Дата документу 06.11.2023 Справа № 333/1101/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/1101/22 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1158/23 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 листопада 2023 року м. Запоріжжя

Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

захисників обвинувачених - адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами (з урахуванням доповнень) обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_10 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Світлодолинське Мелітопольського району Запорізької області, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, працюючий неофіційно будівельником, перебуваючий у цивільному шлюбі, маючий на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Верхньодніпровське Дніпропетровської області, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, працюючий неофіційно будівельником, не одружений, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:

1) 9 жовтня 2003 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки;

2) 20 грудня 2007 року Жовтневим районним судом м. Харкова за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ст. 71 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі. Звільнений 25 січня 2011 року по відбуттю строку покарання;

3) 30 травня 2013 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 304, ст.ст. 69, 70 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі. Звільнений 5 серпня 2014 року по відбуттю строку покарання;

4) 25 грудня 2015 року Красноградським районним судом Харківської області за ч. 1 ст. 296 КК України до покарання у виді 2 років 1 місяця позбавлення волі. Звільнений із зали суду у зв`язку з фактичним відбуттям покарання;

5) 26 березня 2020 року Дзержинським районним судом м. Харкова за ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

6) 15 червня 2020 року Ленінським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 296, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Звільнений 29 жовтня 2021 року по відбуттю строку покарання,

визнані винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та їм призначено покарання у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі кожному.

Запобіжний захід ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 постановлено рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Зараховано ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 23 листопада 2021 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 343 грн. 22 коп. у рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 343 грн. 22 коп. у рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнані винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за наступних обставин.

23 листопада 2021 року, приблизно о 13.15 годині, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , маючи прямий умисел на відкрите викрадення чужого майна, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, за попередньою змовою між собою, а ОСОБА_8 , діючи ще і повторно, знаходячись біля річки Мокра Московка, неподалік від центрального автовокзалу, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний, буд. 20, підійшли до потерпілого ОСОБА_11 , який є особою з інвалідністю.

Після цього, ОСОБА_7 з метою подолання волі останнього, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я, наніс один удар рукою в обличчя потерпілому.

Потім до ОСОБА_11 , перебуваючого у той час вже на землі, підійшов ОСОБА_8 та розстебнув куртку, в яку був одягнутий потерпілий, витягнув з внутрішньої кишені мобільний телефон марки «Sаmsung» у корпусі білого кольору, вартістю 283 гривні та пенсійне посвідчення на ім`я ОСОБА_11 , а також шляхом ривку зірвав з потерпілого чоловічу барсетку чорного кольору, в якій знаходилися: ключі від будинку, портативний зарядний пристрій, пристрій для куріння марки «IQOS», рідина для куріння, сонцезахисні окуляри, ліхтарик та документи на ім`я потерпілого: паспорт громадянина України, ідентифікаційний номер, а також свідоцтво про смерть матері останнього, які матеріальної цінності для ОСОБА_11 не представляють.

У подальшому, продовжуючи реалізацію спільного злочинного умислу, ОСОБА_7 разом з ОСОБА_8 зникли з місця скоєння кримінального правопорушення з викраденим майном, частину з якого реалізували, таким чином розпорядилися ним на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_11 майнову шкоду на загальну суму 283 гривні.

В апеляційній скарзі (з урахуванням доповнень) обвинувачений ОСОБА_8 вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що його вина була нібито доведена показаннями потерпілого та співробітників патрульної поліції, які є їх суб`єктивним сприйняттям фактичних обставин, а поліцейські взагалі є заінтересованими особами.

Вважає, що у зв`язку з психічним станом внаслідок постійного вживання алкогольних напоїв та побоюванням перед співробітниками поліції, потерпілий надав неправдиві показання, а поліцейські змусили потерпілого вказати на нього під час проведення впізнання.

До того ж, потерпілий допитувався в суді три рази і постійно змінював свої показання, а під час вчинення щодо нього злочину знаходився у стані сильного алкогольного сп`яніння та чіплявся до інших людей.

У такому випадку необхідно було провести судово-психіатричну експертизу, проте фактично її проведено так і не було у зв`язку з неявкою потерпілого до лікарні.

Звертає увагу, що він має психічне захворювання та потребує постійного лікування і догляду, тому у відношенні нього необхідно було також провести судово-психіатричну експертизу.

Також зазначає, що було порушено його право на захист, оскільки суд не допитав у судовому засіданні більше 10 свідків, хоча він подавав відповідні клопотання.

Разом з тим, після його затримання до нього застосовувався фізичний та психологічний вплив, а матеріали кримінального провадження були сфальсифіковані, оскільки на момент вчинення злочину він вже був затриманий.

