Справа №276/481/17
Провадження №1-кп/293/21/2024
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2024 рокусмт Черняхів

Черняхівський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4 доручення № 006-60003205 від 09.12.2023

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Черняхів кримінальне провадження, внесене за ЄРДР за №0000511 від 02.10.2016 по обвинуваченню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Зубринка Хорошівського району Житомирської області, українця, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, одруженого, неповнолітніх дітей не має на утриманні, раніше не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

І. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

02 жовтня 2016 року близько 1 години ОСОБА_5 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем марки ВАЗ-21011 д.н.з. НОМЕР_1 , який знаходився в технічно-справному стані, та рухався по вул. Пушкіна, в с. Зубринка Хорошівського району Житомирської області, у напрямку автомобільної дороги Хорошів Ємільчино.

Під час руху свого руху водій автомобіля ВАЗ -21011 д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_5 , нехтуючи та грубо порушуючи вимоги п.п.12.3, 13.1 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, проявивши неуважність до дорожньої обстановки, не вибравши безпечної дистанції та інтервалу, маючи об`єктивну та технічну можливість для безпечного руху транспортного засобу в даній дорожній обстановці, негайно не вжив заходів щодо зменшення швидкості шляхом застосування своєчасного термінового гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, в результаті чого допустив наїзд на мотоцикл марки Jawa д.н.з. НОМЕР_2 , який перебував в нерухомому стані на відстані 1,7 метра від правого краю проїжджої частини та на відстані 8 метрів від бетонної опори ЛЕП №13/81 в напрямку автодороги "смт ХорошівЄмільчино", під керуванням ОСОБА_6 , по заду якого, на сидінні, знаходилася ОСОБА_7 .

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди водій мотоцикла марки Jаwа д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_6 отримав тілесне ушкодження у вигляді розриву правого акроміально-ключичного з`єднання, яке згідно висновку судово-медичної експертизи відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, а пасажирка мотоцикла марки Jawа д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми - лінійного перелому потиличної кістки з переходом на основу черепа, забою головного мозку; закритого перелому 3,4 плюсневих кісток лівої стопи без зміщення кісткових відломків, закритого перелому 7-го правого ребра, саден та крововиливів на лівій нижній кінцівці, які в своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя.

У прямому безпосередньому, причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди і шкідливими наслідками, що настали, перебуває грубе порушення ОСОБА_5 наступних пунктів Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, які вимагають:

- п. 12.3 у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;

- п. 13.1 водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.

Таким чином, ОСОБА_5 інкримінується порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

II. Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою винуватість у інкримінованому йому діянні визнав повністю та показав суду, що дійсно він 02.10.2016 у нічний час керував автомобілем ВАЗ-21011, д.н.з. НОМЕР_1 їхав по вул. Пушкіна в с. Зубринка Хорошівського району Житомирської області та здійснив зіткнення з мотоциклом Jawa д.н.з. НОМЕР_2 , який стояв на обочині, на якому перебував водій ОСОБА_6 та пасажирка ОСОБА_7 , які отримали тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості.

У вчиненому розкаявся, просить суворо не карати. Щодо заявлених цивільних позовів, то вказав, що цивільні позови визнає. Вказав, що сплатив потерпілій ОСОБА_7 , через її законного представника 57 800 гривень в рахунок відшкодування завданої шкоди.

Захисник в судовому засіданні просив суд зважити на щире каяття обвинуваченого, повного визнання ним вини та суворо його не карати. Крім того, при задоволенні позовів просив врахувати відшкодування потерпілій ОСОБА_7 матеріальної шкоди в загальному розмірі 57800,00 грн.

Потерпіла ОСОБА_7 та її законний представник в судове засідання не з`явились, подали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність. Вказали, що щодо міри покарання поклались на розсуд суду.

