Дата документу 30.10.2023 Справа № 333/428/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/428/23 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1127/23 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_8 ,

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_10 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Дніпрельстан Запорізького району Запорізької області, громадянин України, маючий середню освіту, офіційно не працюючий, одружений, маючий на утриманні двох малолітніх дітей, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання.

Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «АЛЬФА СТРАХУВАННЯ» на користь ОСОБА_10 витрати на поховання в розмірі 37 923 грн. 70 коп. та моральну шкоду в розмірі 80 400 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 219 600 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 6040 грн. 96 коп. у рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

6 грудня 2022 року, о 22.15 годині, водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Renault Kangoo», д.н.з. НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул. Культурна зі сторони вул. Олександра Говорухи в напрямку вул. Пржевальського в м. Запоріжжі. При цьому швидкість руху керованого ОСОБА_7 автомобіля була не менше 80 км/год, що перевищує дозволену на даній ділянці проїжджої частини швидкість руху - 50 км/год.

У цей час, в районі будинку № 158 по вул. Культурна, пішохід ОСОБА_11 , почала перетинати проїзну частину вул. Культурна, рухаючись зліва на право за ходом руху автомобіля «Renault Kangoo», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_7 у невстановленому місці.

Під час руху поблизу будинку № 158 по вул. Культурній водій ОСОБА_7 , продовжуючи рух з перевищенням дозволеної на даній ділянці проїжджої частини швидкості руху, маючи об`єктивну можливість виявити пішохода, яка перетинала проїжджу частину вул. Культурна у невстановленому місці, діючи в порушення вимог п.п. 12.4, 12.9 б) ПДР України, де вказано:

п. 12.4 У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.;

п. 12.9 б) Водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в п.12,

ОСОБА_7 своєчасних заходів для зменшення швидкості не застосував, у результаті чого після виявлення пішохода, застосувавши міри екстреного гальмування запобігти наїзду на неї не зміг та допустив наїзд передньою центральною частиною кузова керованого автомобіля на пішохода ОСОБА_11 .

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_11 були заподіяні тілесні ушкодження, що спричинили її смерть, а саме: поєднана травма голови, тулуба та кінцівок з множинними переломами кісток скелету та ушкодженням внутрішніх органів, що викликало розвиток шоку.

Водій автомобіля «Renault Kangoo», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 порушив пункти 12.4, 12.9 б) ПДР України та його дії знаходяться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди, він мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, рухаючись з дозволеною в населених пунктах швидкістю та своєчасно реагуючи на небезпеку.

В апеляційній скарзі обвинувачений, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом його дій, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що призначаючи покарання суд першої інстанції не врахував дії пішохода, яка своїми діями фактично створила небезпечну дорожню ситуацію: в стані алкогольного сп`яніння, не впевнившись у відсутності небезпеки, раптово вибігла на проїзну частину у невстановленому для пішохідного переходу місці, у темну пору доби на неосвітленій ділянці проїзної частини.

Крім того, суд першої інстанції не врахував щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, яке полягає в тому, що він залишився на місці ДТП, допомагав під час огляду місця події, на досудовому слідстві давав правдиві покази, надав транспортний засіб для слідчого експерименту та завжди прибував за першим викликом до слідчого та суду.

Також зазначає, що у нього на утриманні знаходяться двоє неповнолітніх дітей.

Звертає увагу, що суд не врахував 24 000 гривень добровільно відшкодованої шкоди, тому розмір заявленої потерпілим моральної шкоди зменшений не був, а на теперішній час від вже відшкодував потерпілому 124 000 гривень моральної шкоди, вибачився перед потерпілим, який не має до нього претензій, тобто повністю відшкодував заподіяну шкоду.

До того ж, він з перших днів війни займається благодійною діяльністю в якості волонтера, доставляє медичні препарати, військову амуніцію, продукти в зони найактивніших бойових дій, допомагає з евакуацією населення та поранених, приймав участь у розборі завалів зруйнованих обстрілами житлових будинків, за що має позитивну характеристику та подяки.

Для допомоги бійцям та цивільним в зоні бойових дій він використовував власний автомобіль, для чого йому обов`язково потрібно мати право на керування транспортними засобами.

Крім того, під час проведення експертизи експерт використовував вихідні дані, які не відповідають дійсності.

Просить вирок в частині призначеного покарання та цивільного позову змінити, застосувати ст. 75 КК України та звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, без позбавлення права керування транспортними засобами, а позовні вимоги потерпілого ОСОБА_10 в частині стягнення моральної шкоди залишити без розгляду.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_10 , також не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом дій ОСОБА_7 , вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_7 визнав свою провину, щиро розкаявся, сприяв встановленню обставин у справі, раніше не судимий, позитивно характеризується, має на утриманні двох малолітніх дітей, вчинив необережний злочин, займається волонтерською діяльністю, для допомоги бійцям та цивільних у зоні бойових дій використовував особистий автомобіль.

Крім того, ОСОБА_7 частково відшкодував завдану моральну шкоду в розмірі 24 000 гривень під час розгляду справи в суді, виявив бажання повністю відшкодувати шкоду та на теперішній час загальний розмір відшкодування становить 124 000 гривень, тому він вважає за необхідне зменшити розмір позовних вимог до 50 000 гривень, оскільки саме така сума є невідшкодованою.