Вважає, що прикмети осіб, які вчинили злочин не є деталізованими, суд не повинен був брати до уваги показання свідка ОСОБА_12 , оскільки вони є неконкретними, очевидці вчинення злочину відсутні, а усі інші докази не доводять його вину.

Просить вирок скасувати, а кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутністю доказів на підтвердження його вини та вичерпанням можливості їх отримати.

Також в апеляційній скарзі та доповненнях до неї викладені клопотання про: призначення судово-психіатричних експертиз у відношенні нього та потерпілого; повторне дослідження наявних у матеріалах кримінального провадження доказів; повторне дослідження наданих потерпілим у суді першої інстанції показань; повторний допит потерпілого; допит свідків та понятих, які не були допитані у суді першої інстанції; визнання недопустимими показань співробітників поліції та протоколу затримання.

В апеляційній скарзі (з урахуванням доповнень) обвинувачений ОСОБА_7 вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповнотою судового розгляду.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що обвинувальний вирок базується на показаннях потерпілого та тих свідків, які фактично продублювали показання потерпілого, які він надавав під час досудового слідства.

Також зазначає, що суд не дослідив ряд доказів сторони захисту, не допитав свідків, показання яких доводять його невинуватість, не призначив судово-медичну та судово-психіатричну експертизи потерпілого, хоча психічний та психологічний стан потерпілого викликає сумніви у правдивості його показань.

Потерпілий неодноразово допитувався під час судового розгляду, проте його показання суперечать матеріалам кримінального провадження, він постійно їх змінював, що свідчить про їх неправдивість.

Крім того, потерпілий має психічне захворювання, але психіатрична експертиза фактично проведена не була.

Звертає увагу, що було порушено право на захист, застосовувався фізичний та психологічний сплив, сфальсифіковано окремі процесуальні документи.

Також зазначає, що судом було проігноровано пом`якшуючі обставини, зокрема те, що він раніше не судимий, має на утриманні неповнолітню дитину.

Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким виправдати його у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, закрити кримінальне провадження та звільнити його від кримінальної відповідальності.

Також в апеляційній скарзі та доповненнях до неї викладені клопотання про: повторне дослідження наявних у матеріалах кримінального провадження доказів; допит свідків, які не були допитані у суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_10 вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що обвинувальний вирок базується на показаннях потерпілого та тих свідків, які фактично продублювали показання потерпілого, які він надавав під час досудового слідства.

Потерпілий неодноразово допитувався під час судового розгляду, проте його показання суперечать матеріалам кримінального провадження, він постійно їх змінював, що свідчить про їх неправдивість.

Крім того, потерпілий має психічне захворювання, але психіатрична експертиза фактично проведена не була.

Просить вирок скасувати та ухвалити новий, яким виправдати ОСОБА_7 у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, закрити кримінальне провадження та звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційного суду підтримав подані апеляційні скарги із доповненнями, вважав вирок суду першої інстанції незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Наголошував, що суд обґрунтував його вину лише на показаннях потерпілого та свідків, які дублюють показання потерпілого. Вказав, що суд не врахував психологічний стан потерпілого, який викликає сумніви у правдивості показів. Працівники поліції під час досудового розслідування застосовували влив та сфальсифікували процесуальні документи, стосовно нього. Під час затримання будь-яких речей, які б вказували, що це речі потерпілого не було, вже потім працівник поліції виклав чужі речі та змішав їх з його речами. З ОСОБА_8 знайомий він не був, вперше він його побачив у відділі поліції.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_10 в судовому засіданні апеляційного суду підтримав подані апеляційні скарги та просив їх задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційного суду підтримав апеляційні скарги подані ним, обвинуваченим ОСОБА_7 та його захисником.

Вказав, що в суді першої інстанції працівники поліції неодноразово змінювали свої покази для його обвинувачення. Суд достеменно не надав оцінки доказам в справі та не заслухав свідків, які б могли свідчити про його непричетність до злочину.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 в судовому засіданні апеляційного суду підтримала апеляційні скарги обвинувачених, адвоката ОСОБА_10 та просила їх задовольнити.