Потерпілий ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та щодо міри покарання поклався на розсуд суду.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_5 у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, беручи до уваги, що прокурор та обвинувачений не оспорюють фактичні обставини провадження, судом установлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності їх позиції, роз`яснивши положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження в апеляційному порядку, заслухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів щодо тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Допитавши обвинуваченого, який у повному обсязі визнав себе винним та добровільно повідомив суду обставини вчинення кримінального правопорушення, дослідивши матеріали кримінального провадження, вислухавши виступи учасників кримінального провадження в судових дебатах та останнє слово обвинуваченого, суд дійшов таких висновків.

Показання обвинуваченого є послідовними, логічними, відповідають фактичним обставинам справи, а тому не викликають у суду сумнівів щодо правильності розуміння обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Суд уважає безпосередньо досліджені докази, що характеризують особу обвинуваченого належними, допустимими та достовірними.

Сторони кримінального провадження не оспорювали фактичних обставин кримінального провадження, викладених у обвинувальному акті.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Суд уважає доведеним, що ОСОБА_5 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху як особа, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, та кваліфікує його дії за ч.2 ст. 286 КК України.

Підстав, відповідно до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

ІІІ. Мотиви призначення покарання.

Згідно з приписами ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з дотриманням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому, суд виходить із встановлених положеннями ст. 50 КК України його мети, за якими покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Так, нормами статті 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Згідно з статтею 65 цього Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виправлення як мета покарання - це той наслідок, якого прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. Виправлення виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженого, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального. З моральної точки зору, виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Досягнення мети виправлення означає, що в особистості засудженого в результаті застосування до нього покарання відбулись такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів, що неможливо без усвідомлення та засудження винуватим вчиненої ним власної суспільно небезпечної дії.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

При обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України.

Питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст. 75 КК, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини справи.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду в межах його дискреційних повноважень, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення рішення, зокрема, відомостях про вчинене особою кримінальне правопорушення, характер суспільно небезпечного діяння, його наслідки, які в цьому провадженні виявлені у виді заподіяння потерпілим фізичної шкоди, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності.

Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наскільки його ціннісні орієнтири співпадають з загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.

Так, обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_5 відповідно до статті 66 КК України суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, часткове, добровільне відшкодування завданої шкоди.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_5 відповідно до статті 67 КК України судом визнається вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

При цьому судом враховується, що щире каяття проявилося в критичній оцінці обвинуваченим свого діяння шляхом визнання вини, запевнення, що він більше подібного не вчинить, бажає виправитись, а також наголосив, що у разі присутності потерпілих у судовому засіданні обов`язково б щиро попросив вибачення.

Також суд приймає до уваги позицію Верховного Суду, висловлену у постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року по справі N 759/7784/15-к про те, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

В ході судового розгляду та у судових дебатах обвинувачений, окрім визнання вини, наголосив на щирому жалі щодо вчиненого, не заперечував фактичних обставин справи, частково відшкодував, завдану матеріальну та моральну шкоду потерпілим, що у своїй сукупності свідчить про наявність "щирого каяття".

Активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення виражається в тому, що винний добровільно у будь-якій формі своїми активними діями надає допомогу органам досудового розслідування або суду у з`ясуванні тих обставин вчинення кримінального правопорушення, що мають істотне значення для повного його розкриття.

Так, учасниками судового провадження не заперечувалось, що на досудовому розслідуванні ОСОБА_5 розповів про час, місце вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, що стало наслідком його швидкого розкриття, вказані обставини він підтвердив в судовому засіданні, чим сприяв встановленню істини у кримінальному проваджені

Також при призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 виду та міри покарання за ч.2 ст. 286 КК України, суд ураховує тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України є тяжким злочином, однак з необережною формою вини, наявність обставин, які пом`якшують покарання та обставин, що його обтяжують, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не перебуває на обліку у лікаря нарколога та психіатра, характеризуються позитивно.

Суд враховує, що кримінальне правопорушення, яке скоїв обвинувачений не є корупційними, потерпілі претензій до обвинуваченого не мають, клопотань щодо суворої міри покарання не заявляли. А також суд враховує часткове відшкодування обвинуваченим завданих матеріальних та моральних збитків потерпілій стороні.

