Дата документу 05.10.2023 Справа № 336/1240/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1176/23 Головуючий у 1-й інстанції - ОСОБА_1
Єдиний унікальний №336/1240/23Доповідач у 2-й інстанції - ОСОБА_2
Категорія - ч.4 ст.185 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2023 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 11 липня 2023 року щодо ОСОБА_7 , яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрований у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він у період часу з 07 год. 20 хв. 04.10.2022 року по 22 год. 20 хв. 05.10.2022 року, маючи прямий умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, в умовах воєнного стану, із корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, упевнившись у відсутності можливих свідків та очевидців, усвідомлюючи, що його дії носять таємний характер, з метою особистого збагачення, шляхом розбиття скла вікна, проник до буд. АДРЕСА_2 , де таємно викрав належне потерпілій ОСОБА_8 майно, вартість якого відповідно до висновку експерта складає 18 500 грн, спричинивши потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму.

Крім того, у період часу з 13 год. 00 хв. 06.10.2022 року по 13 год. 00 хв. 07.10.2022 року ОСОБА_7 , маючи прямий умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, в умовах воєнного стану, із корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, упевнившись у відсутності можливих свідків та очевидців, усвідомлюючи, що його дії носять таємний характер, з метою особистого збагачення, шляхом розбиття скла вікна, проник до буд. АДРЕСА_2 , де таємно викрав належне потерпілій ОСОБА_8 майно загальною вартістю 9 585 грн.,спричинивши потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.4 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану, поєднане з проникненням у житло.

Йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК призначено остаточне покарання за сукупністю вироків шляхом частково приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за попереднім вироком Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 14.02.2023 року остаточно призначено покарання у виді 5 років 7 місяців позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід, речові докази та процесуальні витрати.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок в частині призначеного покарання скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.185 КК у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ч.4 ст.70 КК шляхом часткового складання покарань остаточно призначити покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі.

В обґрунтування своїх вимог прокурор зазначив, що ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні з 05.10.2022 року по 07.10.2022 року, тобто до постановлення попереднього вироку суду. За таких обставин районний суд повинен був призначити остаточне покарання із застосуванням положень ч.4 ст.70 КК, а не ч.1 ст.71 КК. Крім того, судом не враховано, що обвинувачений раніше 3 рази притягувався до кримінальної відповідальності, має не зняті та не погашені судимості, будь-якою суспільно корисною працею не займався і не займається. Як наслідок, завдана його злочинними діями шкода залишилась не відшкодована, оскільки частина викраденого майна повернута потерпілій лише під час слідчих дій. Кількість епізодів злочинної діяльності ОСОБА_7 і наведені вище обставини свідчать про свідому антисоціальну поведінку обвинуваченого та ігнорування законів України. Відтак, у районного суду були підстави для призначення обвинуваченому більш суворого покарання.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, яка повністю підтримала доводи та вимоги поданої скарги та наполягала на її задоволенні; обвинуваченого, який заперечив проти апеляційної скарги прокурора та просив залишити вирок без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_7 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_7 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Що стосується доводів прокурора в апеляційній скарзі про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, то вони є слушними з огляду на наступне.

Загальні засади призначення покарання - це основоположні вимоги про порядок і межі призначення покарання, якими зобов`язаний керуватись суд під час призначення заходу примусу у конкретному кримінальному провадженні.

Так згідно з вимогами ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень покарання. Вказаний захід примусу, що застосовується від імені держави, має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини провадження, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 був засуджений вироком Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 14.02.2023 року за ч.ч.2, 3 ст.185 КК до 3 років 7 місяців позбавлення волі.

Кримінальне правопорушення у даному провадженні було вчинено обвинуваченим ОСОБА_7 до постановлення вироку Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 14.02.2023 року.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК за правилами, передбаченими в ч.ч.1-3 цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку.

Проте, зі змісту вироку вбачається, що суд першої інстанції наведеного не врахував та в порушення вимог кримінального закону призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за сукупністю вироків, застосувавши положення ч.1 ст.71 КК замість передбаченого ч.4 ст.70 КК правила, про що слушно зазначено в апеляційній скарзі прокурора.

У контексті наведених обставин судова колегія дійшла переконання, що вирок суду в частині призначення покарання не відповідає вимогам кримінального закону, а тому в цій частині вирок суду підлягає зміні.

Разом з тим, задовольняючи частково вимоги апеляційної скарги сторони обвинувачення, апеляційний суд не погоджується із доводами і вимогами прокурора в апеляційній скарзі відносно невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості.

Суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, у вироку зазначив, що ним враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та конкретні обставини обвинувачення, дані про особу обвинуваченого. Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття. Обставин протилежного змісту судом не встановлено.

Апеляційний суд акцентує увагу, що під час розгляду кримінального провадження по суті відносно ОСОБА_7 в ході виступу у судових дебатах стороною обвинувачення було заявлено вимогу щодо призначення обвинуваченому остаточного покарання саме у виді 5 років 7 місяців позбавлення волі, таким чином зорієнтувавши суд першої інстанції на призначення остаточного покарання безпосередньо у вказаному розмірі.

Відтак, районний суд призначив обвинуваченому покарання відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК. З огляду на обставини справи, вартість викраденого майна, повне визнання обвинуваченим своєї вини, таке покарання є необхідним і більш ніж достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Переконливих аргументів, які би свідчили про явну несправедливість призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в апеляційній скарзі прокурора не наведено. Прокурор не навів достатніх мотивів того, що призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в розмірі більшим лише на 11 місяців, аніж визначив суд першої інстанції, буде повністю відповідати критерію достатності і справедливості. Відтак підстав вважати, що обране обвинуваченому покарання є занадто м`яким колегія суддів не вбачає.

Призначення апеляційним судом покарання із застосуванням положень ч.4 ст.70 КК замість ч.1 ст.71 КК не є: «застосуванням більш суворого покарання» в розумінні п.2 ч.1 ст.420 КПК; «іншим погіршенням становища обвинуваченого» в розумінні ч.2 ст.404 і ч.1 ст.421 КПК, у зв`язку із чим задоволення апеляційної вимоги сторони обвинувачення про зміну способу визначення обвинуваченому остаточного покарання без збільшення його розміру і без посилення суворості його виду з огляду на приписи ст.420 КПК не вимагає скасування у відповідній частині вироку суду першої інстанції і постановлення нового вироку. Відтак, таке рішення суд апеляційної інстанції постановляє у формі ухвали.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 11 липня 2023 року щодо ОСОБА_7 в цій справі змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом часткового складання даного покарання із покаранням, призначеним вироком Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 14.02.2023 року, визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 5 років 7 місяців позбавлення волі.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4