Прокурор заперечував щодо доводів апеляційних скарг, вважав вирок суду першої інстанції законним і обґрунтованим. Наголосив, що суд надав оцінку всім доказам в справі та поза розумним сумнівом дійшов до правильного висновку про доведення вини обвинувачених. Заперечував щодо повторного дослідження доказів за клопотанням обвинувачених.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинувачених, їх захисників, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати і надавши обвинуваченим останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги апелянтів не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 зазначив, що він відмовляється надавати показання відповідно до ст. 63 Конституції України і його позиція обумовлена тим, щоб у подальшому ці показання не були використані проти нього. Водночас, ОСОБА_8 повідомив, що 23.11.2021 року він приїхав із Харківської області для влаштування на роботу у м. Запоріжжя. Приїхав він на автостанцію, приблизно о 10-00 год. і до 14-00 год. ходив гуляв у парку. Приблизно о 14-00 год. він направився у бік ринку «Анголенко», де і був зупинений працівниками поліції, яких у подальшому допитували під час судового розгляду. Поліцейські попрохали пред`явити документи, що він і здійснив, а потім здійснили у нього поверхневу перевірку. Після цього, його працівники поліції фактично затримали та відвезли у ВП №4 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області, де він пробув до вечора, поки йому не надали захисника. Увесь цей час поліцейські не давали йому води, били по ногах та по голові і фальсифікували матеріали відносно нього. З ОСОБА_7 він познайомився 25.11.2021 року вже у відділу поліції, а саме: у кабінеті слідчого ОСОБА_13 , коли він туди заходив, а обвинувачений ОСОБА_7 там вже перебував. До цього з ОСОБА_7 він ніколи не зустрічалися. 23.11.2021 року він був одягнутий у куртку чорного кольору. Він не знає, чому поліцейські під час їхнього допиту повідомили суду, що у той день його затримали разом із ОСОБА_7 . Потерпілого він також раніше не знав, а вперше побачив лише у відділі поліції. Вважає, що ОСОБА_11 змусили давати такі показання працівники поліції.

Аналогічну позицію з приводу надання показань зайняв і обвинувачений ОСОБА_7 , який в суді першої інстанції відмовився надавати показання у порядку ст.63 Конституції України. Водночас, ОСОБА_7 повідомив, що 23.11.2021 року він приїхав до м. Запоріжжя на автостанцію о 08 год. 30 хв. У той день він мав би їхати до своїх родичів о 16-30 у смт. Михайлівка, Запорізької області. Приблизно до 13-00 год., того ж дня він перебував на автостанції, де вжив 250 грам горілки та пляшку пива, а потім направився у бік ринка «Анголенко», де і був зупинений трьома працівниками поліції, яких суд допитував під час судового розгляду. Поліцейські зазначили, що було скоєно грабіж, а він по прикметах підходить як один із тих осіб, хто скоїла кримінальне правопорушення. У той день він перебував у червоній куртці, коли його затримували поряд обвинуваченого ОСОБА_8 не було. Взагалі з останнім він вперше побачився у відділі поліції 25.11.2021 року. Під час затримання у нього не було документів потерпілого та сумки останнього. Вказана сумка з`явилася лише під час особистого обшуку під час складання протоколу затримання у порядку ст. 208 КПК України. 23.11.2021 року у відділі поліції він перебував, приблизно до 19-00 год. Потерпілого він також раніше не знав, а вперше побачив лише у відділі поліції.

В цілому обвинувачені з вироком суду не згодні, вважають, що в матеріалах провадження містяться припущення щодо їх винуватості у скоєні інкримінованого їм злочину, судове рішення обґрунтовується хибними і неповними даними.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції у відповідності з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та у відповідності до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності вини ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у скоєнні кримінального злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Розглядаючи кримінальне провадження стосовно обвинувачених, суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи та прийшов до обґрунтованого висновку про неспроможність версій обвинувачених щодо обставин інкримінованого їм злочину.

В основу висновків щодо доведення винуватості обвинувачених судом першої інстанції були покладені такі докази у кримінальному провадженні.

