Номер провадження: 11-кп/813/2682/23
Справа № 501/1960/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Київського райсуду м. Одеси від 07.12.2023, якою під час судового розгляду к/п №0000218 від 27.04.2022 відносно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Овідіополь Одеського району Одеської обл., громадянина України, із середньою освітою, працюючого приватним підприємцем, одруженого, маючого на утриманні малолітніх дітей, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 357 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 05.02.2024, включно

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 07.12.2023 під час розгляду к/п №0000218 від 27.04.2022 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14 ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 357 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14 ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14 ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 357 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14 ч .4 ст. 187, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 357 КК України, відмовлено у задоволені клопотання захисника про зміну відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу та продовжено стосовно обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 05.02.2024, включно.

Мотивуючи своє рішення в частині продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_7 строку застосування запобіжного заходу, суд послався на те, що останній обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину та ризики, які були підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зменшились та продовжують існувати, зокрема ОСОБА_7 може вдатись до спроб переховування від суду; незаконно впливати на свідків; вчинити інше кримінальне правопорушення, обумовлені тяжкістю покарання, що загрожує останньому у разі визнання винуватим, свідки безпосередньо судом ще не допитувались, а також тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні декількох кримінальних правопорушень.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 зазначив, що не погоджується із оскаржуваною ухвалою, вважає її незаконною та необґрунтованою, з огляду на наступне:

- у резолютивній частині ухвали відсутня інформація щодо прийнятого судом 1-ої інстанції рішення за результатами розгляду клопотання Чорноморської окружної прокуратури Одеської обл. про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою;

- судом 1-ої інстанції не взято до уваги, що ОСОБА_7 перебуває під вартою з 25.08.2022, тобто понад 1 рік та 3 місяці;

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що висунуте ОСОБА_7 обвинувачення необґрунтоване, зокрема доказів які б прямо свідчили про причетність останнього до вчиненні інкримінованих йому злочинів прокурором не надано, натомість під час відкриття стороні захисту матеріалів кримінального провадження у порядку ст. 290 КПК України, встановлено, що обвинуваченого ОСОБА_7 на місці вчинення кримінальних правопорушень не було, самі потерпілі під час проведення відповідних слідчих дій за їх участю ОСОБА_7 не впізнали, висновками молекулярно-генетичних, судових експертиз встановлено, що на місці вчинення злочину, речах потерпілих, слідів рук обвинуваченого, одежі виявлено не було;

- судом 1-ої інстанції не надано оцінки та не відображено в оскаржуваній ухвалі те, що обвинувачені ОСОБА_12 та ОСОБА_9 під час судового засідання підтвердили, у присутності інших учасників справи, факти перевищення оперативними співробітниками ГУНП в Одеській обл. влади та службових повноважень, зокрема застосування до них побоїв та катування задля того, щоб обмовити обвинуваченого ОСОБА_7 ;

- судом 1-ої інстанції не враховано того, що прокурором не доведено та не надано жодного доказу на підтвердження існування в зазначеному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України;

- судом 1-ої інстанції не взято до уваги, що ОСОБА_7 не має судимості відповідно до ч. 2 ст. 89 КК України, при цьому доводи прокурора з приводу того, що ОСОБА_7 притягується до кримінальної відповідальності за ч.ч. 1, 2 ст. 190 КК України необґрунтовані, оскільки ухвалою Овідіопольського райсуду Одеської обл. від 31.10.2023 кримінальне провадження за обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України закрито;

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання у смт. Великодолинське Одеського району Одеської обл., де проживає разом із дружиною, 2-ма неповнолітніми дітьми, які перебували на його утриманні, також має на утриманні мати та батько, які є пенсіонерами, окрім того мати обвинуваченого є інвалідом 2-ої групи, окрім того до затримання ОСОБА_7 за довіреністю займався підприємницькою діяльністю;

- судом 1-ої інстанції не враховано того, що до клопотання про продовження строку застосування запобіжного заходу прокурор, в порушення вимог ст. 184 КПК України, не додав копії матеріалів, якими обґрунтовує доводи клопотання, перелік свідків, яких вважає за необхідне допитати під час судового розгляду, підтвердження того, що обвинуваченому надані копії клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, а також у клопотанні прокурором взагалі не наведено обґрунтування неможливості запобігання ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Посилаючись на викладене, захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора та застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за місцем реєстрації та проживання за адерсою: АДРЕСА_1 .

Ухвала суду 1-ої інстанції в частині продовження строку застосування запобіжного заходу відносно обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 не оскаржується.

В судове засіданні апеляційного суду представник Чорноморської окружної прокуратури Одеської обл. не з`явився, незважаючи на належне сповіщення про дату, час та місце судового засідання, жодних клопотань до суду не надавав, у зв`язку із чим, апеляційний суд заслухавши думку захисника, вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд за відсутності прокурора.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, який підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Київському райсуді м. Одеси знаходиться к/п №0000218 від 27.04.2022 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14 ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 357 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14 ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14 ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 357 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14 ч .4 ст. 187, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 357 КК України.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке подавалось (заявлялось).

