Справа №587/1934/22 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1189/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне легке тілесне ушкодження
УХВАЛА

Іменем України

29 листопада 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 587/1934/22 за апеляційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_6 на вирок Сумського районного суду Сумської області від 16.05.2023, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Суми та мешканець АДРЕСА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), раніше не судимий

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_8 ,

потерпілої - ОСОБА_9 ,

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_12 ,

установила:

В поданій апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_6 просить змінити вирок суду та призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК покарання у виді штрафу на користь держави у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн, задовольнити позовну заяву потерпілої в повному обсязі і стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 завдану матеріальну шкоду в сумі 8149,82 грн та моральну шкоду в розмірі 30000 грн, оскільки суд не в повній мірі врахував характер правопорушення, глибину фізичних і душевних страждань потерпілої, тривале її лікування, а також ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди.

Вироком Сумського районного суду Сумської області від 16.05.2023 ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, і йому призначене покарання у виді штрафу на користь держави у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 2000 грн моральної шкоди.

Відповідно вироку суду, 12.06.2022 близько 07:20 за місцем мешкання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , між останнім та потерпілою ОСОБА_9 виникла словесна сварка, під час якої ОСОБА_7 наніс один удар кулаком правої руки в область лівого ока, після чого потерпіла впала, чим було спричинено легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи потерпілої ОСОБА_9 та її представника ОСОБА_6 , які в повному обсязі підтримали вимоги апеляційної скарги, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_12 та прокурора ОСОБА_8 про залишення вироку суду без змін, а апеляційної скарги представника потерпілої без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вказана вище апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційній скарзі представника потерпілої не оскаржувались.

Доводи апеляційної скарги представника потерпілої щодо необхідності призначення ОСОБА_7 більш тяжкого покарання, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки при призначенні покарання судом першої інстанції були враховані усі вимоги закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, КК має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК).

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 1-2 ст. 50 КК), а згідно ч. 1-2 ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При визначенні виду і розміру покарання підлягає також врахуванню й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання повинно бути пропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98).

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог закону України про кримінальну відповідальність, урахував ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК є кримінальним проступком, особу винного, який раніше не судимий, пенсіонер, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, добровільно надавав кошти на відшкодування завданої шкоди потерпілій, яка в своїй заяві від 14.04.2023 щодо покарання покладалась на розсуд суду, цивільний позов просила задовольнити в повному обсязі. Як пом`якшуючими покарання обставинами суд першої інстанції визнав щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.

Суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_7 покарання у виді штрафу на користь держави у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, у межах санкції ч. 2 ст. 125 КК, яке на думку колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого проступку. При цьому призначене покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Вказане покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, тому вид і розмір призначеного ОСОБА_7 покарання є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Не підлягають задоволенню і доводи апеляційної скарги представника потерпілої щодо задоволення цивільного позову ОСОБА_9 та стягнення на її користь з ОСОБА_7 завдану матеріальну шкоду в розмірі 8149,82 грн та 30000 грн моральної шкоди, оскільки вони не ґрунтуються на законі.

Так, відповідно ч. 5 ст. 128 КПК, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом; якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства, а згідно ч. 1 ст. 129 КПК, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини вказаної особи (ст. 1167 ЦК), а згідно ч. 2 ст. 23 ЦК моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При вирішенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 в частині стягнення моральної шкоди суд першої інстанції врахував рівень фізичного болю та душевних страждань потерпілої, тяжкість завданих тілесних ушкоджень, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, причину нанесення обвинуваченим потерпілій удару та її поведінку.

Ураховуючи засади виваженості, розумності та справедливості, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, характер та обсяг страждань потерпілої, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 моральної шкоди в сумі 2000 грн, задовольнивши частково таким чином заявлений потерпілою позов в цій частині.

Що стосується вимог апеляційної скарги представника потерпілої про відшкодування завданої матеріальної шкоди, то колегія суддів також не може прийняти їх до уваги, оскільки потерпіла ОСОБА_9 надала суду докази на підтвердження понесених нею витрат, пов`язаних із лікуванням на суму 3249,82 грн, а обвинуваченим надані розписки потерпілої на відшкодування ним в добровільному порядку 5500 грн, що свідчить про добровільне відшкодування матеріальної шкоди.

Доводи апеляційної скарги представника потерпілої про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 витрат на протезування та на проїзд, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки потерпілою не надано суду будь-яких інших доказів на підтвердження понесених нею витрат.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, належним чином обґрунтованим та умотивованим, тому вирок суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України, -

постановила:

Вирок Сумського районного суду Сумської області від 16.05.2023 відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_6 на цей вирок - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4