Потерпілий ОСОБА_11 був допитаний в суді першої інстанції та показав, що 23.11.2021 року, приблизно о 10 год. 20 хв., він разом із своїм товаришем - ОСОБА_14 перебували у приміщенні центрального автовокзалу у м. Запоріжжі, розташованому по проспекту Соборному, де заряджав свій мобільний телефон. Невдовзі він вийшов з приміщення автовокзалу на вулицю, щоб покурити, де побачив раніше незнайомого йому ОСОБА_7 , у якого попрохав цигарку. Останній дав йому цигарку та запросив випити 50 грам спиртного, але він відмовився. Через деякий час йому захотілося у туалет, але той, що знаходився у приміщенні автовокзалу, був платним. Тому, він вирішив справити свою потребу на вулиці. Для цього він вийшов з приміщення автовокзалу і направився вдовж по берегу річки, де і зупинився в одному із місць. В цей момент на нього напали ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , але перед своїми діями останні у нього нічого не вимагали не питали. Спочатку ОСОБА_7 вдарив його кулаком в обличчя праворуч, потім останній зробив підніжку і він впав на землю. Після того, як він вже лежав на землі, ОСОБА_7 вдарив ще два чи три рази кулаком йому в обличчя. Він почав кликати на допомогу. В той же час ОСОБА_8 (коли він вже лежав на землі), розстебнув на ньому куртку і з внутрішнього карману забрав мобільний телефон у корпусі білого кольору та пенсійне посвідчення на його ім`я. Продовжуючи свої дії, ОСОБА_8 вирвав у нього чоловічу сумку, яка висіла у нього через плече, при цьому погрожуючи: «Лежи і не рухайся!». Після цього, ОСОБА_7 знайшов палку, якою вдарив його по нозі. Разом з обвинуваченими також перебувала жінка, яка не била його, а лише сказала: «Не чини опір». У подальшому, обвинувачені та жінка спокійно пішли у бік ринка «Анголенко», а він повернувся у приміщення автовокзалу, звідки його товариш ОСОБА_15 викликав «швидку» допомогу і поліцію. Через завдані удари, у нього були розбиті два ока, з брові текла кров, нога напухла та він через це накульгував. Невдовзі приїхали працівники поліції та «швидка» допомога. Поліцейським він надав усні пояснення та описав прикмети обвинувачених (два чоловіка: один ( ОСОБА_7 ) у червоній, інший ( ОСОБА_8 ) у чорній куртках), які через деякий час показали йому фотознімок з обвинуваченими і він їх впізнав. У подальшому, його забрала «швидка» допомога та відвезла у лікарню, де він перебував 24 дні. У сумочці у нього знаходилися: колонка синього кольору, зарядка, два пристрою для куріння, ключі від будинку, рідина для куріння, сонцезахисні окуляри, ліхтарик, а також документи: свідоцтво про смерть матері, р.н.о.к.п.п. та паспорт на його ім`я, свідоцтво про народження матері, свідоцтво про народження батька, заява. Усі документи він збирав та носив із собою, так як у нього були судові засідання по майновому спору зі своїм дядею. Кухонного ножа, піни та станка для гоління, блокнота, гаманця, розкладного ножа, запальнички у сумочці не було. Він перебуває на обліку у психіатричній лікарні і з приводу цього захворювання отримав інвалідність 2 групи.

Свідок ОСОБА_16 в суді першої інстанції показав, що він працює поліцейським УПП в Запорізькій області. У кінці 2021 року, точної дати він не пам`ятає, після обіду, у денний час, вони зі своїм напарником - ОСОБА_17 , отримали повідомлення про те, що неподалік центрального автовокзалу по проспекту Соборному у м. Запоріжжі скоєно грабіж. Коли вони під`їхали до автовокзалу, то знайшли потерпілого, який сидів на лавці з тілесними ушкодженнями, а саме: з розбитою головою чи скронею чи потилицею. Вони відразу останньому викликали «швидку» допомогу. Потерпілий самостійно ходив, був повністю у розумі, свідомості не втрачав. Потерпілий також пояснив, що його побили та забрали у нього сумку або сумку з документами або з телефоном, точно які зазначав речі потерпілий, він не пам`ятає. Крім того, потерпілий надав їм прикмети грабіжників, про які вони повідомили в ефірі іншими патрульним екіпажам: двоє чоловіків, один вище, а інший нижчий; один з них перебував у червоній куртці. Також, потерпілий вказував, що з грабіжниками була ще й жінка, та вони після скоєння злочину направилися у бік ринку «Анголенко». Через деякий час (приблизно через 20-30 хвилин після повідомлення про скоєння злочину) йому на мобільний телефон від керівника надійшло повідомлення, що працівники УПП «ТОР» затримали двох чоловік, які підходили по прикметах потерпілого та отримав фотографію цих чоловіків. Це відбулося о 13 год. 53 хв. 23.11.2021 року (свідок перевірив цю інформацію зі свого мобільного телефону). Він показав цю фотографію потерпілому, який в цих чоловіках впізнав осіб, котрі відносно нього скоїли грабіж. Зазначену фотографію свідок продемонстрував у судовому засіданні учасникам судового розгляду, на якій були зображені обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_7 . Після цього, приїхала «швидка» допомога та забрала до лікарні потерпілого, а він з напарником направилися у місце, де затримали двох чоловіків - трохи вище автовокзалу, в районі ринку «Анголенко». Затриманими виявилися обвинувачені, які пояснили, що вони прийшли влаштовуватися на роботу, потерпілий їхній знайомий, тому у одного із обвинувачених перебуває паспорт потерпілого.

Свідок ОСОБА_17 в суді першої інстанції надав показання, які є аналогічними показанням свідка ОСОБА_16 , зокрема вказав, що потерпілий чітко описав обвинувачених та вказав, що вони забрали у нього мобільний телефон та документи.

