матір`ю та бабусею, яка є особою похилого віку, доглядає за нею; що вони проживають у селі, мають домашнє господарство та у нього багато обов`язків щодо забезпечення нормального функціонування їх домогосподарства, що він є єдиним чоловіком у сім`ї, і йому доводиться виконувати усю фізично важку хатню роботу; що він постійно відвідував брата, який є військовослужбовцем Збройних Сил України та який нещодавно отримав поранення під час захисту Батьківщини і проходив лікування у госпіталі, допомагав у догляді та реабілітації брата, купував необхідні ліки.

За встановлених під час апеляційного розгляду обставин, колегія суддів доходить висновку про відсутність передбачених законом підстав для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку зі зміною обстановки, а, відтак, апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає до задоволення.

Водночас, на переконання колегії суддів, призначене судом першої інстанції обвинуваченому покарання, з урахуванням встановлених на час судового розгляду обставин та даних про особу обвинуваченого, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідним для досягнення його мети, тобто, необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

При перевірці законності вироку суду першої інстанції колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом були встановлені дійсні обставини справи та надана належна оцінка зібраним доказам, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку суду, а тому апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. 376,404,405,407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 травня 2023 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 345 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

______________________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4