ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3734/23 Справа № 205/1311/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

цивільного позивача ОСОБА_11

представника

потерпілої та

цивільного позивача ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження кримінального провадження №0000544 за апеляційною скаргою представника потерпілої та цивільного позивача ОСОБА_12 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2023 року, ухвалений щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Дніпропетровська, громадянки України, яка має середню освіту, одружена, малолітніх дітей на утриманні не має, офіційно працевлаштована на посаді торгівельного представника ТОВ «Бадагоні-Україна», місце проживання якої зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком на 2 роки, та покладено обов`язки, передбачені п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_9 , ОСОБА_11 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Оберіг», ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, завданої смертю фізичної особи, що настала внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Оберіг» на користь ОСОБА_11 майнову шкоду в розмірі 11 161,00 грн.

Стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Оберіг» на користь ОСОБА_11 моральну шкоду в розмірі 80 400 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду в розмірі 400 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 220 000 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про долю речових доказів, процесуальні витрати та заходи забезпечення кримінального провадження.

Цим вироком дії обвинуваченої ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху України особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_13 та спричинило потерпілій ОСОБА_10 середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Так, ОСОБА_7 13 жовтня 2022 року, приблизно о 18 годині 45 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «Honda HR-V», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 належить їй на праві власності, здійснювала рух в темний час доби, без увімкненого міського освітлення, по сухому асфальтобетонному дорожньому покриттю пр. Івана Мазепи з боку пр. Сергія Нігояна в напрямку вул. Авіаційної у Новокодацькому районі м. Дніпро, проїжджа частина якої має по дві смуги для руху в кожному напрямку та розділяється трамвайними коліями.

У ході руху водій ОСОБА_7 , грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи кримінальну протиправну недбалість, легковажно розраховуючи на відвернення суспільно-небезпечних наслідків, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожнім знаком 5.38.1. та дорожньою розміткою 1.14.1., не діяла таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважною до дорожньої обстановки та її змінам, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху та маючи можливість об`єктивно виявити пішоходів, ОСОБА_13 , 1950 року народження та ОСОБА_10 , 1959 року народження, які рухалась по нерегульованому пішохідному переходу, справа на ліво відносно руху автомобіля, завчасно не вжила усіх можливих дій для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу, щоб надати дорогу пішоходам, які рухаються по нерегульованому пішохідному переході, в результаті чого в районі перехрестя вул. Володимира Самодриги та пр. Івана Мазепи в м. Дніпро, здійснила наїзд передньою лівою частиною автомобіля «Honda HR-V», реєстраційний номер НОМЕР_1 на пішоходів ОСОБА_13 та ОСОБА_10 .

Своїми діями водій автомобіля «Honda HR-V», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , грубо порушила вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3 (б), 18.1 Правил дорожнього руху України, якими передбачено:

п. 1.3.: «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими»;

п. 1.5.: «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

п. 2.3. (б).: «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і,не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п. 18.1.: «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.».

Порушення вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_14 знаходиться у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної події, внаслідок якої пішохід, ОСОБА_13 отримала тілесні ушкодження у вигляді: сумісної тупої травми тіла: синці на повіках обох очей, в проекції лівої вилиці та на тильній поверхні правої кисті, рвано-забійна рана на передній поверхні правої гомілки у середній третині, перелом правої скроневої кістки, крововиливи під м`якою мозковою оболонкою, численні переломи ребер з обох боків (3-6 ліворуч по задній пахвовій лінії, 3-7 праворуч по лопатковій лінії), перелому правої ключиці та 10-го грудного хребця, розриви печінки, підшкірні крововиливи з кишенеподібним відшаруванням жирової клітковини від м`язів на внутрішній поверхні в проекції лівого колінного суглоба та на зовнішній поверхні в проекції правого колінного суглоба, подвійний перелом правої малогомілкової кістки, розрив капсули правого гомілковостопного суглобу, перелом лівої лобкової кістки та розрив клубово-крижового з`єднання ліворуч, що відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя у момент спричинення.