Свідка ОСОБА_18 в суді першої інстанції показав, що він працює інспектором «ТОР» в УПП в Запорізькій області. 23.11.2021 року, у другій половині дня, у радіоефірі надійшло повідомлення, що в районі автовокзалу у м. Запоріжжі відбувся грабіж, а також передали прикмети осіб, які скоїли кримінальне правопорушення: двоє чоловіків - один у чорній, а інший - у червоній куртках. Коли вони їхали по вул. Поштовій (він та його напарники - працівники поліції: ОСОБА_19 та ОСОБА_20 ), що знаходиться нижче ринка «Анголенко», то помітили двох чоловіків, які підходили по вказаних прикметах. Цих чоловіків вони зупинили, представилися та назвали причину зупинки, почали проводити поверхневу перевірку і у ОСОБА_7 у сумочці виявили документи на ім`я потерпілого. Чоловіки надали пояснення, що приїхали разом влаштовуватися на роботу, були знайомі з потерпілим, тому останній їх віддав, щоб не втратити. Також, зупинені чоловіки повідомили, що жодних протиправних дій відносно потерпілого не здійснювали, так як останній є особою з інвалідністю. ОСОБА_7 був у червоній, а ОСОБА_8 - у чорній куртці. Хтось з їхнього екіпажу сфотографував зупинених чоловіків та цю фотографію передав керівнику, який її скинув працівникам поліції, котрі знаходилися з потерпілим. Останній впізнав по фото зупинених чоловіків як тих, котрі скоїли відносно нього злочин, тому у подальшому зупинені чоловіки були доставлені до ВП №4 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області;

Свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , які були допитані в суді першої інстанції у зв`язку із задоволенням клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 , надали показання, аналогічні з показанням свідка ОСОБА_18 . Додатково свідок ОСОБА_20 показав, що сумка через плече, в якій у подальшому виявили документи потерпілого, знаходилася на обвинуваченому у червоній куртці, тобто на ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_12 , в суді першої інстанції показав, що він є приватним підприємцем, здійснює свою комерційну діяльність з приводу купівлі-продажу мобільних телефонів на ринку «Анголенко». До нього на робоче місце підійшов один з обвинувачених, а можливо, і обидва та запропонували купити у них старий мобільний телефон, що він і зробив, передавши за телефон 100 або 200 грн. У подальшому, до нього звернувся працівник поліції разом із кимось із обвинувачених, який показав на нього як особу, яка придбала той телефон. Який саме був телефон він вже не пам`ятає, так як пройшло достатньо багато часу. Крім того, під час впізнання по фотознімках у відділі поліції він впізнав чоловіка, який продав йому мобільний телефон. На цей час він вже точно не може вказати, хто саме з обвинувачених приносив йому на продаж мобільний телефон через великий період часу, який пройшов з того моменту.

Згідно дослідженого судом першої інстанції рапорту, часом повідомлення свідком ОСОБА_21 з телефону № НОМЕР_1 (анкетні дані свідка т. 1 а.с. 13) про вчинене відносно ОСОБА_11 кримінального правопорушення є 13 год. 26 хв. 24 сек., а зі служби «102» це повідомлення вже надійшло до відділу поліції о 13 год. 27 хв. Також, зі змісту цього рапорту вбачається, що потерпілий повідомив прикмети осіб, які скоїли злочин (два чоловіки: перший - років 26-27, одягнутий у куртку чорного кольору, другий - 30-35 років, одягнутий у куртку червоного кольору), а також напрямок їхнього подальшого руху (у бік ринка «Анголенко»). Вказані дані повністю співпадають з показаннями потерпілого, свідків ОСОБА_17 і ОСОБА_16 у цій частині (т.1 а.с. 187).

Відповідно протоколу затримання підозрюваного ОСОБА_7 у вчиненні злочину від 23.11.2021 року та з відеозапису цього тимчасового запобіжного заходу, під час особистого обшуку у ОСОБА_7 слідчим було вилучено чоловічу спортивну куртку червоно-синього кольору (переважно червоного кольору), в якій він був одягнутий під час фактичного його затримання працівниками поліції на вул. Поштовій у м. Запоріжжя. Вказана куртка (її колір) співпадає за описом, який надавав потерпілий під час своїх пояснень працівникам поліції після скоєння відносно нього злочину, а також з показаннями свідків - працівників поліції ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , які фактично і зупинили ОСОБА_7 за такими прикметами. Також, слідчим під час особистого обшуку ОСОБА_7 було оглянуто чоловічу сумку чорного кольору на ремені, в якій знаходилися певні речі, а саме: колонка «JBL» у корпусі сірого кольору, пристрій для нагрівання тютюну «IQOS» чорного кольору, ключі та інші речі.

В суді першої інстанції після дослідження відеозапису, який фіксував особистий обшук ОСОБА_7 , на питання учасників судового процесу та суду, потерпілий ОСОБА_11 зазначив, що сумка, яка оглядалася слідчим, а також речі, що у ній знаходилися, належать йому.

