№ 1-кп/202/1670/2023
УХВАЛА

Іменем України

14 грудня 2023 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю секретаря - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро кримінальне провадження № 0000819 від 24.07.2023 року за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Запоріжжя, громадянка України, офіційно не працевлаштована, має середню освіту, на утриманні має малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше не судимий, не зареєстрована та постійного місця проживання не має;

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, -

сторони кримінального провадження

прокурора - ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченої - ОСОБА_3

в с т а н о в и в:

Прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченій ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Клопотання мотивоване тим, що під час досудового розслідування та судового розгляду до обвинуваченої був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, дія якого закінчується, за час перебування обвинуваченої під вартою ризики не зменшились та продовжують існувати, тому, на думку прокурора, застосування до обвинуваченої жодного із більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Захисник ОСОБА_6 заперечувала щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вважає що є підстави для зміни обвинуваченій запобіжного заходу, посилаючись на те, що ризики зазначені у клопотанні прокурора не обґрунтовані, обвинувачена має на утриманні малолітню дитину.

Обвинувачена підтримала думку захисника.

Суд заслухав думку сторін кримінального провадження, потерпілу вважає, що клопотання прокурора підлягає задоволенню, з огляду на те, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121КК України, яке відноситься до тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, а отже, будучи обізнаною про ступінь тяжкості інкримінованого їй злочину та покарання, яке загрожує, у разі визнання її винуватою, а також враховуючи той факт, що обвинувачена не має постійного місця проживання, існує реальний ризик того, що обвинувачена може переховуватися від суду, тобто існують ризики, зазначені у клопотанні прокурора, та передбачені ч. 1 ст. 177 КПК.

Доводи захисника про відсутність доказів щодо наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, суд вважає необґрунтованими, оскільки при розгляді клопотання прокурора встановлено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченої під вартою та встановлена наявність ризиків, визначених ч.1 ст.177 КПК України, а будь-яких об`єктивних даних, які б безумовно свідчили про зміну або відсутність обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, які раніше слугували підставою для обрання обвинуваченій запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, захисником не наведено.

В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченої під вартою.

На підставі наведеного, суд переконаний у необхідності задоволення клопотання прокурора, оскільки він довів обставини, які виправдовують подальше обмеження права обвинуваченої перебувати на волі. Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченими обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 обвинувачуються у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, суд вважає недоцільним визначати їй розмір застави.

Керуючись ст.ст. 331, 350 КПК України, суд, -

Постановив :

Клопотання прокурора задовольнити.

ОСОБА_3 продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 11.02.2024 року, включно.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти діб.

Головуючий: ОСОБА_7