Справа № 161/5827/20 Провадження №11-кп/802/280/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

представника

потерпілого - ОСОБА_9 ,

перекладача - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження № 0000655 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 серпня 2023 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тбілісі Республіки Грузія, жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , громадянина Республіки Грузія, з повною загальною середньою освітою, неодруженого, не працюючого, раніше неодноразово судимого, востаннє, вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 січня 2020 року за ч.2 ст.185, ст.71 КК України до покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за новим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 січня 2020 року та остаточно ОСОБА_7 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років 2 (два) місяці.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з дня приведення даного вироку до виконання.

Зараховано в строк відбуття покарання ОСОБА_7 , термін перебування його під вартою з дня його затримання, тобто з 22 лютого 2020 року по 18 жовтня 2021 року включно, з розрахунку, що одному дню тримання вартою відповідає один день позбавлення волі.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди задоволено частково.

Визначено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду в сумі 100000 (сто тисяч) грн., матеріальну шкоду в сумі 5145 (п`ять тисяч сто сорок п`ять) грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вироком вирішено долю речових доказів, арештованого майна та процесуальних витрат.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він 22 лютого 2020 року, близько 01 год. 50 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на ділянці проїжджої частини навпроти ресторану "Мелодія", який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , діючи з прямим умислом, усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій, керуючись метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, умисно наніс не менше чотирьох ударів невстановленим в ході досудового розслідування гострим колюче-ріжучим предметом, ззовні схожим на ніж, у праву і ліву ділянку грудної клітки та праву поперекову ділянку тулубу потерпілого ОСОБА_11 .

Своїми вищевказаними умисними протиправними діями ОСОБА_7 спричинив потерпілому ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді проникаючого ножового поранення грудної клітки справа в проекції 2-3 міжребір`я між навкологрудинною та середньо ключичною лініями (рана розміром 3х1 см) з частковим пересіченням 3-го ребра, пошкодженням внутрішньої грудної артерії, верхньої долі правої легені та пневмогемотораксом (наявність повітря та 1200 мл крові в правій плевральній порожнині); проникаючої різаної рани в праву плевральну порожнину через незначне пошкодження (0,5х0,4 см) діафрагми, яка знаходиться в поперековій ділянці справа, раневий канал іде знизу вверх від задньої ості клубової кістки тазу до реберної дуги з повним пересіченням 11-го ребра справа та пошкодженням м`язів; різаної не проникаючої рани грудної клітки зліва розміром 10х3 см по передньо-пахвинній лінії; поверхневої, не глибокої не проникаючої рани розміром 0,5x0,3 см в проекції 6-7 міжребір`я по лопатковій лінії.

Згідно висновку судово-медичного експерта за № 246 від 03 квітня 2020 року тілесні ушкодження у вигляді проникаючого ножового поранення грудної клітки справа в проекції 2-3 міжребір`я між навкологрудинною та середньо ключичною лініями (рана розміром 3х1 см) з частковим пересіченням 3-го ребра, пошкодженням внутрішньої грудної артерії, верхньої долі правої легені та пневмогемотораксом (наявність повітря та 1200 мл крові в правій плевральній порожнині); проникаючої різаної рани в праву плевральну порожнину через незначне пошкодження (0,5х0,4 см) діафрагми, яка знаходиться в поперековій ділянці справа, раневий канал іде знизу вверх від задньої ості клубової кістки тазу до реберної дуги з повним пересіченням 11-го ребра справа та пошкодженням м`язів; різаної не проникаючої рани грудної клітки зліва розміром 10х3 см по передньо-пахвинній лінії; поверхневої, не глибокої не проникаючої рани розміром 0,5x0,3 см в проекції 6-7 міжребір`я по лопатковій лінії виникли від травмуючої дії гострого, колюче-ріжучого предмету, цілком можливо від леза ножа, за ступенем тяжкості проникаючі поранення в грудну клітку відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя в момент їх спричинення, не проникаючі рани за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Захисником ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подано апеляційну скаргу у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинами кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильною кваліфікацією кримінального правопорушення та необхідністю застосування статті закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке правопорушення.