Просить вирок в частині призначеного покарання та цивільного позову змінити, застосувати ст. 75 КК України та звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, а позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди зменшити до 50 000 гривень.

Потерпілий ОСОБА_10 до судового засідання апеляційного суду не з`явився, надав заяву, в якій просить справу розглядати без його участі та за участю його представника - адвоката ОСОБА_9 , апеляційну скаргу підтримує повністю.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого, його захисника та представника потерпілого, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити, прокурора, який вказав, що дійсно після ухвалення вироку виникли обставини, які необхідно враховувати, разом з тим, оскільки прокурором вирок суду оскаржено не було, просив залишити його без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, і в апеляційних скаргах не оспорюються.

Зі змісту апеляційних скарг вбачається, що обвинувачений та потерпілий фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів; визнав часткове відшкодування моральної шкоди потерпілому за обставину, що пом`якшує покарання; встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання; дав оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має на утриманні малолітню дитину, займається суспільною діяльністю в благодійній організації, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Проте, суд не в достатній мірі врахував, що ОСОБА_7 вчинив хоча й тяжкий, але необережний злочин, фактично визнав свою вину у повному обсязі, щиро розкаявся, сприяв розкриттю злочину, сприяв органу досудового розслідування в розслідуванні злочину, раніше не судимий, має 5 подяк за активну волонтерську допомогу бійцям та цивільним особам під час війни, позитивно характеризується в БО «БФ «Гетьманський край», є членом добровільного формування цивільного захисту, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, частково відшкодував потерпілому моральну шкоду та намагається в подальшому її відшкодовувати, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку, що вирок в частині призначеного покарання у вигляді позбавлення волі з його реальним відбуванням підлягає зміні.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , апеляційний суд враховує тяжкість вчиненого злочину, який є тяжким необережним злочином, наявність обставини, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, що його обтяжують, вищевказані виключно позитивні дані про особу обвинуваченого, дії пішохода, яка своїми діями створила небезпечну дорожню ситуацію, а також позицію потерпілого ОСОБА_10 , який вважав, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства.

Зазначене свідчить про те, що покарання у виді позбавлення волі з його реальним відбування є досить суворим в даному випадку для досягнення своєї мети, визначеної ст. 50 КК України, - виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень і вважає, що наявні всі підстави для застосування ст. 75 КК України до призначеного основного покарання.

Колегія суддів вважає, що призначення обвинуваченому основного покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України та звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком 3 роки буде відповідати меті, визначеній у ст. 50 КК України та у відповідності до ст. 65 КК України буде достатнім для виправлення ОСОБА_7 та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

З приводу призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Пунктом 20 зазначеної постанови визначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про доцільність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання, оскільки керуючи транспортним засобом, він порушив два пункти Правил дорожнього руху України, легковажно розраховував на відвернення можливих суспільно-небезпечних наслідків від своїх неправомірних дій, самовпевнено та безвідповідально діяв при експлуатації транспортного засобу, а також наслідки від вчиненого кримінального правопорушення, які полягають у настанні смерті пішохода ОСОБА_11 .

За таких обставин є всі підстави для призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, що буде додатковим дієвим засобом забезпечення його належної поведінки в майбутньому.

Разом з тим, враховуючи всі вище обставини провадження, відношення потерпілого до скоєного злочину та вимоги поданої ним апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 рік буде достатнім для досягнення мети вказаного покарання, а отже вирок суду в цій частині також підлягає зміні шляхом пом`якшення призначеного покарання.

Що стосується доводів апеляційних скарг з приводу вирішеного судом першої інстанції цивільного позову, то колегія суддів приходить до таких висновків.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілим ОСОБА_10 було заявлено цивільний позов про стягнення з ОСОБА_7 моральної шкоди в розмірі 219 600 гривень (а.с. 30-32).

Під час судового розгляду потерпілий ОСОБА_10 повідомив, що обвинувачений ОСОБА_7 частково відшкодував йому моральну шкоду в розмірі 24 000 гривень, що також підтверджується змістом його апеляційної скарги.

Крім того, в апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_10 зазначив, що обвинувачений ОСОБА_7 додатково частково відшкодував йому моральну шкоду в розмірі 100 000 гривен.

Таким чином, загальний розмір добровільно відшкодованої моральної шкоди становить 124 000 гривень.

За таких обставин, потерпілий ОСОБА_10 вважав за можливе зменшити загальний розмір позовних вимог до 174 000 гривень, а з урахуванням вже відшкодованої добровільно моральної шкоди в розмірі 124000 гривень, в апеляційній скарзі просив стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 моральну шкоду в розмірі 50 000 гривень.

Колегія суддів не вбачає підстав для відмови у задоволенні таких апеляційних вимог потерпілого ОСОБА_10 , оскільки таке рішення буде прийнято в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 .

Разом з тим, підстави для залишення без розгляду цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 , про що просить обвинувачений в апеляційній скарзі, відсутні, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 129 КПК України таке рішення можливо прийняти лише у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених ч. 1 ст. 326 КПК України.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2023 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, в частині призначеного покарання змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

На підставі п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання.

Зменшити розмір відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 до 50 000 (п`ятдесяти тисяч) гривень.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4