Крім того, з відеозаписом затримання ОСОБА_7 зафіксовано, що він запитує у слідчого про долю ОСОБА_8 , а саме де він знаходиться, чи затриманий він.

Наведені обставини були правильно оцінені судом першої інстанції, як такі, що спростовують версію обвинувачених, з приводу того що вони нібито не були знайомі до 25.11.2021 року (т.1 а.с. 191-195).

Відповідно дослідженого судом першої інстанції протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю свідка ОСОБА_12 , він впізнав обвинуваченого ОСОБА_7 як чоловіка, який йому 23.11.2021 року, приблизно о 14-00 год., продав мобільний телефон «Sumsung» у корпусі чорно-білого кольору на ринку «Анголенко» у м. Запоріжжі (т.1 а.с.234-238).

Відповідно дослідженого судом першої інстанції протоколу огляду предмету від 27.11.2021 року з фотознімками потерпілий ОСОБА_11 , впізнав свій мобільний телефон марки «Sumsung G350» у корпусі білого кольору, задня кришка чорного кольору, IMEI 1: НОМЕР_2 , IMEI 2: НОМЕР_3 , який у нього було викрадено 23.11.2021 року по тріщини скла, а також у вказаному телефоні в галереї знаходилися фотографії потерпілого, номери його знайомих та друзів (т.2 а.с. 93-96).

Так, піддаючи аналізу показання потерпілого ОСОБА_11 , показання свідків, які були допитані безпосередньо в судовому засіданні суду першої інстанції, зокрема ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_12 , колегія суддів вказує, що вони є логічними та такими, що узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження.

Версія апелянтів про те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не скоювали злочин та взагалі не були знайомі є такою, що направлена на намагання уникнути відповідальності за скоєний злочин, виходячи з наступного.

Так, вказана версія була спростована під час судового слідства в суді першої інстанції, зокрема відомостями з протоколу затримання підозрюваного у вчиненні злочину від 23.11.2021 року та відеозапису до цього тимчасового запобіжного заходу, згідно якого ОСОБА_7 запитує у слідчого про долю ОСОБА_8 : де останній знаходиться, чи затриманий він, що суперечить позиції обвинувачених, згідно якої вони не були знайомі до 25.11.2021 року (т.1 а.с. 191-195).

Крім того, з показань свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_18 ОСОБА_17 , ОСОБА_16 та потерпілого ОСОБА_11 вбачається, що інкриміновані дії відносно потерпілого були вчинені саме обвинуваченими, які були через короткий проміжок часу затримані працівниками поліції, частину речей потерпілого було вилучено при затримання ОСОБА_7 .

Всі ознаки, зокрема зовнішність, одяг, статура, фізіологічні ознаки, які називав потерпілий були логічними та такими, що в достатній мірі вказували на обвинувачених.

Під час затримання в обвинувачених, у ОСОБА_7 було виявлено речі потерпілого, зокрема паспорт потерпілого, на запитання працівників поліції щодо походження документу, останній повідомив, що це паспорт їх знайомого.

Таким чином, апеляційний суд дійшов до висновку про те, що поза розумнім сумнівом було доведено вину обвинувачених в інкримінованому злочині, а їх версії захисту є непереконливими та такими, що суперечать встановленим судом обставин.

Щодо доводів про те, що суд першої інстанції проігнорував клопотання про проведення судової експертизи відносно потерпілого з приводу його психічного захворювання та про виклик свідків, колегія судів дійшла до наступних висновків.

Встановлено, що дійсно обвинуваченими було подано клопотання про проведення судової психолого-психіатричної експертизи ОСОБА_11 .

Ухвалою суду першої інстанції від 17.01.2022 року (а.с.210, т.2) було призначено судову експертизу в кримінальному провадженні, відносно ОСОБА_11 .

Однак вказану експертизу не було проведено через обставини, які не залежали від суду першої інстанції, оскільки судом вчинялися всі дії, спрямовані на встановлення місцезнаходження потерпілого ОСОБА_11 для повідомлення йому необхідності з`явитися на засідання комісії, але встановити його місце знаходження не виявилося можливим (а.с.134, т.3).

Крім того, апеляційний суд вказує, що відсутні сумнівів в достовірності показань потерпілого, як під час досудового розслідування, так і під час судового слідства, оскільки потерпілий, починаючи з моменту події і до моменту допиту в суді чітко, логічно і без істотних суперечностей вказував на обвинувачених, як на осіб, які вчинили відносно нього інкриміновані дії.

Окрім того, вказані показання потерпілого повністю узгоджується з обставинами справи, зокрема виявлення і вилучення у обвинувачених майна потерпілого, який під час вчинення злочину вказав працівникам патрульної поліції на майно, яке було викрадено.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновками місцевого суду про те, що підстав недовіряти показанням потерпілого через його стан здоров`я в суду немає.

