УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2023 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду клопотання прокурора у кримінальному провадженні № 0000461 від 09.02.2023 за ч. 3 ст. 307 КК України про арешт майна,

у с т а н о в и в :

До Шевченківського районного суду м. Києва звернувся прокурор Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 з клопотанням про накладення арешту у кримінальному провадженні № 0000461 від 09.02.202за ч. 3 ст. 307 КК України на майно, вилучене під час обшуку автомобіля «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який перебуває у користуванні ОСОБА_4 .

На обґрунтування клопотання зазначено, що Шевченківським УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у зазначеному вище кримінальному провадженні, яким встановлено, що ОСОБА_4 причетний до зберігання та збуту наркотичних засобів.

На підставі викладеного 17.09.2023 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 307 КК України.

У ході проведення досудового розслідування 16.09.2023 на підставі ухвали слідчого від 13.09.2023 проведений обшук автомобіля «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час якого виявлені та вилучені зазначений автомобіль, ключі від нього, договір його оренди, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , технічний паспорт автомобіля.

Відповідно до постанови слідчого від 17.09.2023 вказане вище майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000461, оскільки це майно зберегло на собі сліди вчинення кримінального правопорушення.

З метою збереження речових доказів прокурор звернувся до суду з відповідним клопотанням.

У судовому засіданні прокурор клопотання підтримав, просив задовольнити. Вважав, що орган досудового розслідування має достатні підстави підстави вважати, що майно має важливе доказове значення для кримінального провадження.

Слідчий суддя, заслухавши доводи прокурора, дослідивши матеріали клопотання, дійшов висновку про таке.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Зазначене положення Конституції покладене в основу однієї з засад кримінального провадження, сутність якої відображена у ст. 16 КПК України та передбачає, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження можливе лише на підставі вмотивованого судового рішення, без наявності якого допускається лише тимчасове вилучення майна.

Наведена засада гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими якого є можливість безперешкодного володіння, користування та розпорядження об`єктом права власності, допускається виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.

Отже, навіть тимчасове обмеження права власності є фактичне позбавленням власника майна можливості на свій розсуд користуватися та розпоряджатися цим майном, що є тотожним позбавленню права власності.

Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.

З вищеназваною конституційною нормою кореспондуються положення ст. 2 КПК, якою до завдань кримінального провадження, з-поміж іншого, віднесена охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

Главою 2 КПК встановлені засади, тобто основоположні принципи кримінального провадження, до яких, серед інших, віднесені верховенство права (ст. 8 КПК), законність (ст. 9 КПК).

Так, кримінальним процесуальним законом наголошено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, Кримінального процесуального кодексу.

Сукупність наведених норм кримінального процесуального законодавства, їх внутрішній, змістовний зв`язок доводять, що будь-які процесуальні рішення, дії слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, вчинені під час досудового розслідування, мають відповідати вищевказаним засадам, як за своєю суттю, так і за формою реалізації, тобто процедурою застосування.

Статтею 131 КПК арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які у силу ч. 3 ст. 132 КПК застосовуються у разі доведення стороною обвинувачення трьох складових - обґрунтованої підозри вчинення кримінального правопорушення певного ступеню тяжкості; підтвердження того, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи особи; існування даних, що застосування ініційованого заходу забезпечить виконання поставленого завдання.

Враховуючи, що слідчий суддя має можливість встановити наявність у кримінальному провадженні певних обставин виключно з матеріалів поданого клопотання, на його ініціатора і покладається відповідний обов`язок.

Досліджуючи існування на момент розгляду клопотання про накладення арешту зазначених складових, слідчий суддя відмічає, що надані матеріали свідчать про наявність ознак кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 307 КК України.

Однак, надаючи оцінку тому, чи відповідає потребам слідства зазначений ступінь втручання органу розслідування у права та законні інтереси інших осіб, слідчий суддя відмічає, що ініційоване накладення арешту на транспортний засіб,який є власністю особи, яка не має відношення до вчинення наведеного вище кримінального правопорушення, не відповідає засадам розумності та співрозмірності з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст. 170 КПК арешт майна допускається, зокрема, з метою збереження речових доказів.

Для реалізації встановленої законом мети відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК арешт накладається на майно будь-якої фізичної особи, якщо воно відповідає зазначеним у ст. 98 КПК критеріям.

Частина 1 ст. 98 КПК України визначає, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

З наведеного витікає, що певне майно підлягає арешту лише у разі, якщо воно відповідає переліченим вище вимогам.

Водночас, вирішуючи питання про можливість використання транспортного засобу, як речового доказу, слідчий суддя враховує, що віднесення певних матеріальних об`єктів до речових доказів безпосередньо пов`язане з складом кримінального правопорушення, за яким здійснюється досудове розслідування.

Отже, такі докази мають бути належними, тобто відповідно до ст. 85 КПК прямо чи непрямо підтверджувати існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні за конкретною статтею Кримінального кодексу України.

Оцінюючи автомобіль, ключі від нього та документи щодо його користування, як речові докази факту вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, що полягало у незаконному придбанні та зберіганні наркотичних засобів, слідчий суддя дійшов висновку, що це майно не зберігло на собі відомості, що свідчать про обставини вчинення вказаного злочину.

Крім того, стороною обвинувачення не доведено, що автомобіль, на який ініційоване накладення арешту, отриманий внаслідок здійснення протиправної діяльності.

Таким чином, транспортний засіб, інші предмети та документи не можуть бути використані як докази і тому потреби досудового розслідування не виправдовують застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

З наведеного витікає, що стороною обвинувачення не доведені правові підстави застосування ініційованого нею заходу забезпечення кримінального провадження, що у силу ч. 2 ст. 173 КПК є підставою для відмови у задоволенні клопотання.

Керуючись вимогами ст. 170-173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в:

У задоволенні клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 про накладення у кримінальному провадженні № 0000461 від 09.02.2023 за ч. 3 ст. 307 КК України арешту на договір оренди автомобіля «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з додатком №1, ключі від автомобіля; технічний паспорт автомобіля «Toyota» та автомобіль «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_1 , відмовити.

На цю ухвалу упродовж п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1