Справа № 276/2425/23
Провадження по справі 1-кс/276/396/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року смт. Хорошів

Слідчий суддя Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області клопотання слідчого СВ відділення поліції №4 Житомирського районного управління поліції ГУНП в Житомирській області ОСОБА_4 у кримінальному провадженні №0000397 від 18.11.2023 про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Березина Житомирського району Житомирської області, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, одруженого, маючого на утриманні трьох неповнолітніх дітей, раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286 та ч.3 ст. 135 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ :

Слідчий СВ відділення поліції №4 ЖРУП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_4 , за погодженням прокурора Хорошівського відділу Коростишівської окружної прокуратури ОСОБА_3 , звернулася до слідчого судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області з клопотанням про застосування до підозрюваного ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 діб, без визначення розміру застави.

В обґрунтування клопотання зазначено, що ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286 та ч. 3 ст. 135 КК України, а саме у тому, що проїжджаючи ділянку автодороги «Виступовичі-Житомир-Могилів-Подільський» Житомирського району Житомирської області, водій ОСОБА_5 проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, невірно оцінив дорожню обстановку і в порушення вимог пунктів 1.5, 1.7, 2.3 «б», 2.3 «д», 10.1 та 12.3 Правил дорожнього руху, маючи технічну можливість запобігти наїзду з моменту виявлення перешкоди для руху, яку об`єктивно спроможний був виявити з місця водія, в момент виникнення небезпеки для руху своєчасно не вжив негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки свого транспортного засобу, не переконався, що не створить перешкоди або небезпеку іншим учасникам руху, передньою лівою частиною керованого ним транспортного засобу на своїй смузі руху здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , який знаходився на проїзній частині дороги. Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, від яких загинув на місці пригоди. Порушення водієм ОСОБА_5 вимог пунктів 1.5, 1.7, 2.3 «б», 2.3 «д», 10.1 та 12.3 Правил дорожнього руху України знаходиться у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Крім того, одразу після наїзду на пішохода ОСОБА_7 , водій ОСОБА_5 , будучи причетним до скоєння даної дорожньо-транспортної пригоди, в порушення вимог пункту 2.10 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, не вжив усіх можливих заходів для надання першої медичної допомоги ОСОБА_7 , не викликав швидку медичну допомогу, не відправив потерпілого до лікувального закладу, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган поліції, не вжив усіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, а натомість, з метою уникнення відповідальності за скоєне зник з місця пригоди, чим завідомо залишив без допомоги потерпілого ОСОБА_7 , який перебував у небезпечному для життя стані та був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, коли ОСОБА_5 сам поставив потерпілого у небезпечний для життя стан та був зобов`язаний і мав змогу надати потерпілому допомогу.

18.11.2023 ОСОБА_5 вручено повідомлення про підозру у вчиненні необережних дій, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_7 , а саме у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а також у вчиненні умисних дій, які виразились у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через безпорадний стан, особою, яка мала змогу надати допомогу та сама поставила потерпілого в небезпечний для життя стан, тобто, у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.135 КК України.

В клопотанні слідчий посилається на наявність ризиків, визначених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: можливість підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування та суду; незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, а також неможливістю запобігання вказаним ризикам застосуванням більш м`якого запобіжного заходу.

Мотивуючи наявність ризиків, слідчий зазначила, що ОСОБА_5 з метою уникнення кримінальної відповідальності матиме реальну можливість впливати на свідків шляхом застосування фізичного насильства або погрози його застосування, шантажем, психічним впливом, умовлянням або підкупом, для зміни останніми показів, які є джерелом доказів у кримінальному провадженні, оскільки свідки є родичами та знайомими підозрюваного ОСОБА_5 . Крім цього, доказом існування ризику того, що ОСОБА_5 переховуватиметься від органу досудового розслідування та суду є те, що останній підозрюється у вчиненні тяжких злочинів, за вчинення яких передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від трьох до восьми років. Окрім того, на обґрунтування вказаного ризику переховування від органів досудового розслідування та/або суду є те, що ОСОБА_5 після вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень втік з місця події, не надавши будь-якої медичної допомоги потерпілому, який перебував у небезпечному для життя стані і був позбавлений можливості вжити заходів для самозбереження та міг надати допомогу, чим поставив останнього в небезпечний для життя стан.

Враховуючи вищевказані обставини, слідчий вважає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу є неможливим, не зможе запобігти наявним ризикам та забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а тому просить обрати стосовно підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб без визначення розміру застави.

Прокурор та слідчий в судовому засіданні підтримали клопотання, просили його задовольнити з підстав, зазначених у клопотанні.