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

З апеляційної скарги захисника, матеріалів кримінального провадження, а також відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, вбачається, що триває судовий розгляд к/п № №0000218 від 27.04.2022 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14 ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 357 КК України та інших остаточне рішення по кримінальному провадженню ще не прийнято.

За викладених обставин апеляційний суд вважає передчасними твердження захисника ОСОБА_6 щодо необґрунтованості висунутого ОСОБА_7 обвинувачення та відсутності прямих доказів причетності останнього до інкримінованих йому злочинів, оскільки на теперішній час судом досліджуються докази, тобто триває стадія судового розгляду, в ході якої, з огляду на положення ст.ст. 89, 94 КПК України, буде надана оцінка діям обвинуваченого та обґрунтованості самого обвинувачення в цілому.

Також, колегія суддів позбавлена процесуальної можливості перевірити твердженням сторони захисту з приводу не надання судом 1-ої інстанції оцінки та не відображення в оскаржуваній ухвалі про те, що обвинувачені ОСОБА_12 та ОСОБА_9 під час судового засідання підтвердили, у присутності інших учасників справи, факти перевищення оперативними співробітниками ГУНП в Одеській обл. влади та службових повноважень, зокрема застосування до них побоїв та катування задля того, щоб обмовити обвинуваченого ОСОБА_7 .

Разом із цим, зважаючи на обставини інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, вчинених організованою групою осіб, з метою заволодіння чужим, поєднаних із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, їх характеру, тяжкості та суспільної небезпечності, а також можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винуватим (за ч. 4 ст. 187 КК України позбавлення волі на строк від 8 до 15 років із конфіскацією майна), колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки, виходячи з вищевикладеного, є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховування обвинуваченого від суду.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Водночас, зважаючи на те, що свідки та потерпілі на теперішній час безпосередньо судом ще не допитані, остаточне рішення по справі відносно обвинуваченого не прийнято, існують ризики того, що ОСОБА_7 може незаконно впливати на свідків та потерпілих у вказаному кримінальному провадженні.

Також, з огляду на кількість інкримінованих ОСОБА_7 епізодів злочинів, а також на те, що останній є організатором, колегія суддів вважає, що в зазначеному кримінальному провадженні також продовжує існувати ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема того, що ОСОБА_7 може вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

При цьому, апеляційний суд зауважує на тому, що ризики це, зокрема, невизначена подія, яка по суті, представляє собою ймовірність отримання несприятливих наслідків для кримінального провадження та запобіжний захід застосовується саме для запобігання ризиків, тобто до моменту їх настання.

Апеляційний суд не погоджується із твердженнями захисника ОСОБА_6 щодо недоведеності стороною обвинувачення існування в зазначеному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, з огляду на зазначені вище обставини.

Водночас, колегія суддів приймає до уваги посилання сторони захисту про те, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання, де проживає разом із дружиною, 2-ма неповнолітніми дітьми, має на утриманні мати та батько, які є пенсіонерами, а також те, що до затримання ОСОБА_7 за довіреністю займався підприємницькою діяльністю, проте зауважує на тому, що зазначені обставини не слугували стримуючим фактором щодо невчинення інкримінованих йому злочинів, а також не свідчать про зменшення або відсутність встановлених вище апеляційним судом ризиків.

Також, апеляційний суд вважає частково обґрунтованими доводи захисника ОСОБА_6 про те, що у резолютивній частині ухвали відсутня інформація щодо прийнятого судом 1-ої інстанції рішення за результатами розгляду клопотання Чорноморської окружної прокуратури Одеської обл. про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, проте вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, з мотивувальної частини оскаржуваної ухвали суду 1-ої інстанції вбачається, що судом 1-ої інстанції розглядалось клопотання прокурора Чорноморської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_13 та відповідно до резолютивної частини зазначеної ухвали, суд 1-ої інстанції продовжив відносно обвинуваченого ОСОБА_7 строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, тобто фактично суд 1-ої інстанції задовольнив зазначене клопотання прокурора.

Зазначений недолік резолютивної частини оскаржуваної ухвали, на переконання колегії суддів, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Отже, доводи захисника ОСОБА_6 про наявність підстав для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, апеляційний суд вважає безпідставними.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі , залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 залишенню без змін, як законна та обґрунтована.

Разом із цим, колегія суддів вважає слушними твердження сторони захисту щодо тривалого розгляду справи, протягом якого обвинувачений ОСОБА_7 перебуває під вартою (понад 1 рік 3 місяці), у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути особливу увагу районного суду на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Водночас ч. 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду 1-ої інстанції досить тривалий час, протягом якого обвинувачені утримуються під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути увагу районного суду на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону. Керуючись ст.ст. 24, 28, 177, 178, 183, 194, 199, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського райсуду м. Одеси від 07.12.2023, якою відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 187, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 357 КК України на стадії судового розгляду кримінального провадження продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 05.02.2024, включно залишити без змін.

Звернути увагу суду 1-ої інстанції про необхідність дотримання розумних строків, передбачених ст. 28 КПК України при розгляді кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4