Дата документу 31.01.2024 Справа № 334/6793/17
Судді Запорізького апеляційного суду ОСОБА_1
у провадженні № 11-кп/807/535/24
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 31 січня 2024 року було відмовлено у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_2 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 грудня 2023 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_2 до 23 лютого 2024 року включно.
Мною була висловлена інша думка про можливість зміни ОСОБА_2 запобіжного заходу на більш м`який з таких підстав.
Так, дійсно матеріали провадження засвідчують висунуте ОСОБА_2 обвинувачення за п. 4 ч. 2 ст. 115 КК України, що за своєю класифікацією згідно ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжкого злочину та тяжкого злочину, кваліфікованого за ч. 4 ст. 296 КК України.
Між тим, вважаю, що залишено без належної уваги інші обставини, які згідно ст. 178 КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики Європейського суду з прав людини мають отримати оцінку при вирішенні питання щодо доцільності продовження строку утримання особи під вартою.
В апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду сторона захисту звертала увагу на певні дані стосовно особи обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, має місце проживання та зауважувала на тривалості строків судового розгляду та перебування ОСОБА_2 під вартою.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 перебуває під вартою з 21.08.2017 року, тобто 6 років та 5 місяців, що не може бути виправданням очікуваного покарання.
Строк утриманняОСОБА_2 під вартою вказує на відповідність ознаки «надмірності» тривалості перебування обвинуваченого під вартою, як запобіжного заходу.
Керуючись практикою Європейського Суду з прав людини («Боротюк проти України», «Амбрушкевич проти Польщі»), зауважую що саме на основі не загальних фраз, а доведених конкретних фактів та відомостей, суд, вирішуючи питання щодо застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою чи його продовження, має оцінювати можливість запобігти встановленим ризикам застосуванням більш м`яких запобіжних заходів, таких як особисте зобов`язання, особиста порука, застава, домашній арешт. І лише посилаючись на обставини конкретної справи, які доводять, що застосування більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою не здатне запобігти встановленим ризикам, до особи може бути застосовано такий винятковий захід або продовжено строк його дії. За відсутності таких доказів тримання підозрюваного під вартою буде вважатися свавільним.
Поруч із наведеними вимогами до застосування запобіжних заходів, у кримінальному процесуальному кодексі зазначені особливості вирішення судом питання продовження строку тримання під вартою (ст. 199 КПК України), зокрема і через призму положень ст. 331 КПК України.
Так, розглядаючи клопотання про продовження підозрюваному строку тримання під вартою, крім питань, які зазвичай мають бути з`ясовані при обранні запобіжного заходу, суд повинен також перевірити наявність обставин, передбачених у ч. 3ст. 199 КПК України та встановити чи такі обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою. При цьому, при з`ясуванні наявності обставин, які свідчать, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові, які можуть виправдати тримання особи під вартою, суд має перевіряти чи конкретні факти не були тотожними із раніше встановленими у попередніх рішеннях фактами.
Зауважую на ролі суду апеляційної інстанції, який у свою чергу в питанні продовження строку тримання особи під вартою мусить перевірити правильність встановлення судом фактів, які обґрунтовують продовження дії запобіжного заходу, та дотримання ним при прийнятті оскаржуваного рішення норм процесуального права.
Вважаю, що залишаючи ухвалу місцевого суду без змін, не був врахований закріплений в п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і розтлумачений в п. 86 рішення ЄСПЛ у справі «Макаренко проти України» від 30.01.2018 принцип «презумпція на користь звільнення» з урахуванням того, що запобігти встановленим ризикам можливо, шляхом застосування до підозрюваного альтернативного запобіжного заходу.
Заявлені прокурором аргументи щодо встановлених ризиків на користь продовження запобіжного заходу не є новими і послідовно зазначалися у попередніх ухвалах суду.
Натомість заявлений ризик впливу на потерпілу та свідків, на мою думку, з огляду на проведення судом допитів як потерпілої, так і свідків та одночасно відсутність даних про будь-які дії з боку обвинуваченого, які б свідчили про вплив та перебування обвинуваченого в умовах ізоляції, практично відсутній.
При цьому встановлений судом ризик переховування може бути нівельований шляхом застосування до обвинуваченого альтернативного запобіжного заходу, зокрема у виді домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю.
Всупереч згоді більшості колегії суддів із висновком місцевого суду про те, що забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та запобігти встановленим ризикам не можливо шляхом застосуванням більш м`якого запобіжного заходу, з такою оцінкою не погоджуюся.
У даному випадку, з огляду на суттєву тривалість перебування особи під вартою, з урахуванням зменшення ризиків негативної процесуальної поведінки, на переконання автора окремої думки, оскаржувана ухвала відносно обвинуваченого ОСОБА_2 не могла залишатись чинною.
Обставина у вигляді тяжкості висунутого обвинувачення не переконують у наявності достатніх та вагомих підстав, які можуть вважатися виправданням тривалості такого утримання ОСОБА_2 під вартою.
Суддя Запорізького
апеляційного суду ОСОБА_1