Підозрюваний ОСОБА_5 в судовому засіданні підтвердив, що саме він вчинив ДТП, зазначивши, що близько 1 год. ночі їхав на автомобілі разом зі своєю двоюрідною сестрою та її знайомим в смт. Нова Борова Житомирського району Житомирської області. Силует людини в ближньому світлі фар побачив вже перед самим транспортним засобом, а тому не встиг вчасно зреагувати на наявність перешкоди та загальмувати, внаслідок чого збив потерпілого. Після чого, так як перебував у шоковому стані, поїхав у смт. Нова Борова, де залишив автомобіль на території домоволодіння, що належить сестрі. Йому викликали таксі та він поїхав в м. Коростень до своєї сім`ї. По дорозі їх зупинив поліцейський патруль. На запитання поліцейського стосовно видимих на ньому тілесних ушкоджень на обличчі та руках він повідомив, що отримав їх внаслідок бійки, що сталась в с. Топорище Житомирського району. Приїхавши близько 3 год. ночі в м. Коростень до себе дому, повідомив про вчинення ним ДТП своїй дружині та батькам. Згодом, попросив свого тестя підвезти його в поліцію, після чого, близько 12 год. поїхали в смт. Хорошів до відділення поліції. Також в судовому засіданні повідомив, що після скоєння ним ДТП не телефонував у поліцію та не викликав екстрену медичну допомогу, оскільки був у стресовому стані. Вимкнув мобільні телефони з цієї ж причини.

Захисник підозрюваного - адвокат ОСОБА_6 зазначив, що ОСОБА_5 визнає факт наїзду на людину та факт залишення місця ДТП, разом з цим орган досудового розслідування необґрунтовано та безпідставно підозрює ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286 та ч. 3 ст. 135 КК України.

Вважає, що в даному випадку причиною ДТП стало знаходження потерпілого ОСОБА_7 на проїжджій частині дороги руху автомобіля в темний час доби і будучи одягнутому в темний одяг. ОСОБА_5 , зі слів останнього, рухався зі швидкістю 70-75 км/год. При цьому слід зауважити, що обмеження швидкості на ділянці де було ДТП відсутнє. Тобто водій міг рухатись як 90 так і 110 км/год. Потерпілого помітив, піднімаючись під гору, приблизно за 8 метрів і не мав технічної можливості уникнути ДТП.

Щодо залишення місця ДТП, то, як слідує з матеріалів кримінального провадження, смерть ОСОБА_7 настала миттєво. Разом з тим, для кваліфікації за ч.3 ст.135 КК України має бути причинний зв`язок з діями ОСОБА_5 і смерті потерпілого. У даному випадку причинний зв`язок відсутній, а враховуючи, що в повідомленні про підозру від 18.11.2023 року, яке було пред`явлено ОСОБА_5 , не вказано кваліфікуючої ознаки - заподіяння смерті потерпілому, тому вірна кваліфікація діяння підозрюваного має бути за ч.1 ст.135 КК України, а це м`якше покарання.

Крім того, врахуванню підлягає і той факт, що ОСОБА_5 добровільно з`явився до правоохоронних органів цього ж дня і розкаюється, що залишив місце пригоди. Стороною звинувачення наведені лише абстрактні, нічим не підтверджені припущення про існування ризику втечі, проте не надано жодних доказів, які могли б підтвердити існування такого ризику, враховуючи особисті обставини підозрюваного.

Також, сторона обвинувачення безпідставно стверджує про можливість здійснення підозрюваним тиску на свідків у кримінальному провадженні шляхом психологічного впливу і спонукання їх до дачі неправдивих показань, введення в оману органів досудового розслідування і замовчування про відомості, що мають значення для кримінального провадження. Разом з тим, наявність такого ризику має бути підтверджено даними, що чітко вказують на спроби психологічного або фізичного тиску на свідків. Більш того, джерело таких доказів повинні бути безумовними.

Сторона обвинувачення в клопотанні безпідставно і бездоказово стверджує про можливість використання підозрюваним наявних зв`язків з метою незаконного впливу на учасників кримінального провадження, створювати інші умови і обставини, щоб уникнути кримінальної відповідальності. Водночас, слід врахувати, що ОСОБА_5 проживає у с. Березина, що територіально віддалене від населених пунктів, де проживають свідки події.

Крім того, саме по собі тяжкість покарання не може бути застосоване до особи, за умови визнання його винності, не є самостійною та достатньою підставою для встановлення ризиків. Дана обставина має значення тільки у сукупності з іншими факторами.

