УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року

справа №347/1595/19

провадження №51 - 6897ск23

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

вивчила касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня

2022 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 05 вересня

2023 року, ухвалених щодо засуджених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і

встановила:

Вироком Коломийського міськрайонного суду від 03 жовтня 2022 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, який має середню освіту, непрацюючого, не одруженого, раніше не судимого, визнано винуватим та засуджено:

- за ч.2 ст.342 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік;

- за ч.2 ст. 345 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань остаточне покарання ОСОБА_5 визначено у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців.

Зараховано в строк остаточного покарання час перебування ОСОБА_5 під вартою з 22.07.2019 року по 24.07.2019 року включно з розрахунку, що одному дню перебування під вартою відповідає один день позбавлення волі.

На підставі до ст.75 КК України, ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с.Акрешори, Косівського району, Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_2 , громадянина України, який має середню спеціальну освіту, непрацюючого, одруженого, раніше не судимого; визнано винуватим та засуджено за ч.2 ст.345 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Зараховано в строк покарання час перебування ОСОБА_6 під вартою з 22.07.2019 року по 24.07.2019 року включно з розрахунку, що одному дню перебування під вартою відповідає один день позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця

с. Акрешори Косівського району, Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_2 , громадянина України, який має середню освіту, непрацюючого, не одруженого, судимого вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 26.04.2021 року за ч.4 ст.152 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 345 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначеного покарання та покарання, призначеного вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 26.04.2021 року за ч. 4 ст. 152 КК України, остаточне покарання ОСОБА_7 визначено у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

Зараховано в строк покарання час перебування ОСОБА_7 під вартою з 22.07.2019 року по 24.07.2019 року включно з розрахунку, що одному дню перебування під вартою відповідає один день позбавлення волі.

Згідно з вироком суду, 21 липня 2019 року близько 23.30 год. в с. Акрешори Косівського району Івано-Франківської області ОСОБА_5 , перебуваючи в приміщенні Будинку культури, будучи в стані алкогольного сп`яніння, вийшов із залу, де проводилася дискотека, в коридор та безпричинно наніс удар ногою у двері кабінету директора Будинку культури, де на той час була влаштована виборча дільниця №260418 та знаходились голова і члени виборчої комісії, так як того дня проводилися позачергові вибори народних депутатів України.

Почувши цей удар, з кабінету вийшли директор ОСОБА_8 , голова та члени дільничної виборчої комісії: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Голова виборчої комісії ОСОБА_9 , побачивши в коридорі біля дверей обвинуваченого ОСОБА_5 , зробила йому зауваження з приводу вказаного вчинку, на що цей обвинувачений обурився та став в грубій формі, з використанням нецензурної лексики ображати ОСОБА_9 . В цей час директор Будинку культури повідомив, що дискотека закінчена і сказав всім вийти з приміщення.

Коли ОСОБА_5 вийшов на території біля цього Будинку культури, до нього підійшов обвинувачений ОСОБА_6 , а згодом - обвинувачений ОСОБА_7 , які також перебували у стані алкогольного сп`яніння, та ображали нецензурними словами вищевказаних членів виборчої комісії, які намагалися заспокоїти обвинувачених. Однак, останніх це ще більше розлютило, і вони нехтуючи загальноприйнятими нормами моралі, продовжували ображати присутніх, а обвинувачений ОСОБА_5 , знаходячись поблизу ОСОБА_9 , розмахував руками та висловлювався в її адресу нецензурною лексикою.

Працівник поліції ОСОБА_4 , який здійснював охорону громадського порядку, з метою припинення вказаних незаконних дій висловив законну вимогу обвинуваченим припинити зазначені дії та підійшов до обвинувачених. Однак, ОСОБА_5 , не бажаючи виконувати вказану законну вимогу поліцейського, почав поводити себе зухвало та агресивно, голосно висловлюючись нецензурною лайкою в адресу поліцейського, а також штовхнув поліцейського рукою в область грудей та шарпнув за формений одяг, застосувавши, таким чином, фізичну силу до поліцейського.

Окрім того, ОСОБА_5 , продовжуючи свою злочинну діяльність спільно із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , керуючись злочинним умислом на заподіяння працівникові поліції тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, усвідомлюючи, що потерпілий ОСОБА_4 одягнутий у формений одяг працівника поліції і перебуває при виконанні службових обов`язків, вирішили реалізувати цей умисел.

Так, обвинувачений ОСОБА_6 , знаходячись поряд, лівою рукою наніс удар ОСОБА_4 в ділянку голови. Намагаючись захиститись, потерпілий почав відходити від обвинуваченого.