Щодо не проведення судово-психіатричної експертизи, відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , колегія судів вказує, що така експертиза не була проведена через відмову самого обвинуваченого від спілкування, а тому матеріли справи були повернуті без виконання (а.с.64, т.3).

З приводу вирішення клопотань обвинувачених про виклик свідків, колегія суддів встановила, що вони були розглянуті судом першої інстанції, та в їх задоволенні було відмовлено через необґрунтованість, що підтверджується журналом судового засідання та звукозаписом (а.с.22, т.4).

Судова колегія апеляційного суду також відхиляє доводи апелянтів про те, що до обвинувачених під час події застосовувалися не процесуальні методи досудового розслідування, виходячи з наступного.

Так, дійсно місцевим судом для перевірки обставин за клопотанням обвинуваченого ОСОБА_8 в судовому засіданні 12.04.2023 року наступного дня - 13.04.2023 року направив до ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі заяву останнього про вчинення працівниками поліції правопорушень під час його затримання разом із копіями матеріалів кримінального провадження (протоколом затримання, заяви обвинуваченого, аудіо запис судового засідання від 12.04.2023 року) з метою перевірки версії обвинуваченого (т.2 а.с.106, т.3 а.с 122, 131).

Листом від 02.05.2023 року заступник керівника другого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Мелітополі ОСОБА_22 відповів суду, що аналогічне клопотання та заява ОСОБА_8 розглядалася вже працівниками ДБР, будь-яких даних, які б свідчили про вчинене кримінальне провадження заява не містить, прийнято рішення про її направлення до ГУНП в Запорізькій області для проведення службового розслідування.

Дії, які полягають у невнесенні відомостей про вчинене кримінальне правопорушення до ЄРДР обвинуваченим ОСОБА_8 у встановленому законом порядку оскаржено не було.

Колегія суддів вважає, що версія обвинувачених з приводу застосування до них психічного та фізичного насильства працівниками поліції під час затримання є лише способом затягнути розгляд справи в суді першої інстанції та створити штучні обставини для уникнення від висунутого обвинувачення.

Так, згідно дослідженого судом першої інстанції відеозапису затримання підозрюваного ОСОБА_23 він не має будь-яких зовнішніх ознак тілесних ушкоджень, не висловлює жодних скарг, не знаходиться у пригніченому психологічному стані, а навпаки веде себе зухвало по відношенню до працівників поліції та понятих, зокрема погрожує понятим фізичною розправою, намагається вдарити одного з них та передати йому частину з речей, вилучених з його сумки. Має добрий настрій.

Згідно наявних в матеріалах провадження даних щодо стану здоровся іншого обвинуваченого - ОСОБА_8 при поміщенні до слідчого ізолятора він був оглянутий терапевтом, неврологом, психіатром, неврологом та іншими лікарями, будь-яких ушкоджень у нього виявлено не було, скарг на стан здоров`я він не висловлював (т. 3 а.с. 190-191).

Таким чином, судова колегія дійшла до висновку, що версія обвинувачених про те, що відносно них застосувалися неприйнятні заходи під час затримання є надуманою та такою, що не підтвердилася під час судового розгляду.

Крім того, колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції не обґрунтовував своїх висновків про доведення вини обвинувачених із посиланням на їх показання на досудовому розслідування, що відповідно виключає обов`язок суду визнати недопустимими докази, які могли бути отримані у поза процесуальний спосіб.

Доводи про те, що суд не повинен був брати показання свідка ОСОБА_12 в суді, оскільки вони є неконкретними, колегією суддів відхиляються, оскілки показання вказаного свідка підтверджують, що телефон потерпілого був збутий йому за грошові кошти, після скоєної події. Враховуючи сукупність інших доказів в справі - впізнання свідком ОСОБА_12 обвинуваченого ОСОБА_7 як особи, яка збула йому мобільний телефон (т. 1 а.с. 234-238), впізнання вилученого у свідка ОСОБА_12 телефону потерпілим ОСОБА_11 (т. 2 а.с. 72-75) у суду були відсутні підстави недовіряти достовірності показань вказаного свідка.

Щодо доводів обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що суд, призначаючи покарання, не врахував всіх обставин, зокрема відсутність судимості та перебування на утриманні неповнолітньої дитини, то колегія суддів вважає їх також необґрунтованими.

Так, зі змісту скарги ОСОБА_7 випливає, що апелянт також порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття «судової дискреції» (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Колегія суддів вважає, що за вчинення кримінального правопорушення покарання обвинуваченому суд призначив у відповідності з положеннями Загальної частини КК України - у межах, встановлених санкціями статті Особливої частини КК України, які передбачають відповідальність за скоєні кримінальні правопорушення.

