Справа № 519/1644/23
Провадження № 1-кс/504/57/24
У Х В А Л А

08.02.2024смт.Доброслав

Слідчий суддя Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_1 , за участі секретаря- ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 5, скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого ВП № 4 ОРУП № 2 ОСОБА_4 від 21.07.2023 року про відмову у визнанні особи потерпілою у межах кримінального провадження № 0000357 від 18.11.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366 ч.1 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

25.01.2024 року до Комінтернівського районного суду Одеської області з Одеського апеляційного суду за підсудністю надійшли вказані матеріали.

ОСОБА_3 в судовому засіданні доводи скарги підтримала, просила визнати незаконною постанову слідчого СВ ВП № 4 ОРУП № 2 ГУ НП в Одеській області від 21.07.2023 року про відмову у визнанні її потерпілою у кримінальному провадженні № 0000357 від 18.11.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366 ч.1 КК України, та скасувати постанову слідчого.

В судове засідання прокурор не з`явився, сповіщений електронною поштою про дату, час та місце проведення судового засідання з розгляду скарги, на відеозв`язок з технічних причин не вийшов.

Слідчий суддя, дослідивши наявні у справі матеріали, дійшов до наступного висновку.

Так, приймаючи рішення про відмову про визнання ОСОБА_3 потерпілою у своїй постанові від 21.07.20223 року слідчий ВП № 4 ОРУП № 2 ГУ НП в Одеській області вказує, що на час прийняття слідчим цього рішення не встановлені всі обставини кримінального правопорушення, тому відсутні підстави для визнання ОСОБА_3 потерпілою у цьому кримінальному провадженні. Інші підстави у постанові слідчого не вказані.

Водночас слід звернути увагу на таке:

Завданнями кримінального провадження, якими у відповідності до ст. 2 КПК України є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав та законних інтересів учасників кримінального правопорушення, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки" діє в інтересах власників облігацій, яким кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення. Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого (ч.ч. 1-3, ст. 55 КПК України).

На думку слідчого судді звернення ОСОБА_3 до слідчого про визнання її потерпілою містило достатні обгрунтування того, що мало місце протиправне втручання посадовцями військових органів у належне заявниці право на майно.

Щодо права заявниці на виплату:

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Відповідно до ст. 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).

Заявниця є донькою загиблого військовослужбовця, та на день смерті батька навчалась на денній формі навчання КНУ імені Тараса Шевченка (довідка від 02.05.2022 № 6440), відтак підпадає під категорію «утриманці», і дані обставини підлягають перевірці слідчим у межах кримінального провадження.

Матеріали справи містять доказ того, що посадовими особами військових органів допущено неправомірне втручання у право заявниці на передбачені законом виплати у зв`язку із загибеллю її батька.

Зокрема, даний факт підтверджено довідкою від 17.10.2022 року № 406/914 тцк за результатами перевірки інформації ОСОБА_5 щодо можливих протиправних дій військових посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 , Кіровоградського ТЦК та в/ч НОМЕР_1 .

Таким чином право заявниці на передбачені законом виплати не виглядає ілюзорним, і відповідно до встановлених обставин, має місце неправомірне втручання з боку держави.

Слідчий суддя звертає увагу слідчого, що законодавець не пов`язує можливість визнання особою потерпілою у кримінальному провадженні чи навпаки з встановленням всіх обставин кримінального правопорушення.

Закон говорить про те, що потерпілою особа стає з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Тобто, висновки слідчого, на думку слідчого судді, є помилковими.

На думку слідчого судді, слідчий, передчасно, помилково дійшов до необгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_3 потерпілою у цьому кримінальному провадженні.

Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про:

1) скасування рішення слідчого чи прокурора;

1-1) скасування повідомлення про підозру;

2) зобов`язання припинити дію;

3) зобов`язання вчинити певну дію;

4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином скарга підлягає задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 305, 306, 309 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Постанову слідчого ВП № 4 ОРУП № 2 ОСОБА_4 від 21.07.2023 року про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілою у межах кримінального провадження № 0000357 від 18.11.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366 ч.1 КК України, - скасувати.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1