Смерть, ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , настала 13 жовтня 2022 року о 22 годині 30 хвилин в КП «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечникова» ДОР, за адресою: м. Дніпро, пл. Соборна, 14, від сумісної тупої травми тіла у вигляді численних переломів кісток черепа, тулуба та нижніх кінцівок з ушкодженням внутрішніх органів, яка ускладнилася розвитком шоку.

Також в результаті даної дорожньо-транспортної події, пішохід ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді: сумісної травми тіла: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забійної рани в скроневій ділянці справа, садна скату носу, закритої травми тазу з переломом лівої сідничної кістки, закритої травми лівої нижньої кінцівки з косим переломом лівої великогомілкової кістки у нижній третині зі зміщенням, що за своїм характером відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі представник потерпілої та цивільного позивача ОСОБА_12 просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначення покарання та вирішення цивільного позову у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, неповнотою судового розгляду, а також у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої внаслідок його м`якості та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченій ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у в виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки. Стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 моральну шкоду у розмірі 1 000 000 гривень та стягнути з обвинуваченої ОСОБА_7 на користь цивільного позивача ОСОБА_11 моральну шкоду у розмірі 919 600 гривень. В іншій частині вирок суду першої інстанції просить залишити без змін.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог про невідповідність призначеного судом першої інстанції розміру покарання зазначає, що суд безпідставно визнав як обставину, що пом`якшує покарання щире каяття, оскільки, на думку представника, наявність такої обставини не підтверджується жодними доказами. Вказує, що обвинувачена ОСОБА_7 не висловила щирий жаль з приводу скоєного, не вибачилась перед потерпілою, лише незначною часткою, у розмірі 80 000 гривень, відшкодувала моральну шкоду перед підготовчим судовим засіданням, зазначивши при цьому, що інших позовних вимог потерпілої та цивільного позивача вона не визнає, тобто заперечує, що її діями було завдано моральної шкоди.

З цих підстав, вважає, що суд безпідставно звільнив обвинувачену ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком, не навів достатніх мотивів прийнятого рішення та не врахував непоправних наслідків у вигляді смерті потерпілої. Вважає, що судом безпідставно було враховано, що чоловік обвинуваченої потребує постійного піклування, оскільки документально вказана обставина жадним чином не підтверджена, а тому такі висновки суду не ґрунтуються на матеріалах справи.

Обґрунтовуючи вимоги про скасування вироку суду в частині вирішення цивільного позову зазначає, що суд першої інстанції не дотримався засад розумності та справедливості при визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченої ОСОБА_7 неналежним чином врахував, що внаслідок злочинних дій останньої загинула мати та бабусі потерпілої та цивільного позивача, що призвело до реальних страждань, втрат морального характеру та зміни способу життя, а тому вважає визначений судом розмір моральної шкоди безпідставно заниженим.

Позиції учасників судового провадження.

Потерпіла ОСОБА_9 , цивільний позивач ОСОБА_11 та їх представник підтримали вимоги апеляційної скарги та з підстав, викладених в апеляційній скарзі просили вирок скасувати та призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі з його реальним відбуванням, й збільшити суму стягнення на рахунок моральної шкоди.

Потерпіла ОСОБА_10 покладалася на розсуд суду, вказувала, що претензій до обвинуваченої не має.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив вирок суду залишити без змін.

Мотиви суду.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах поданої апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку суду та кваліфікація її дій в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому, відповідно до ст. 404 КПК України, не є предметом апеляційного розгляду.

За таких обставин, суд переглядає судове рішення виключно з підстав відповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої, а також обґрунтованості вирішення судом цивільного позову в частині суми стягнення в рахунок відшкодування моральної шкоди на рахунок потерпілої ОСОБА_9 та цивільного позивача ОСОБА_11 .