На переконання сторони захисту, в діях ОСОБА_7 наявний склад кримінального провадження, передбаченого ст.124 КК України, а саме перевищення меж необхідної оборони.

Так, захисник звертає увагу суду на показання свідка ОСОБА_12 , який вказав, що потерпілий також наносив удари обвинуваченому. Крім того сам факт нанесення потерпілому ножових поранень свідок ОСОБА_12 , а також свідок ОСОБА_13 не бачили.

Захисник також вважає, що суд безпідставно взяв до уваги показання свідка ОСОБА_14 про нанесення обвинуваченим ножових ударів потерпілому, оскільки у нічний час доби на неосвітленій ділянці вулиці свідок об`єктивно не могла бачити ані відблиску леза ножа, ані нанесення тілесних ушкоджень.

Крім того апелянт зауважує, що потерпілий є працівником правоохоронного органу, володіє навичками рукопашного бою, специфіка роботи полягає у затримані осіб, які підозрюються, обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення,

Про перевищення саме меж необхідної оборони, на думку захисника, свідчить показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , котрі зупинили ОСОБА_7 та вказали, що у останнього були наявні сліди крові на руках та одежі. За висновком імунологічної експертизи № 24 від 31 березня 2020 року, на одежі, яка належала ОСОБА_7 , виявлено кров людини, походження даної крові від потерпілого повністю виключається.

Зазначене вище, на думку сторони захисту, свідчить, що зі сторони потерпілого було небезпечне посягання на життя здоров`я обвинуваченого.

Просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.124 КК України та призначити йому покарання в межах санкції даної статті.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав основні доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які апеляцію підтримали, просили перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч.1 ст.121 на ст.124 КК України, прокурора та представника потерпілого, які апеляційну скаргу заперечили і просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За положеннями ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення .

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно зі ст.94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні вироку дотримано.

У апеляційній скарзі захисник не погоджується з кваліфікацією дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.121 КК України, посилаючись на відсутність у останнього умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та, при цьому, в обґрунтування своїх вимог наводить доводи, якими оспорює фактичні обставини кримінального провадження та надану судом першої інстанцій оцінку доказів.

Проте перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та правильності кваліфікації його дій саме за вказаною статтею закону України про кримінальну відповідальність, суд першої інстанції належним чином умотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які були оцінені відповідно до закону та в їх сукупності, правильно визнані судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо останнього.

В основу вироку місцевий суд обґрунтовано поклав показання самого ОСОБА_7 , який частково визнав свою вину, не заперечував виникнення між ним та потерпілим ОСОБА_11 конфлікту в ресторані «Мелодія», нанесення як ним так і потерпілим ударів один одному, однак вказує, що конфлікт почав саме потерпілий та категорично заперечує нанесення останньому удару ножем, а також покази потерпілого та свідків.

Потерпілий ОСОБА_11 підтвердив наявність конфлікту між ним та обвинуваченим, який почався в ресторані «Мелодія» та продовжився на вулиці. Ствердно вказав, що саме ОСОБА_7 наніс йому удари ножем в грудну клітку на вулиці.

Свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 в суді першої інстанції кожен зокрема, підтвердили факт конфлікту між потерпілим ОСОБА_11 та обвинуваченим ОСОБА_7 ..

Свідок ОСОБА_13 вказав, що обвинувачений вів себе агресивно, кричав, повалив потерпілого на асфальт та почав бити.

У свою чергу свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 зазначали, що після того, як потерпілий підвівся, то вказав, що обвинувачений його підрізав ножем.

Показання вказаних свідків в своїй сукупності дають змогу відтворити обставини злочину, які були до, на момент та після його вчинення.

Дані показання свідків хоча прямо і не вказують на нанесення ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_11 ножового поранення, але стверджують факт наявності конфлікту та бійки між ними на вулиці біля ресторану «Мелодія», відсутність інших учасників конфлікту, а також того, що саме після бійки з ОСОБА_7 потерпілий ОСОБА_11 повідомив, що його поранили ножем, а тому обґрунтовано взяті місцевим судом до уваги.

У свою чергу, свідок ОСОБА_17 ствердно вказала, що бачила в руках обвинуваченого ніж, яким він наносив удар потерпілому.