Однак в цей момент, ОСОБА_7 , діючи умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, став наносити обома руками удари в ділянку голови поліцейського, внаслідок чого останній впав на землю, на коліна та, зігнувшись, руками закрився від ударів. Не зупинившись на скоєному, всі обвинувачені продовжили одночасно наносити йому удари руками і ногами по голові та тілу. Вказаний конфлікт та побиття поліцейського були припинені лише завдяки діям директора Будинку культури ОСОБА_8 та членів виборчої комісії, які відтягнули обвинувачених від потерпілого, який внаслідок такого побиття отримав легкі тілесні ушкодження.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій засуджених, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалені судові рішення та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. На думку потерпілого, суд, призначаючи засудженим покарання, безпідставно застосував ст. 65 та ст. 75 КК України. Вважає, що призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та за своїм видом є явно несправедливим. Засуджені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , на думку потерпілого, не розкаялися у вчиненому злочині, не вжили жодних заходів щодо відшкодування завданої потерпілому шкоди та не виявили бажання виправити наслідки вчинених ними кримінальних правопорушень. Вказує на те що, суд першої інстанції проігнорував вимоги ст. 129 КПК України та не розглянув пред`явлений цивільний позов у кримінальному провадженні, внаслідок чого оскаржуваний вирок ухвалено з істотним порушенням кримінально процесуального закону. Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

Мотиви Суду

Розглянувши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши додані до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Висновок суду про доведеність винуватості засуджених у вчиненні кримінального правопорушення і правильність кваліфікації їх дій у касаційній скарзі потерпілого не оспорюються.

Положеннями ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу в межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, а також визначити можливість виправлення засудженого без відбування покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

За правилами ст. 75 КК України у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 призначено з порушенням вказаних норм права.

За змістом вироку, суд, обираючи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вид та міру покарання, належним чином урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особи винних та всі інші обставини, які відповідно до положень КК України, у тому числі статей 66, 67, впливають на вибір заходу примусу і порядок його відбування.

Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд належним чином перевірив та надав оцінку доводам потерпілого, зазначеним в апеляційній скарзі, які за змістом і суттю аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі, та з урахуванням вимог ст. 419 КПК України, залишаючи апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 без задоволення, зазначив в ухвалі підстави, на яких визнав їх необґрунтованими.

З копії ухвали апеляційного суду видно, що апеляційний суд належно оцінив ступінь тяжкості вчиненого засудженими кримінального правопорушення, дані про особи засуджених, які раніше не судимі, відповідно до характеристики, скарги за місцем фактичного проживання на обвинувачених відсутні, на диспансерному обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебувають; а також наявність обставини що пом`якшує покарання - щире каяття, обтяжуючу обставину -

вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, та призначив обвинуваченим покарання в межах санкцій ч. 2 ст. 342 та ч. 2 ст. 345 КК України, які є достатніми та необхідними для досягнення мети покарання. Урахував, що обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувались, мають молодий вік, придатні до військової служби, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про можливість їх виправлення без відбування призначеного покарання.

Урахував, що засуджені мають постійне місце проживання, проживають з сім`ями, мають міцні соціальні зв`язки, а тому їх виправлення можливе без відбування призначеного покарання.

Із таким висновком суду апеляційної інстанції погоджується і колегія суддів касаційного суду та вважає, що апеляційний суд слушно погодився з висновком місцевого суду про можливість застосування до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Правових підстав вважати призначене засудженим покарання із застосуванням ст. 75 КК України явно несправедливим і таким, що є недостатнім для досягнення його мети, за доводами, викладеними в касаційній скарзі потерпілого, колегія суддів не вбачає.

Щодо доводів касаційної скарги потерпілого стосовно того, що суд першої інстанції проігнорував вимоги ст. 129 КПК України та не розглянув цивільний позов, слід зазначити наступне.

Як убачається із наявних у Суду матеріалів, ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2022 року цивільний позов потерпілого ОСОБА_4 задоволено частково. Суд постановив стягнути з кожного обвинуваченого на користь потерпілого по 3 тис грн. відшкодування завданої злочином моральної шкоди.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури, колегія суддів апеляційного суду слушно констатувала, що доводи апеляційної скарги потерпілого щодо цивільного позову не вказують на наявність підстав для скасування обвинувального вироку в цілому. Щодо його посилань на порушення судом ст. 129 КПК України, вказав, що у справі міститься ухвала суду першої інстанції, якою цивільний позов вирішено по суті.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, перевірив доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_4 та навів відповідні мотиви на їх спростування, з якими погоджується і суд касаційної інстанції.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги потерпілого ОСОБА_4 та доданих до неї копій судових рішень не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, то у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Ураховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

постановила:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2022 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 05 вересня 2023 року, ухвалених щодо засуджених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3