При цьому, порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин кримінального провадження, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченої та на кваліфікацію її дій, колегією суддів не встановлено.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги представника потерпілої та цивільного позивача про невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченої та ступеню тяжкості вчиненого нею злочину внаслідок м`якості, суд вважає за необхідне зазначити таке.

В силу вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 75 КК України обов`язковою умовою прийняття судом рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням є наявність обставин, які б переконливо свідчили про можливість його виправлення без відбування покарання. Такі обставини мають давати підстави для висновку, що передбачені статтею 76 цього Кодексу наглядові та соціально-виховні заходи будуть ефективними й достатніми для досягнення вищевказаної мети.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини провадження.

На переконання апеляційного суду, ухвалюючи вирок, суд першої інстанції в повній мірі не дотримався вказаних вимог закону

Призначаючи покарання ОСОБА_7 суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, яке є необережним тяжким злочином, що вчинене за необережної форми вини, обставини вчинення кримінального правопорушення, характер допущеного ОСОБА_7 порушення Правил дорожнього руху, характер та ступінь тяжкості непоправних наслідків у виді смерті особи та завдання середньої тяжкості тілесного ушкодження, відомості про особу обвинуваченої, яка раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, має зареєстроване місце проживання, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, має постійне джерело доходу, офіційно працевлаштована, одружена, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, на утриманні не має малолітніх та неповнолітніх дітей, а також її ставлення до вчиненого діяння та його наслідків, зокрема визнання своєї вини в повному обсязі, добровільне відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням потерпілій ОСОБА_10 , часткове відшкодовування шкоди потерпілій ОСОБА_9 .

Крім того, при призначенні покарання обвинуваченій судом також було враховано і досудову доповідь, складену Чечелівським районним відділу філії ДУ «Центр пробації» у Дніпропетровській області, згідно якої у обвинуваченої ОСОБА_7 низький рівень вчинення повторного кримінального правопорушення, низький рівень небезпеки для суспільства, у тому числі, для окремих осіб, та її виправлення можливе без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк з покладенням обов`язків відповідно до ч. 3 ст. 76 КК України, думку потерпілої ОСОБА_10 , в судових дебатах повідомила, що матеріальних претензій до обвинуваченої не має, просила призначити покарання на розсуд суду, думку потерпілої ОСОБА_9 (онуки загиблої), яка просила суд призначити суворе покарання з реальним позбавленням волі в межах санкції статті обвинувачення, думку прокурора, який вважає за доцільне застосування до обвинуваченої ОСОБА_15 ст. 75 КК України.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченій ОСОБА_7 судом визнано повне визнання своєї вини, щире каяття, добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілій ОСОБА_10 , часткове відшкодування шкоди потерпілій ОСОБА_9 .

З урахуванням наведених обставин, а також стану здоров`я обвинуваченої, й здійснення нею догляду за хворим чоловіком ОСОБА_16 , який має захворювання печінки, за станом здоров`я потребує постійного догляду, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченої можливе без ізоляції від суспільства та призначив покарання із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України.

Між тим, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції не надав належної оцінки непоправним наслідкам протиправних дій ОСОБА_7 , які спричинили загибель людини, а саме потерпілої ОСОБА_13 , а також не врахував в повній мірі позицію потерпілої ОСОБА_9 , яка наполягала на суворому покаранні.

Окрім цього, поза увагою суду залишились й обставини кримінального провадження, згідно з якими ОСОБА_7 здійснила наїзд на пішоходів на нерегульованому пішохідному переході, грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам.