На переконання апеляційного суду, судом першої інстанції правильно покладено в основу обвинувачення показання свідка ОСОБА_17 , оскільки вони безпосередньо підтверджують факт нанесення обвинуваченим ОСОБА_7 ножового поранення потерпілому ОСОБА_11 ..

Надані свідком ОСОБА_17 показання в суді першої інстанції є послідовними та узгоджуються з обставинами, які остання повідомила під час проведення слідчого експерименту, проведеного на АДРЕСА_4 .

Немає в апеляційного суду обґрунтованих підстав вважати, що вказаний свідок оговорює обвинуваченого, оскільки не було встановлено таких об`єктивних причин як в суді першої інстанції, так і під час розгляду апеляційної скарги, будь-яких неприязних відносин між ними не встановлено.

Судом першої інстанції в основу вироку підставно покладено також і письмові докази, зокрема, протоколи пред`явлення осіб для впізнання від 22 лютого 2020 року, за участю ОСОБА_17 , ОСОБА_13 , ОСОБА_19 , які, кожен зокрема, впізнали ОСОБА_7 , як особу, яка наносила тілесні ушкодження потерпілому біля ресторану "Мелодія" в м. Луцьку, протокол пред`явлення особи для впізнання від 07 квітня 2020 року, за участю потерпілого ОСОБА_11 , протокол огляду місця події від 24 лютого 2020 року, протокол огляду предметів від 07 квітня 2020 року, протокол проведення слідчого експерименту від 19 березня 2020 року за участі свідка ОСОБА_17 , протокол проведення слідчого експерименту від 10 квітня 2020 року, за участі потерпілого ОСОБА_11 та інші письмові докази, які безпосередньо були досліджені місцевим судом.

Дослідивши усі надані стороною обвинувачення докази, надавши кожному з них належну оцінку в аспекті ст.94 КПК України на предмет належності, допустимості, достовірності та їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 поза розумним сумнівом у вчиненні злочину, передбаченому ч.1 ст.121 КК України.

На переконання апеляційного суду, наведені вище і досліджені судом першої інстанції докази отримані у порядку, встановленому КПК України, підтверджують існування обставин, які відповідно до статті 91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб, наслідки вчинення злочину) та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, а відтак в силу положень статей 84, 85, 86 КПК України є належними, допустимими, достовірними.

Всі докази взаємодоповнюють один одного і в сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_7 саме у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.

Щодо твердження захисника про наявність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.124 КК України, апеляційний суд зазначає таке.

Відповідальність за ст.124 КК України за заподіяння тяжкого тілесного ушкодження в разі перевищення меж необхідної оборони настає лише за умови, що здійснений винним захист явно не відповідав небезпечності посягання чи обстановці, яка склалася.

Обов`язковою умовою кваліфікації заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження за ст.124 КК України є перебування винного під час вчинення цього діяння у стані необхідної оборони, уявної оборони або в умовах необхідності затримання злочинця. Якщо буде встановлено, що винний не перебував у такій обстановці, вчинене ним за наявності підстав слід кваліфікувати за ст.121 КК України.

Згідно з ч.3 ст.36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово висловлював правову позицію про те, що особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. Мотивація дій винного у випадку перевищення меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

При цьому слід мати на увазі, що для вирішення питання про кваліфікацію складу зазначеного злочину, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Розмежування цих складів злочину здебільшого здійснюється за їх суб`єктивною стороною, виходячи з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння, зокрема способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації тілесних ушкоджень, а також усвідомлення особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбачення його негативних наслідків та ставлення до них.

Про наявність в діях ОСОБА_7 саме умислу на нанесення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень свідчить розвиток події.

Так відповідно до протоколу огляду предметів від 07 квітня 2020 року, а саме, відеоносія із 91 запису камери відео спостереження з ресторану «Мелодія», де на одному із них зафіксовано, як особа, візуально схожа на ОСОБА_7 в приміщенні закладу розпочинає штовханину із потерпілим ОСОБА_11 , там же наносить удари йому рукою, потім покидає приміщення, а потерпілий тримається правою рукою із серветкою за голову в потиличній частині, в подальшому на сходовій кліці конфлікт продовжується та усі зміщаються на дорогу.