В даному випадку ОСОБА_5 має постійне місце проживання, одружений, на утриманні перебуває троє дітей, з яких двоє малолітніх і одна - неповнолітня. ОСОБА_5 має відзнаки від командирів військових частин за волонтерство, оскільки з друзями викупають автомобілі, їх роблять та відправляють в частини Збройних Сил України. Позитивно характеризується за місцем проживання.

На переконання сторони захисту, жоден із ризиків не підтверджений стороною обвинувачення і, як наслідок, має місце відсутність підстав для застосування до підозрюваного запобіжного заходу. Разом з тим, якщо слідчий суддя дійде висновку про необхідність застосування запобіжного заходу, то він має бути більш м`яким - у вигляді особистого зобов`язання чи домашнього арешту.

Дослідивши клопотання та додані до нього копії з матеріалів кримінального провадження, заслухавши доводи прокурора, слідчого, захисника та підозрюваного, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Частиною першою статті 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч.2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно із ч. 1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК.

Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років; до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

За частиною 1 статті 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Частинами 2 та 4 ст. 194 КПК України регламентовано, що слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті. Якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу відповідно до вимог ст.194 КПК України слідчий суддя враховує наступні обставини.

Національне законодавство не містить визначення поняття обґрунтованої підозри, однак відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права.

У своїх рішеннях, зокрема «Фокс, Кемпбел і Гартлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук та Йонкало проти України» Європейський суд з прав людини наголошує, що «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати неупередженого спостерігача в тому, що відповідна особа, можливо, вчинила злочин. При цьому факти, що підтверджують обґрунтовану підозру не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок.

Розумна підозра, згадана в ст. 5 § 1(с) Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, не означає, що винуватість підозрюваного має бути встановлена на цій стадії. Саме у чіткому доведенні як події, так і характеру того злочину, у якому підозрюється особа, і полягає мета розслідування (рішення «N.C. проти Італії» від 11 січня 2001, §45).

Відповідно до матеріалів клопотання ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні необережних дій, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_7 , а саме у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а також у вчиненні умисних дій, які виразились у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через безпорадний стан, особою, яка мала змогу надати допомогу та сама поставила потерпілого в небезпечний для життя стан, тобто, у злочину, передбаченого ч.3 ст.135 КК України.

Під час розгляду клопотання прокурором та слідчим на підставі матеріалів кримінального провадження, долучених до клопотання та досліджених в судовому засіданні, доведено наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 злочинів, передбачених ч. 2 ст. 286 та ч. 3 ст. 135 КК України. Підозра підтверджується сукупністю наданих суду доказів: рапортом про вчинення кримінального правопорушення від 18.11.2023; протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 18.11.2023; протоколом огляду місця події від 18.11.2023 на території домоволодіння АДРЕСА_2 ; протоколом огляду місця події від 18.11.2023 автомобіля марки «BMW-530», реєстраційний номер НОМЕР_1 ; показаннями підозрюваного ОСОБА_5 про обставини виникнення дорожньо-транспортної пригоди; показаннями свідка ОСОБА_8 про обставини виникнення ДТП; показаннями свідка ОСОБА_9 про обставини виникнення дорожньо-транспортної пригоди; лікарським свідоцтвом про смерть №1907 від 18.11.2023, рапортом поліцейського від 18.11.2023.

Слідчий суддя відхиляє доводи захисника щодо необґрунтованості та безпідставності підозри ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286 та ч. 3 ст. 135 КК України. Так, слідчий суддя враховує початкову стадію досудового розслідування, що розпочалось лише 18.11.2023, а також наявність доказів, що вже зібрані органом досудового розслідування та які у своїй сукупності вказують на те, що ОСОБА_5 , можливо, вчинив злочини за вказаних у підозрі обставин. При цьому, факти, що підтверджують обґрунтовану підозру не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Більш того, на даний час ще не проведено необхідну кількість судових експертиз, не допитано всіх свідків, не проведено слідчі експерименти за участю підозрюваного, свідків, а тому передчасним є твердження захисника про необґрунтованість оголошеної підозри.

Щодо наявності ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, слідчий суддя зазначає наступне.

У поданому клопотанні слідчий вказував на наявність ризиків, передбачених п.1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: а саме: можливість підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування та суду; незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні.

Відповідно до висновку Європейського суду з прав людини, зокрема в пункті 36 рішення від 20 травня 2010 року у справі «Москаленко проти України», суд зазначив, що суворість покарання, яке може бути призначено обвинуваченим, у разі визнання їх винними, в скоєнні злочинів, в яких вони обвинувачуються, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду. У справі «Ілійков проти Болгарії» ЄСПЛ вказав, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Надаючи оцінку можливості підозрюваного переховуватися від органу досудового розслідування та суду, слідчий суддя бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що ОСОБА_5 з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинення тяжких злочинів, санкція яких передбачають покарання лише у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років, може вдатися до відповідних дій.