Колегія суддів вважає, що за вказаних обставин виправлення обвинуваченої можливе лише в умовах реального відбування покарання, а тому покарання, призначене із застосуванням ст. 75 КК України не буде справедливим та не відповідатиме його меті виправленню та попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення, є неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

З огляду на те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, внаслідок чого призначив обвинуваченій покарання, із застосуванням положень ст. 75 КК України, колегія суддів вбачає підстави скасувати оскаржуване судове рішення в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок в цій частині.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 колегія суддів враховує тяжкість вчиненого нею злочину, який згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, вчиненим за необережної форми вини, обставини вчинення кримінального правопорушення, характер допущеного ОСОБА_7 порушення Правил дорожнього руху, а саме їх грубе порушення, характер та ступінь тяжкості непоправних наслідків у виді смерті особи та завдання середньої тяжкості тілесного ушкодження, особу обвинуваченої, яка раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, має зареєстроване місце проживання, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, офіційно працевлаштована, має постійне джерело доходу, одружена, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, на утриманні не має малолітніх та неповнолітніх дітей, а також її ставлення до вчиненого діяння та його наслідків.

Також апеляційний суд враховує досудову доповідь Чечелівського районного відділу філії ДУ «Центр пробації» у Дніпропетровській області, згідно якої у обвинуваченої ОСОБА_7 низький рівень вчинення повторного кримінального правопорушення, низький рівень небезпеки для суспільства, у тому числі, для окремих осіб, та її виправлення можливе без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк з покладенням обов`язків відповідно до ч. 3 ст. 76 КК України, й думку потерпілої ОСОБА_10 , в судових дебатах повідомила, що матеріальних претензій до обвинуваченої не має, просила призначити покарання на розсуд суду, думку потерпілої ОСОБА_9 , яка просила суд призначити суворе покарання з реальним позбавленням волі в межах санкції статті обвинувачення.

В той же час апеляційний суд зазначає, що у виходячи з положень ст. 314-1 КПК України, досудова доповідь для суду має рекомендаційний характер, яку суд може врахувати, виходячи зі своїх дискреційних повноважень, а думка потерпілих, виходячи з того, злочин, передбачений ч.2 ст. 286 КК України, є злочином проти безпеки руху, при призначенні покарання не є вирішальною.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

В якості обставин, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченої, суд визнає повне визнання своєї вини, щире каяття, добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілій ОСОБА_10 , часткове відшкодування шкоди потерпілій ОСОБА_9 .

Разом з цим, апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо відсутності щирого каяття у обвинуваченої та безпідставне визнання судом вказаної обставини, як тієї що пом`якшує покарання.

Як убачається з правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року (справа №166/1065/18) та від 20 серпня 2020 року (справа №750/1503/19), розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль із приводу цього та осуд своєї поведінки, готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до вчиненого, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.

Разом з цим, у постанові Верховного суду від 06 липня 2021року (справа № 243/3208/19; провадження № 51-765км21) зазначено, що про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Крім того, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРКП (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після її внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Таким чином, можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

З матеріалів кримінального провадження видно, що обвинувачена ОСОБА_7 повністю визнала свою вину, добровільно відшкодовували потерпілій ОСОБА_10 завдані збитки, надала критичну оцінку своїй протиправній поведінці, не проявила байдужість по відношенню до потерпілої ОСОБА_10 , та як зазначила потерпіла, обвинувачена підтримувала зв`язок з її рідними, та надавала допомогу з лікування, повністю відшкодувала їй заподіяну шкоду, а також частково відшкодувала шкоду потерпілій ОСОБА_9 в розмірі 80000 грн., що підтверджується матеріалами справи та не заперечується потерпілою, що об`єктивно підтверджує її щире каяття.

Крім того, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції обвинувачена постійно просила вибачення у потерпілих та жалкувала з приводу вчиненого.

До того ж, обговорюючи питання призначення покарання обвинуваченій ОСОБА_7 , апеляційний суд виходить з того, що у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 наголошено, що „окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину (абзац п`ятий підпункту 4.1); „правова держава, вважаючи покарання передусім виправним та превентивним засобом, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи. Обмеження конституційних прав обвинуваченого повинно відповідати принципу пропорційності: інтереси забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та безпеки тощо можуть виправдати правові обмеження прав і свобод тільки в разі адекватності соціально обумовленим цілям (абзац четвертий підпункту 4.2).