Вирішуючи питання про розмір призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за вчинений злочин, колегія суддів, зазначає, що відповідно до п. 33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, і на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі N 1-33/2004.

Тобто, суд призначає покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів (ч. 2 ст. 50 КК України).

Окрім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні за № 15-рп/2004 наголосив, що «…окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину…».

Кримінальне покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Відповідно до ст. 3 та ст. 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Колегія суддів зауважує, що суд врахував у вироку, що ОСОБА_7 раніше не судимий в силу ст.89 КК України, має постійне місце проживання, одружений, має на утриманні дитину, працював неофіційно будівельником, вік та його здоров`я.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, відсутність пом`якшуючих обставин, не відшкодування шкоди потерпілому, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що обвинуваченому слід призначити покарання, яке пов`язане з ізоляцією від суспільства на певний строк.

Колегія суддів зазначає, що вказаний висновок виходить з того, що обвинувачені наносячи тілесні ушкодження потерпілому, який є особою з інвалідністю, тобто не міг відвернути такий напад в силу своїх фізичних можливостей, заволоділи його майном, тобто посягнули на невід`ємне природне право людини, яке охороняється і захищається Державою - право на приватну власність.

Судова колегія дійшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_7 не містять доводів, які могли свідчити про наявність обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також свідчать про явну несправедливість призначеного покарання за ч. 2 ст. 186 КК України через його суворість. Цих обставин не надано стороною захисту і під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що при призначені обвинуваченим кримінального покарання, суд у повній мірі дотримався вимог кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст. 65, 66, 67 КК України, призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців, у межах санкцій кримінального закону, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також дослідивши дані про особу обвинувачених та врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Також судова колегія відмовляє у дослідженні обставин за клопотанням обвинувачених, які були встановлені під час кримінального провадження шляхом повторного дослідження у матеріалах кримінального провадження доказів, допиту свідків.

Апеляційний суд при ухваленні такого рішення виходить з того, що вони є безпідставними та є лише намаганням обвинувачених переоцінити вже дослідженні докази в справі на свою користь.

Слід наголосити, що ухвала апеляційного суду - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, тому, безумовно, повинна відповідати вимогам ст. 370 КПК України.

Тобто суд апеляційної інстанції має перевірити і проаналізувати всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними у справі матеріалами та дати на кожен доречний і важливий аргумент сторони вичерпну відповідь у своєму рішенні.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України встановлено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Учасник судового провадження має не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й навести, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з якими порушеннями чи взагалі не досліджені.

Стаття 23 КПК не розглядається як така, що автоматично висуває вимогу про нове дослідження доказів у суді апеляційної інстанції кожного разу, коли йдеться про скасування вироку в апеляційній скарзі.

Апеляційний суд робить лише юридичну оцінку ситуації постановленого вироку та не вимагає нового безпосереднього дослідження доказів.

Якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції (рішення Верховного Суду у провадженнях № 51-1208км18, № 51-297км19, № 51-1139км18).

Повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Відмова в задоволенні клопотання щодо повторного дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту досліджень доказів, а про відсутність аргументованих підтверджень щодо необхідності цих дій. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в рішенні Верховного Суду від 10 червня 2020 року (справа № 712/2341/15-к, провадження № 51-6364км19).

Окрім того, сам по собі факт незгоди з висновками суду першої інстанції з приводу висунутого обвинувачення не є підставою для повторного дослідження доказів в апеляційному суді.

Колегія суддів вважає, що докази кримінального провадження, покази свідків, потерпілого та не містять інформації про обставини, які підлягають перевірці в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 404 КПК України, оскільки вони у повному обсязі підтверджують факт викрадення майна потерпілого, нанесення тілесних ушкоджень, збут майна, затримання обвинувачених через короткий проміжок часу з речами потерпілого.

Заявлені клопотання під час апеляційного перегляду є безпідставними, оскільки таке повторне дослідження вже встановлених обставин є недоцільним, по-скільки всі обставини, які є істотними були належним чином дослідженні судом першої інстанції безпосередньо і будь-яких сумнівів в правильності їх оцінки в колегії суддів не викликають.

Отже, будь-яких сумнівів у винуватості обвинувачених під час апеляційного перегляду не було встановлено, а тому колегія суддів погоджується повністю з висновками місцевого суду та не вбачає підстав для задоволення заявлених клопотань ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що істотних порушень закону про кримінальну відповідальність та кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були беззаперечними підставами для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, а також підстав для закриття кримінального провадження під час апеляційного перегляду не встановлено.

За таких обставин суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_10 .

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги (з урахуванням доповнень) обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2023 року у відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженими, які утримуються під вартою - в той самий строк з дня вручення їм копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3