З наведеного вбачається, що конфлікт в середині ресторану «Мелодія» розпочав саме обвинувачений, який наніс потерпілому удари, в подальшому, маючи змогу покинути територію даного закладу, ОСОБА_7 продовжив конфлікт з потерпілим на вулиці. При цьому дії обвинуваченого носили агресивний характер, як про це зазначив свідок ОСОБА_13 , що у свою чергу свідчить про наявність в першого умислу на заподіяння ОСОБА_11 тілесних ушкоджень.

Також про наявність в ОСОБА_7 умислу на нанесення тілесних ушкоджень свідчить знаряддя злочину, кількість, характер і локалізації тілесних ушкоджень.

Згідно висновку судово-медичного експерта № 246 від 03 квітня 2020 року ОСОБА_11 спричинено тілесні ушкодження у вигляді проникаючого ножового поранення грудної клітки справа в проекції 2-3 міжребір`я між навкологрудинною та середньо ключичною лініями (рана розміром 3х1 см) з частковим пересіченням 3-го ребра, пошкодженням внутрішньої грудної артерії, верхньої долі правої легені та пневмогемотораксом (наявність повітря та 1200 мл крові в правій плевральній порожнині); проникаючої різаної рани в праву плевральну порожнину через незначне пошкодження (0,5х0,4 см) діафрагми, яка знаходиться в поперековій ділянці справа, раневий канал іде знизу вверх від задньої ості клубової кістки тазу до реберної дуги з повним пересіченням 11-го ребра справа та пошкодженням м`язів; різаної не проникаючої рани грудної клітки зліва розміром 10х3 см по передньо-пахвинній лінії; поверхневої, не глибокої не проникаючої рани розміром 0,5x0,3 см в проекції 6-7 міжребір`я по лопатковій лінії виникли від травмуючої дії гострого, колюче-ріжучого предмету, цілком можливо від леза ножа, за ступенем тяжкості проникаючі поранення в грудну клітку відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя в момент їх спричинення, не проникаючі рани за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

На підставі вказаного, апеляційний суд доходить висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 мали активний характер, були протиправними, між цими діями і їх наслідками існував прямий причинний зв`язок, а сила удару, їх раптовість та спрямування в грудну клітку потерпілого, незважаючи, що останній є правоохоронцем та знаходиться у хорошій фізичній формі, свідчать про те, що обвинувачений об`єктивно усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав можливість настання наслідків у виді спричинення шкоди здоров`ю потерпілого.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що дії потерпілого ОСОБА_11 не були суспільно небезпечним посяганням і не були безпосередньо спрямовані на заподіяння ОСОБА_7 такої негайної та невідворотної шкоди, яка вимагала від останнього діяти в стані необхідної оборони, тим більше із застосуванням ножа.

У свою чергу, наявність у обвинуваченого відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 140 від 24 лютого 2020 року, тілесних ушкоджень, а саме: різана рана великого пальця лівої руки, різана рана вказівного пальця лівої руки, які утворились від травмуючої дії предмета (предметів) з ріжучими властивостями, навпаки підтверджують використання першим ножа при нанесенні потерпілому тілесних ушкоджень, оскільки навіть при нанесення потерпілим ударів руками обвинуваченому не могли спричинити вказані тілесні ушкодження в ОСОБА_7 ..

Посилання сторони захисту, що висновком імунологічної експерта № 24 від 31 березня 2020 року повністю виключено можливість походження крові, виявленої на одежі, яка вилучена в ОСОБА_7 , від потерпілого ОСОБА_11 та не встановлення й не вилучення знаряддя вчинення кримінального правопорушення ножа, враховуючи вказане вище, ніяким чином не впливає на правильність кваліфікації дій обвинуваченого саме за ч.1 ст.121 КК України.

Щодо тверджень захисника про недоведеність факту перебування обвинуваченого ОСОБА_7 в стані алкогольного сп`яніння, то апеляційний суд зазначає таке.

Норми кримінального процесуального законодавства України не передбачають необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Перебування обвинуваченого в стані алкогольного сп`яніння має бути встановлено шляхом дослідження і оцінки всієї сукупності доказів, які є у кримінальному провадженні, зокрема і поясненнями свідків.