Водночас суд приймає до уваги, що з часу вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності не притягувався, що свідчить про усвідомлення протиправності своєї злочинної поведінки та те, що останній став на шлях виправлення.

Враховуючи вищевикладене, дотримуючись засад законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, керуючись ст. ст. 50, 65 КК України, суд уважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі межах санкції статті, за якою кваліфікується його діяння.

Підстав для застосування ст. 69 КК України суд не вбачає.

Водночас з урахуванням особи обвинуваченого, в сукупності з характером установлених конкретних дій обвинуваченого, який вчинив тяжкий злочини, однак тяжких непоправних наслідків від такого не настало, засад досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - покарання має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи), суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 можливе без ізоляції його від суспільства, а тому призначає йому покарання у виді позбавлення волі зі звільненням від нього на підставі ст.75 КК України, якщо протягом встановленого цим вироком іспитового строку він не скоїть нових кримінальних правопорушень та виконає обов`язки передбачені п.п. 1,2 ч.1, п.2 ч. 3 ст. 76 КК України.

Суд уважає, що звільнення обвинуваченого від відбування реального покарання з випробуванням та іспитовим строком з покладенням на нього обов`язків, передбачених 1,2 ч.1, п.2 ч. 3 ст.76 КК України буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Важливим є те, що звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням буде сприяти його виправленню, вихованню та соціальній реабілітації та не становитиме "особистий і надмірний тягар для особи".

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 2ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує те, що ОСОБА_5 порушив правила дорожнього руху України, спричинив внаслідок цього дорожньо-транспортну пригоду, в результаті якої потерпілі отримали тілесні ушкодження, а тому суд дійшов переконання про необхідність призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом строком на три роки.

ІV. Вирішення цивільного позову

ОСОБА_8 поданий цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_5 , згідно якого просить стягнути на її користь з ОСОБА_5 матеріальної шкоди в розмірі 6279,75 грн та 150 000,00грн моральної шкоди.

Цивільний позов обґрунтований тим, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_5 від яких потерпілій заподіяно тілесних ушкоджень, остання понесла матеріальні (грошові) витрати пов`язані з лікуванням та поїздками в лікарню у розмірі 6279,75 грн, з яких 3577,03грн кошти, потрачені на придбання ліків, 2702,72грн кошти витрачені на пальне автомобіля поїздки в лікарню.

Позивач доводить, що дії ОСОБА_5 призвели не тільки до вказаних матеріальних втрат, а також до заподіяння моральної (немайнової) шкоди, яка полягає в моральних та фізичних стражданнях, пов`язаних з ушкодженням її здоров`я, порушенням нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя. Вказане призвело до того, вона не може спокійно жити і працювати, внаслідок цього її нормальне життя було порушено, постійно переслідує відчуття несправедливості та незахищеності. Стан її здоров`я не покращився, а погіршується і у неї виникає постійна необхідність у вживанні медичних препаратів для підтримання нормального стану здоров`я, завдає їй моральних страждань. Зазначає, що злочинними діями ОСОБА_5 заподіяну їй моральну шкоду неможливо виміряти у грошовій формі. Проте матеріальна компенсація може деякою мірою зменшити вплив негативних наслідків на її психологічний стан, особисте та громадське життя. Зокрема, враховуючи характер та тривалість заподіяних їй моральних страждань, стан її здоров`я, ступінь вини винної особи, вона оцінює завдану їй моральну шкоду у 150 000,00 гривень.

Потерпілим - ОСОБА_6 поданий цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_5 , згідно якого просить стягнути на його користь з ОСОБА_5 матеріальної шкоди в розмірі 78,39 грн та 20 000,00 грн моральної шкоди.

Цивільний позов обґрунтований тим, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_5 потерпілий поніс матеріальні витрати, пов`язані з його лікуванням у розмірі 78,39 грн . Крім того протиправними діями ОСОБА_5 потерпілому заподіяно і моральної шкоди, розмір якої оцінює в сумі 20 000,00 гривень.