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду. (Постанова ККС ВС від 05.10.2023 у справі №542/26/23).

Суд враховує, що ОСОБА_7 вчинила необережне кримінальне правопорушення, має ряд захворювань, за період свого життя жодного разу не притягувалася до кримінальної відповідальності, що свідчить про її схильність до правослухняної поведінки та дотримання правил і обмежень, встановлених Законом.

Щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину суто з позицій психологічної внутрішньої переорієнтації суб`єкта, справжнє засудження свого діяння, визнання його антисуспільного характеру, про що мають свідчити і об`єктивні дані про зміни в ціннісних пріоритетах та способі життя.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює розкриття злочину, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. (Постанова ККС ВС від 14.11.2022 у справі №640/3693/15-к).

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 10.02.2021 року у справі №643/13256/17 та від 27.04.2021 року у справі №520/16394/16-к.

Матеріали справи свідчать, що факт вчиненого злочину обвинувачена ОСОБА_7 визнанала, просила вибачення у потерпілих, як під час досудового розслідування так і під час судового розгляду та апеляційного перегляду, відшкодувала завдані збитки потерпілій ОСОБА_10 та частково відшкодувала потерпілій ОСОБА_9 . Жодні розшукові дії органом досудового розслідування у цій справі не вживалися.

Статтею 69 КК передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, вмотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Частина 1 цього положення надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Таке формулювання призводить до висновку, що застосування статті 69 КК можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони (1) можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК, і (2) істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою, у вчиненні злочину, її поведінкою під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватця. Суд, посилаючись при призначенні покарання на статтю 69 КК, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого злочину.

Суд зазначає, що з огляду на свої дискреційні повноваження, суд вправі призначити обвинуваченій покарання, більш м`яке, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, за наявності для цього відповідних підстав.

У даному випадку, як зазначалось вище, суд враховує наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме повне визнання вини, щире каяття, відшкодування завданих збитків потерпілій ОСОБА_10 та часткове відшкодування збитків потерпілій ОСОБА_9 , відсутність обставин, що його обтяжують, характер та обставини вчинення конкретного кримінального правопорушення, яке вчинено з необережності, посткримінальну поведінку ОСОБА_7 , а саме, що остання всіляко надавала допомогу потерпілій ОСОБА_10 під час лікування та реабілітації, сприяла розкриттю кримінального правопорушення та усіх обставин, що мають значення для розгляду кримінального провадження, вік обвинуваченої та стан її здоров`я, а саме наявність у неї захворювань серця, що в умовах її утримання в місцях позбавлення волі та недостатнього медичного обслуговування може призвести до негативних та невідворотних наслідків, що, у своїй сукупності, суд відносить до обставин, що істотно знижують ступінь суспільної небезпеки, а також суд додатково враховує й позицію потерпілої ОСОБА_10 , яка жодних претензій до обвинуваченої не має, а також те що обвинувачена зобов`язується відшкодувати шкоду потерпілій ОСОБА_9 , не заперечувала проти цивільного позову, та в суді апеляційної інстанції його визнавала, і те, що хоча дії обвинуваченої і полягали у грубому порушенні правил дорожнього руху, однак є необережними, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого нею злочину.

За вказаних обставин, з огляду на принцип індивідуалізації та домірності (пропорційності) покарання, який полягає, зокрема у адекватності застосованого заходу примусу та скоєного діяння, суд доходить висновку, що в даному конкретному випадку відбування покарання обвинуваченою у виді позбавлення волі буде непропорційним відносно вчиненого нею злочину та наслідків від його скоєння, а мета покарання може бути досягнута із призначенням покарання без ізоляції від суспільства, однак в умовах здійснення за нею нагляду з обов`язковим залученням до праці з триманням в кримінально-виконавчих установах відкритого типу.

Таким чином, суд, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, характер та обставини його вчинення, рівень його суспільної небезпеки, вказані вище дані про особу обвинуваченої, обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, обставини, що істотно знижують ступінь суспільної небезпеки, суд доходить висновку, що виправлення обвинуваченої ОСОБА_17 та попередження нових злочинів можливо досягти без ізоляції її від суспільства, у зв`язку з чим вважає за необхідне призначити їй покарання, з застосуванням ст. 69 КК, у виді обмеження волі, яке є більш м`яким ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин з застосуванням додаткового покарання, передбаченого санкцією статті.

В цьому контексті, суд також зазначає, що позбавлення ОСОБА_7 права керування транспортними засобами, як додаткове покарання, саме по собі зможе запобігти вчиненню нею нових кримінальних правопорушень, оскільки за відсутності відомостей щодо притягнення ОСОБА_7 до кримінальної або адміністративної відповідальності, суд переконаний у тому, що обвинувачена не буде керувати транспортними засобами, будучи позбавленим такого права, що у повному обсязі узгоджується з метою покарання.

Вирішуючи питання обґрунтованості вирішення цивільного позову, колегія суддів зазначає наступне.

Виходячи зі змісту ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого, котрий вчинив суспільно небезпечне діяння.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Приписами ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Якщо ж моральну шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодження здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, вона відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

При цьому розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести в рішенні відповідні мотиви.

Таким чином, законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи цивільний позов в частині відшкодування моральної шкоди, спричиненної злочином дотримався вказаних вимог закону.

З матеріалів провадження видно, що потерпілою ОСОБА_9 та цивільним позивачем ОСОБА_11 до обвинуваченої ОСОБА_7 заявлено цивільний позов про стягнення з ОСОБА_7 , зокрема, на користь ОСОБА_11 моральної шкоди в розмірі 919 600 грн. та на користь ОСОБА_9 моральної шкоди в розмірі 1 000 000 грн.

Перевіряючи матеріали кримінального провадження у цій частині, колегія суддів уважає, що заявлений потерпілою та цивільним позивачем цивільний позов у частині відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції вирішив із додержанням правил глави 9 КПК України із урахуванням положень статей 23, 1167, 1168 ЦК України.

При цьому, суд першої інстанції, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визначив розмір моральної шкоди, врахувавши всі обставини справи, характер і обсяг фізичних і душевних страждань ОСОБА_11 , спричинених смертю матері, що зумовило зміну усталеного способу її життя, втрату рідної людини, враховуючи глибину і тривалість страждань, яких зазнав цивільний позивач, визначив розмір моральної шкоди у сумі 400 000,00 гривень.

А також, суд, виходячи із вказаних засад, та врахувавши, що потерпілій ОСОБА_9 завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях з приводу втрати близької людини, моральних та фізичних стражданнях, порушено її нормальний спосіб життя, у зв`язку з чим вона змушені докладати неймовірних зусиль для його налагодження та організації, а також часткове відшкодування обвинуваченою завданої шкоди, у розмірі 80000 грн, що не заперечують сторони і в суді апеляційної інстанції, за вирахуванням вказаної суми, визначив розмір моральної шкоди в сумі 220 000 грн.

Отже, суд першої інстанції, частково задовольняючи вимоги цивільного позову, зважив на всі наведені представником потерпілого у позові вимоги та належним чином обґрунтував прийняте рішення.

Отже, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги та приходить до висновку про необхідність її часткового задоволення та скасування вироку щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання, з ухваленням нового у відповідності з вимогами ст. 420 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В АЛ И В:

Апеляційну скаргу представника потерпілого та цивільного позивача ОСОБА_12 - задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2023 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, із застосуванням положень ст. 69 КК України, у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Строк відбування покарання обвинуваченій ОСОБА_7 рахувати з дня приведення вироку до виконання.

Копію вироку вручити прокурору та обвинуваченій ОСОБА_7 .

Вирок набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4