Крім того, після вчинення ДТП ОСОБА_5 не зупинився, навіть не намагався надати першочергову допомогу потерпілому, не викликав екстрену медичну допомогу, а натомість: зник з місця події, вимкнув мобільні телефони, автомобіль відвіз до своєї сестри та накрив транспортний засіб брезентом, щоб приховати сліди ДТП, та одразу ж на таксі поїхав у м. Коростень. По дорозі додому працівникам поліції повідомив неправдиву інформацію стосовно наявних на ньому тілесних ушкоджень, зазначивши, що їх отримав внаслідок бійки. Коли за місцем проживання до нього прийшли поліцейські, то він повідомив, що самостійно поїде до відділення поліції. В період часу з моменту вчинення ДТП до звернення у відділення поліції минуло близько 11 годин. За цей час ні він, а ні його родичі, яким він повідомив про ДТП, не телефонували до служби «102» та «103» стосовно даної події.

Також слідчий суддя враховує й те, що свою винуватість за підозрою у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286 та ч. 3 ст. 135 КК України, він не визнає, а в судовому засіданні сторона захисту підтверджує лише факт вчинення ДТП та зникнення з місця події.

Відтак, є ймовірність, що підозрюваний з метою уникнення кримінальної відповідальності матиме реальну можливість переховуватись від органів досудового розслідування та суду.

Доведеним є також ризик того, що ОСОБА_5 може впливати на свідків, зокрема шляхом психологічного тиску, умовляння з метою зміни останніми показів, які є джерелом доказів у кримінальному провадженні. Так, деякі зі свідків є родичами ОСОБА_5 , а інші - знайомими, а тому перебування його на волі не стане перешкодою для впливу на них у вказаний спосіб. Слідчий суддя також зважає й на ту обставину, що ні свідки події, а ні родичі підозрюваного не повідомили в поліцію чи в заклад охорони здоров`я про вчинення ОСОБА_5 дорожньо-транспортної пригоди, хоча в судовому засіданні встановлено, що їм було відомо про дану подію.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Вирішуючи питання про можливість застосування альтернативних запобіжних заходів, слідчий суддя враховує початкову стадію досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, розпочатого лише 18.11.2023, суть та характер кримінальних правопорушень, внаслідок яких загинула людина, особу підозрюваного та обставини, передбачені ст. 178 КПК України.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес. Тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (рішення у справі «Летельє проти Франції»).

З огляду на викладене, слідчий суддя вважає, що застосування менш суворого запобіжного заходу, ніж у вигляді тримання під вартою, буде суперечити суспільному інтересу та інтересу потерпілого, що полягає в захисті та охороні основоположного права людини на життя та здоров`я. Інший запобіжний захід не зможе забезпечити належне виконання підозрюваним процесуальних обов`язків та запобігти встановленим ризикам, а тому, незважаючи на презумпцію свободи та невинуватості, наявні ризики, з урахуванням обставин, передбачених ст. 178 КПК України, виправдовують необхідність застосування до ОСОБА_5 виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Водночас, відповідно до вимог ч. 4 ст. 183 КПК України, враховуючи, що наслідком вчинення злочинів, у вчиненні яких обґрунтовано підозрюється ОСОБА_5 , є загибель людини, слідчий суддя, застосовуючи до підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, вважає за можливе не визначати розмір застави.

Доводи підозрюваного та його захисника не спростовують вищевказані висновки, а тому слідчим суддею відхиляються.

За таких обставин слідчий суддя дійшов висновку, що в судовому засіданні стороною обвинувачення доведено наявність обставин, передбачених частиною 1 статті 194 КПК України, та вважає за необхідне застосувати до підозрюваного запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 діб, без визначення розміру застави. Строк дії ухвали слід рахувати з моменту фактичного затримання підозрюваного - з 15 год. 45 хв. 18.11.2023 року.

Відтак, клопотання підлягає задоволенню.

Керуючись ст.176 - 178, 183, 194, 196, 197, 309 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого СВ відділення поліції №4 Житомирського районного управління поліції ГУНП в Житомирській області ОСОБА_4 задовольнити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 діб, а саме до 15 год. 45 хв. 17 січня 2024 року, без визначення розміру застави.

Рахувати строк тримання під вартою з моменту фактичного затримання - з 15 год. 45 хв. 18.11.2023 року.

Строк дії ухвали встановити до 15 год. 45 хв. 17 січня 2024 року.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали оголошено 24.11.2023.

Слідчий суддя ОСОБА_1