Зазнає, що завдана моральна шкода полягає в моральних та фізичних стражданнях, пов`язаних з ушкодженням здоров`я, порушенням нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, він не може спокійно жити і працювати, внаслідок цього його нормальне життя було порушено.

Стан його здоров`я не покращився, а погіршується, виникає постійна необхідність у вживанні медичних препаратів для підтримання нормального стану здоров`я, що завдає йому моральних страждань. Зазначає, що злочинними діями ОСОБА_5 заподіяну йому моральну шкоду неможливо виміряти у грошовій формі. Тому враховуючи характер та тривалість заподіяних йому моральних страждань, стан його здоров`я, ступінь вини винної особи, він оцінює завдану йому моральну шкоду у розмірі 20000,00 гривень.

Водночас за наявними матеріалами справи цивільним позивачем ОСОБА_7 не заперечується про отримання нею від обвинуваченого в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 5000 гривень.

Цивільний відповідач - обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні цивільний позов визнав частково та зазначив, що відшкодував потерпілій ОСОБА_7 , через її законного представника 57 800 гривень в рахунок відшкодування завданої шкоди.

Захисник в судовому засіданні підтримав позицію свого підзахисного та просив зменшити розмір моральної шкоди.

Прокурор у судових дебатах при вирішенні заявлених цивільних позовів просив їх задовольнити.

Дослідивши матеріали цивільних позовів, заслухавши пояснення учасників провадження, суд дійшов такого висновку.

Пунктом 3 частини 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у статті 16 Цивільного кодексу України.

За статті 16 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є відшкодування шкоди.

Відповідно до статті 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення (ст.1166 ЦК України), необхідними елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина.

Положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Вказані обставини можуть бути елементами складу відповідних злочинів, а також впливати на визначення міри відповідальності винної особи.

У п. 7 ч. 1 ст. 368 КПК України зазначено, що ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.

Частинами першою-третьою статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Частиною першою статті 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Враховуючи, що обвинувачений визнав вказану суму матеріальних вимог та те, що сума понесених матеріальних витрат потерпілими підтверджена у повному обсязі, тому суд, зважаючи, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, вважає за можливе задовольнити цивільні позови в частині матеріальної шкоди в повному обсязі.

Водночас, суд ураховує, що обвинувачений потерпілій ОСОБА_7 добровільно відшкодував матеріальну шкоду у заявленому розмірі 6279,75 грн., тому в цій частині позову слід відмовити, а в частині стягнення матеріальної шкоди на користь ОСОБА_9 в розмірі 78,39 грн підлягає задоволенню.

Щодо вимог цивільних позивачів про відшкодування моральної шкоди заподіяної кримінальним правопорушенням суд зазначає таке.

Відповідно до вимог ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім`ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи.

Частиною першою статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ст.23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

З огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Окремо суд акцентує увагу на тому, що розмір відшкодування шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Зазначене узгоджується із висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 грудня 2020 року в справі 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).

Судом встановлено, що обвинуваченим ОСОБА_5 заподіяно потерпілій ОСОБА_7 тяжкі тілесні ушкодження та ОСОБА_6 тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, які потягнули за собою тривале лікування, проблеми зі станом здоров`я та погане самопочуття, перенесене потрясіння, значний фізичний біль, емоційний стрес.

За таких обставин, враховуючи думку учасників процесу в частині наявності моральної (немайнової) шкоди у потерпілих, яка була завдана кримінальним правопорушенням, суд визначає розмір такої шкоди з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав кожен позивач (потерпілий), характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), стану здоров`я потерпілих, зокрема, тяжкість завданих тілесних ушкоджень, вимушених змін у їх життєвих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану та з урахуванням інших обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, та уважає, що заявлена до стягнення моральна шкода в розмірі, зазначеному у позовних вимогах потерпілої ОСОБА_7 є надмірною, тому суд вважає за можливе зменшити її розмір до 60000,00 грн, а заявлений розмір моральної шкоди потерпілим ОСОБА_6 є достатнім та обґрунтованим і підлягає стягненню з обвинуваченого на користь ОСОБА_9 в розмірі 20000,00грн.

Разом з тим враховуючи добровільне відшкодування обвинуваченим моральної шкоди потерпілій ОСОБА_7 у розмірі 51520,25 грн, позов підлягає задоволенню в цій частині в розмірі 8479,75. В решті позову суд відмовляє.

V. Вирішення питання щодо запобіжного заходу

У даному кримінальному провадженні до обвинуваченого ОСОБА_5 ухвалою від 10.12.2023 суд застосував запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 (шістдесят) днів з моменту затримання, тобто до 06.02.2024 включно.

Оскільки обвинуваченому ОСОБА_5 судом призначається покарання з випробуванням та іспитовим строком, суд не вбачає підста продовжувати дію обраного раніше стосовно ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Підстав передбачених ст. 177, 178 КПК України для обрання обвинуваченому будь-якого іншого запобіжного заходу до набрання вироком законної сили суд не вбачає.

VІ. Рішення щодо речових доказів

Долю речових доказів суд уважає за необхідне вирішити у відповідності до ст. 100 КПК України.

VІІ. Процесуальні витрати

Процесуальні витрати у справі за проведення експертиз, що в загальному розмірі складають 3264,75 грн (три тисячі двісті шістдесят чотири гривні 75 коп), а саме : автотехнічної експертизи (висновок від 29.11.2016) за №3/1083 у розмірі 791,64 грн, автотехнічної експертизи (висновок від 02.12.2016) за №3/1084 у розмірі 791,64 грн, автотехнічної експертизи (висновок від 06.12.2016) за №3/1082 у розмірі 791,64 грн, автотехнічної експертизи (висновок від 25.05.2017) за №3/284 у розмірі 889,83 грн, суд стягує з ОСОБА_5 на користь держави.

Керуючись ст. 2,7, 100, 124, 349, 368-370, 373, 374, 376, 394,395 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. ОСОБА_5 визнати винуватим за ч. 2 ст. 286 КК України і призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3(три) роки.

2. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього судом обов`язки.

3. Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1, п. 4 ч. 3 ст. 76 КК України, впродовж іспитового строку на ОСОБА_5 покласти такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

4. Відповідно до вимог ст. 165 КВК України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

5. Обраний судом запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 - скасувати, звільнивши останнього з під варти в залі суду негайно.

6. Запобіжний захід ОСОБА_5 до вступу вироку в закону силу не обирати.

7. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України, у строк покарання обвинуваченому ОСОБА_5 зарахувати строк попереднього ув`язнення, починаючи з 19 год. 30 хв. 09.12.2023 (дати затримання відміченої в протоколі затримання) по 05.02.2024 року (дата звільнення з-під варти в залі суду) включно.

8. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 задовольнити частково.

9. Стягнути з ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) 8479,75 грн моральної шкоди.

10.В решті цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 відмовити.

11. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 задовольнити.

12. Стягнути з ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) 78, 39 грн матеріальної шкоди та 20 000,00грн моральної шкоди.

13. Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави процесуальні витрати по справі за проведення експертиз у розмірі 3 264 (три тисячі двісті шістдесят чотири гривні 75 копю) .

14. Речові докази по справі

- автомобіль марки ВАЗ-21011, д.н.з. НОМЕР_3 , який був оглянутий протоколом огляду предметів від 03.10.2016 та зберігається на майданчику тимчасового утримання транспортних засобів ГУНП в Житомирській області, що за адресою: м.Житомир, вул. Слобідська,35 - повернути власнику ОСОБА_5 .

-мотоцикл макри Jawa, д.н.з НОМЕР_2 , який був оглянутий протоколом огляду предметів від 03.10.2016 та зберігається на території ВП № 4 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області (раніше Хорошівського ВП Коростишівського ВП ГУНП в Житомирській області) - повернути власнику ОСОБА_6 .

Вирок набирає законної сили після спливу закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч. 2 ст. 395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Житомирського апеляційного суду через Черняхівський районний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору в порядку, визначеному ст. 376 КПК України.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Головуючий суддя Людмила ЛОСЬ