В суді першої інстанції свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 показали, що по орієнтуванню затримали ОСОБА_7 із слідами крові на руках та одежі, по зовнішніх ознаках візуально було видно, що він знаходився у стані сп`яніння.

Як убачається із консультативного висновку спеціаліста №352 від 22 лютого 2020 року, ОСОБА_7 , маючи ознаки алкогольного сп`яніння, відмовився пройти огляд медичний огляд на стан алкогольного сп`яніння.

Крім того, ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, а саме у тому, що 22 лютого 2020 року, близько 01 год. 50 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у приміщенні ресторану "Мелодія", який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , що є громадським місцем, діючи з прямим умислом, з мотивів явної неповаги до суспільства, грубо і умисно порушуючи громадський порядок, ігноруючи встановлені у суспільстві загальноприйняті правила поведінки і норми моралі, бажаючи возвеличитись за рахунок приниження іншої людини, демонструючи власну зверхність, усвідомлюючи, що його дії відбуваються в присутності інших людей, а також протиправний характер своїх дій, які супроводжувались особливою зухвалістю, безпричинно, умисно наніс побої, тобто не менше п`яти ударів кулаком лівої руки, утримуючи при цьому невстановлений в ході досудового розслідування предмет, у ділянку голови раніше незнайомого йому потерпілого ОСОБА_11 , які завдали останньому фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень. Тобто, вказана подія передувала нанесенню ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень.

Луцький міськрайонний суд Волинської області своєю ухвалою від 19 травня 2023 року задовольнив клопотання захисника ОСОБА_8 про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_7 , у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Звільнено обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.296 КК України на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України, а кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000655 від 22 лютого 2020 року про обвинувачення останнього у вчиненні кримінального правопорушення (кримінального проступку), передбаченого ч.1 ст.296 КК України закрито, у зв`язку із його звільненням від кримінальної відповідальності на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України.

У зв`язку з наведеним вище, на переконання апеляційного суду, обвинувачений погодився із закриттям кримінального провадження за вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, з одночасним визнанням всіх обставин, вказаних в обвинувальному акті, зокрема, перебування в стані алкогольного сп`яніння.

З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає твердження захисника про недоведеність факту перебування обвинуваченого ОСОБА_7 в стані алкогольного сп`яніння безпідставними.

Інші доводи обвинуваченого та його захисника, на переконання апеляційного суду, свідчать лише про суперечливість правової позиції сторони захисту в цій справі і застосування всіх можливих, суперечливих за своїм змістом способів уникнення кримінальної відповідальності ОСОБА_7 за скоєні ним дії.

Суд апеляційної інстанції вважає, що місцевий суд під час судового розгляду дослідив усі обставини кримінального провадження, оцінив відповідно до ст.94 КПК України кожний доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, ретельно проаналізувавши докази в їх сукупності, дав їм належну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 в заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначеними статтею 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів (ч.2 ст.65 КК України).

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», увагу суддів звернуто на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку, і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Згідно п.2 вказаної Постанови, усі питання пов`язані із призначенням покарання, мають бути належним чином мотивовані у вироку.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання вимоги вказаних вище статей кримінального кодексу належним чином були враховані.

Так, з вироку вбачається, що судом першої інстанції дана належна оцінка ступеню тяжкості кримінального правопорушення та даним про особу обвинуваченого ОСОБА_7 ..

При прийнятті судового рішення судом було враховано, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.121 КК України, відповідно до положень ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, ОСОБА_7 вину в інкримінованому злочині визнав частково, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, думку потерпілого, який просив призначити обвинуваченому ОСОБА_7 максимально суворе покарання.

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , місцевим судом не встановлено.

До обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, суд першої інстанції відніс рецидив злочинів та вчинення кримінального правопорушення особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч.1 ст.121 КК України, яке слід відбувати реально.

Призначене ОСОБА_7 покарання апеляційний суд вважає таким, що повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення та були безумовною підставою для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

Підстав для скасування оскаржуваного вироку з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, апеляційний суд не вбачає.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 серпня 2023 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом, а засудженим ОСОБА_7 , який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді