Справа № 450/2461/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/845/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2023 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 0000727 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 15.06.2023 року стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Баку, Азербайжанської Республіки, вірменина, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_8 ,

захисника - адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

потерпілих - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

представника потерпілих адвоката ОСОБА_11 ,

встановила:

Захисник обвинуваченого подав апеляційну скаргу на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 15.06.2023 року, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахується з часу фактичного його затримання та приведення вироку до виконання.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу не обирався.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задоволено частково.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 в користь потерпілої ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн грн.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 в користь потерпілої ОСОБА_9 витрати на праву допомогу в розмірі 45700 грн.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 судові витрати за проведення експертиз, а саме: за проведення судової інженерно-технічної експертизи № 1/172 від 19.03.2014 року у розмірі 737,10 грн., судової інженерно-транспортної експертизи № 1/390 від 05.06.2014 року у розмірі 982,80 грн., судової автотехнічної експертизи № 2435 від 30.09.2013 року у розмірі 3680,00 грн., судової автотехнічної експертизи № 1563 від 27.06.2018 року у розмірі 5005,00 грн., судової транспортно-трасологічної експертизи № 1562 від 14.05.2018 року, у розмірі 3432,00 грн.

Даний вирок оскаржив адвокат ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , який просить вирок скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з недоведеністю його вини. Вважає зазначений вирок незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінально- процесуального закону.

Свої вимоги мотивує тим, що всі докази у кримінальному провадженні №0000727 від 20.06.2013 отримані неуповноваженими на те особами (органами), оскільки слідчі, які здійснювали досудове розслідування у даному кримінальному провадженні відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та процесуальні прокурори, а саме ОСОБА_17 , ОСОБА_18 діяли поза межами визначених КПК України повноважень, а слідчим ОСОБА_13 навіть не зазначений у витязі з Єдиного реєстру досудових розслідувань, що визнається істотним порушенням прав людини і основоположних свобод та має наслідком визнання отриманих доказів недопустимими.

Апелянт покликається, що судом першої інстанції не проведено аналізу доказів, а лише перераховано всі докази на підтвердження нібито встановлених обставин, на які посилалися як сторона обвинувачення, так і сторона захисту, не зазначаючи мотиви неврахування окремих обставин, що підтвердженні наявними доказами.

Апелянт зазначає, що судом першої інстанції не досліджено чи бачив, або міг бачити водій ОСОБА_7 зустрічний автомобіль в момент об`єктивної видимості (137,5 м)? Зазначене питання є недослідженим та відсутні об`єктивні відомості про місце перебування цього автомобіля в момент початку перетинання автомобілем, яким керував ОСОБА_7 зустрічної смуги руху.

ОСОБА_7 повідомив суд, що перед початком руху ліворуч та перетині зустрічної смуги руху він переконався, що не було зустрічних транспортних засобів праворуч та розпочав рух, зіткнення сталося на узбіччя. Зазначене не було спростовано в суді. Навпаки наявні докази, які підтверджують це, а саме:

Рапорт про подію від 20.06.2013 відповідно до відомостей якого в склад слідчо-оперативної групи входили працівники ВДАІ ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , а також те, що ДТП мало місце в селі Сокільники, тобто в межах населеного пункту.

Протокол огляду місця події зі схемою відповідно до відомостей якого зіткнення сталося у селі Сокільники (в межах населеного пункту) на узбіччі на відстані 3,5 м до краю смуги руху, тобто за межами проїзної частини дороги. Від зіткнення автомобілі розкидані на значні відстані, що свідчить про велику швидкість автомобіля «Сузукі Свіфт». Сліди гальмування розпочинаються на смузі руху автомобіля «Сузукі Свіфт», довжина сліду гальмування правого колеса - 30 м, лівого - 17 м. Різна довжина слідів гальмування може свідчити про технічні несправності автомобіля та стверджувати про технічну причину виїзду на узбіччя. У той же час зазначений доказ є недопустимим доказом з тих підстав, що відомості викладені в протоколі огляду місця події не відповідають дійсним обставинам, оскільки такий огляд проводився за участі працівників ВДАІ ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , які не зазначені у протоколі огляду місця події як учасники.

Апелянт покликається, що відповідно до витягу до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000727 від 20.06.2013 відомості про подію внесені 20.06.2013 о 09:45:49 год. Огляд транспортного засобу не передбачено нормами кримінального процесуального кодексу України до внесення відомостей до єдиного реєстру досудових розслідувань. За таких обставин, зазначені огляди транспортних засобів проведені з порушенням вимог чинного законодавства України і суд ці докази мав визнати недопустимими.

Апелянт звертає увагу на те, що виходячи зі змісту положення ст. ст. 86, 87, 89 КПК України протоколи слідчих експериментів від 15.07.2013 та 04.09.2013, як документи - необхідно визнати недопустимими доказами, оскільки показання дані ОСОБА_7 , який фактично підозрювався у вчиненні злочину і який допитувався про обставини причетності його до цього злочину як свідок з попередженням про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань (ст. 385 КК), а також - за завідомо неправдиве показання (ст. 384 КК), не мають доказової сили. Цей висновок випливає із суттєвих відмінностей у процесуальному становищі та порядку допиту свідка і підозрюваного. Передусім це виявляється у тому, що свідок зобов`язаний давати показання під загрозою кримінальної відповідальності, у той час як підозрюваний не лише не зобов`язаний давати показання, але й має право відмовитися їх давати. Таким чином, допит фактично підозрюваної особи як свідка, а також використання показань, даних під час такого допиту, в інших слідчих діях і як доказів у суді істотно порушує право особи на захист.

Висновків експертів №1/172 від 19.03.2014 та №1562 від 14.04.2018 транспортно- трасологічних експертиз відповідно до відомостей яких місце зіткнення автомобілів знаходиться повністю на узбіччі, сталося під кутом 120-150 градусів. Такий кут може свідчити про те, що автомобіль «Нісан Альмера» від моменту виконання маневру повороту ліворуч і до його зіткнення рухався по дузі. Місце початку повороту та зіткнення по відношенню до дороги не могли бути на одній лінії.

Висновків експертів №2435 від 30.09.2013, №1/390 від 05.06.2014, №1563 від 27.06.2018 судово - автотехнічних експертиз відповідно до відомостей яких у дослідницькій частині експерти проводили розрахунок спроможності дій водія ОСОБА_10 , які є неспроможними та віддаль на якій перебував автомобіль «Сузукі Свіфт», під керуванням водія ОСОБА_10 , в момент виконання маневру повороту ліворуч автомобіля «Нісан Альмера», під керуванням водія ОСОБА_7 , до місця зіткнення. Що є дивним у всіх трьох однакових розрахунках вийшли різні значення (висновок №2435 від 30.09.2013 експерт НДІСЕ ОСОБА_23 139...157 м.; висновок №1/390 від 05.06.2014 експерт НДЕКЦ ОСОБА_24 142.4...160.1 м.; висновок №1563 від 27.06.2018 експерт НДІСЕ ОСОБА_25 138.1154.5-136.1...152.6 м.).

У висновку експерта №2435 від 30.09.2013 судовий експерт в експертному дослідженні не проводив порівняння отриманої величини 139...157 м з величиною 137,5 м, яку слідчий не задав у вихідних даних. Звідси є очевидним, що ОСОБА_7 при виконанні маневру повороту ліворуч не міг бачити автомобіля «Сузукі Свіфт».

При допиті в судовому засідання експерт ОСОБА_23 підтвердив цю обставину, а також підтвердив свій висновок експертизи в частині перебування автомобіля «Сузукі Свіфт» на віддалі 139 м до місця зіткнення в момент виконання маневру повороту ліворуч автомобіля «Нісан Альмера». Виходячи з цих розрахунків та порівнюючи їх із величиною 137,5 м, в момент виконання маневру повороту ліворуч автомобіля «Нісан Альмера», водій ОСОБА_7 не міг бачити автомобіля «Сузукі Свіфт», відповідно вини його в цьому ДТП немає.

Апелянт наголошує, що протокол проведення слідчого експерименту від 15.11.2019 проведеного за участі потерпілої ОСОБА_9 відповідно до відомостей яких відсутність доказів вини ОСОБА_7 була очевидною. Вихідні дані автомобілів представлених для експерименту не відповідали автомобілям, які були під час ДТП, як і погода та час ДТП і експерименту не співпадали. Крім того не враховано дані фактичних водіїв з даними залучених водіїв. Крім того у 2013 році дорога була без ремонту на противагу відремонтованій у 2019 році. Також не враховано, що потерпіла ОСОБА_9 була в стані алкогольного сп`яніння і не могла належно відтворити події та обставини.

Висновки експерта автотехнічної експертизи №4875 від 22.02.2021 відповідно до відомостей яких дана судова експертиза призначалася судом для встановлення обгрунтованих, достовірних та об`єктивних доказів, усунення суперечностей між висновками експертів та матеріалами справи, судом в ході судового розгляду, на думку апелянта, усунуто не було. Основне не усунуто протиріччя місця вчинення ДТП в межах чи за межами населеного пункту. Оскільки мета з якою призначалася експертиза не досягнута, судовий експерт ОСОБА_25 не зумів усунути суперечності між експертизами, всі сумніви щодо доведеності вини ОСОБА_7 тлумачаться на його користь.

Крім того висновок експерта №141/13 від 17.07.2013 судово-медичної експертизи ОСОБА_10 та висновок експерта №143/13 від 26.06.2013 судово-медичної експертизи ОСОБА_9 , які проведені судово-медичним експертом ЛОБСМЕ ОСОБА_26 відповідно до відомостей в яких зазначені докази є підставою вважати недопустимими доказами.

Дані експертизи проведено на підставі постанов слідчого, у яких не зазначено, що є об`єктом дослідження під час проведення судово-медичної експертизи та не відкрито стороні захисту документи, які б підтверджували скерування експерту для дослідження будь яких об`єктів дослідження. Такі медичні документи в супереч вимог ст.23 ПКП України не досліджені, що позбавляє можливість суду пересвідчитись у правдивості висновку суду. Експерт ОСОБА_26 самостійно збирала матеріали, які підлягали дослідженню, які документами та речовими доказами слідчим не визнано. У даному висновку відсутні відомості про те, що експерт ОСОБА_26 є фахівцем в галузі рентгенології та у зв`язку з цим не вийшла за межі своєї компетенції. А з урахуванням того, що експертом ОСОБА_26 не викладено у висновку експерта обґрунтованість експертного висновку, а лише посилання на заключення лікарів, які про кримінальну відповідальність не попереджені, то такий висновок не можна вважати таким, що узгоджується з іншими матеріалами справи.

Апелянт покликається, що клопотання сторони захисту подані через канцелярію суду 19.05.2023 та долучені до матеріалів справи (т.3 а.с. 48, 56, 59). Суд ухвалив долучити їх до матеріалів справи, учасники судового засідання не заперечували. В судовому засіданні клопотання взагалі не розглядалися.

Стороною захисту заявлялися ряд клопотань про недопустимість доказів, які не взяті до уваги судом і відмовляючи в задоволенні зазначених клопотань судом порушено право обвинуваченого ОСОБА_7 на захист, що у відповідності до положення ст.412 КПК України є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і у відповідності до положення ст.409 КПК України є підставою для скасування оскаржуваного вироку.

Суд, приймаючи рішення відповідно до вимог п.2 ч.3 ст. 374 КПК України, здійснив їх аналіз поверхнево, не врахував встановленні обставини зазначені в цих клопотаннях та не обґрунтував причину відмови у їх задоволенні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 , 19 червня 2013 року, близько 21 год. 00 хв., керуючи автомобілем марки «Ніссан Альмера», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись ним по автодорозі «Західний обхід м. Львова», в напрямку до с. Зимна Вода Пустомитівського району Львівської області, біля готельного комплексу «Галіція», порушив чинні вимоги правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 зі змінами та доповненнями, а саме: п.п. 1.5; 2.3 (б,д); 10.1; 10.4; ПДР України, тобто проявив неуважність до дорожньої обстановки, відповідно не реагував на її зміну, виконуючи маневр повороту ліворуч до прилеглої території готельного комплексу «Галіція», не надав переваги в русі зустрічному автомобілю марки «Сузукі Свіфт», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 , який рухався по автодорозі «Західний обхід м. Львова» в напрямку до с. Сокільники Пустомитівського району Львівської області, внаслідок чого відбулося зіткнення транспортних засобів.

В результаті зіткнення транспортних засобів пасажир автомобіля марки «Ніссан Альмера», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_9 , отримала тілесні ушкодження, а саме: травму тіла у вигляді синця на голові, струсу головного мозку, розриву селезінки, множинних синців на обидвох ногах, що відносяться до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, а водій автомобіля марки «Сузукі Свіфт», реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_10 , отримав тілесні ушкодження, а саме: травму тіла у вигляді забою грудини зі синцем над нею, забою правого колінного суглобу з крововиливом в нього, що відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу функції правої ноги.

Заслухавши доповідь судді, думку захисника адвоката ОСОБА_6 , підтриману обвинуваченим ОСОБА_7 , про задоволення апеляційної скарги в повному обсязі, думку потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які просили відмовити у задоволені апеляційної скарги та залишити вирок без змін, міркування прокурора ОСОБА_8 та представника потерпілої- адвоката ОСОБА_11 , які, кожен окремо, заперечив проти задоволення апеляційної скарги, але просили змінити вирок в частині покарання застосувавши до обвинуваченого ст. 49 КК України, дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційних вимог, колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 55 Конституції України гарантовано кожному право на оскарження до суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Апеляційні вимоги захисника обвинуваченого не знайшли підтвердження під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції. При цьому слід зауважити що такі вимоги були предметом розгляду в суді першої інстанції і колегією суддів їх ретельно досліджено та їм надано обґрунтовану, детальну правову оцінку з покликанням на практику як Верховного Суду так і Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про дорожній рух» зазначено, що даний Закон регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху. Цим законом визначаються основні поняття у сфері дорожнього руху, компетенція різних органів, що здійснюють діяльність у цій сфері, а також основні права та обов`язки учасників руху. Тобто, він регулює загальні засади та відносини у сфері дорожнього руху. Зокрема, ст. 14 передбачено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху.

У той же час правила, яких мають дотримуватися учасники дорожнього руху для їх безпеки, закріплені у спеціальному нормативно-правовому документі Правилах дорожнього руху.

Стаття 286 КК України є бланкетною та передбачає відповідальність за порушення вказаних Правил. Згідно п. 1.9 особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення.

Суд першої інстанції належним чином вирішив питання допустимості всіх доказів у провадженні. Дотримуючись положень ст. 94 КПК України, суд оцінив усі докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого переконання про те, що вина ОСОБА_7 доведена поза розумним сумнівом. Тому доводи сторони захисту з цього приводу не заслуговують на увагу.

Апеляційні вимоги сторони захисту про те, що оскільки огляд транспортних засобів був здійснений до внесення відомостей в ЄРДР, то такий огляд слід вважати недопустимим доказом, є безпідставними.

Під час вказаної слідчої дії, яка була невідкладною, було здійснено огляд ділянки місцевості, де сталася ДТП, та пошкоджених транспортних засобів, що не потребувало попереднього дозволу суду. Оглядалася ділянка дороги, де відбулося зіткнення та самі транспортні засоби. Метою цього огляду була фіксація слідів кримінального правопорушення шляхом візуального обстеження транспортних засобів як предметів, що зберегли на собі його сліди.

Так, огляд місця події проводився відповідно до положень ч. 3 ст. 214 КПК України, якою передбачено проведення такого огляду у невідкладних випадках, до внесення відомостей до ЄРДР. Крім того слід зауважити, що підпунктом «а» п. 2.10 Правил дорожнього руху чітко передбачено, що у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди. Тобто, ОСОБА_7 , як водій, залишався на місці ДТП через прямий обов`язок його перебувати на місці вчинення дорожньо-транспортної пригоди.

Транспортний засіб, порушення правил керування яким призвело до заподіяння шкоди, є знаряддям вчинення злочину, з`ясувати технічний стан якого слід якомога швидше після ДТП, до переміщення його з місця події чи отримання доступу до його керування будь-якою особою, оскільки це може призвести до неможливості вирішення завдань кримінального провадження. Саме тому початковий огляд транспортного засобу та фіксація його пошкоджень здійснюється під час огляду місця події, що й було зроблено.

Отже, перевірка та фіксація технічного стану транспортного засобу на місці події, характерних пошкоджень після ДТП, стану його окремих вузлів, агрегатів та органів керування безпосередньо після ДТП відбувається без вилучення будь-яких предметів та не з метою їх відшукання. Тому такий огляд не потребує попереднього дозволу суду, оскільки не регулюється ст. ст. 233, 234, 237 КПК України.

Таку ж позицію висловлено в постанові Верховного Суду від 26.10.2023 (справа № 610/407/20).

Щодо порушення прав ОСОБА_7 на захист то таке не знайшло підтвердження в суді апеляційної інстанції .

Слідчий експеримент 15.07.2013 року проводився за участі свідка ОСОБА_7 в присутності його захисника - адвоката ОСОБА_6 , який мав можливість та право заявляти клопотання та міг реагувати на порушення в ході його проведення ( якщо такі були), за участі понятих, у період з 21:00 год. до 21:50 год., тобто в час наближений до події 19.06.2013 року, яка трапилася близько 21:00 год., відповідно права ОСОБА_7 на захист не були порушені, а за результатами експерименту було складено протокол та схему ДТП, які підписали всі учасники експерименту, в т.ч і адвокат ОСОБА_6 . При цьому зазначено, що заяв, зауважень, доповнень не подавалося (а.с.146-148 т.1).

По даній справі було проведено кілька експертиз та складено висновки судових автотехнічних експертиз. Висновком експерта № 4875 від 22.02.21, (за клопотанням прокурора ОСОБА_17 ) встановлено, що із заданими даними двох варіантів розвитку ДТП, з технічної точки зору, у заданій дорожній ситуації водій марки «Ніссан Альмера» р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_7 виконуючи маневр лівого повороту для заїзду в АЗС, повинен був дати превагу зустрічним транспортним засобам, тобто керуватися технічними вимогами п. 10.1, п.10,4(ч.2) Правил дорожнього руху України. Варіант показів водія ОСОБА_7 : Оскільки в поставленому питанні відсутня конкретизація в якій частині водія ОСОБА_7 , виходячи із заданого варіанта, в тій частині механізму ДТП, де в момент початку виконання повороту ліворуч і до місця зіткнення, автомобіль «Ніссан Альмера», по своїй траєкторії подолав віддаль 7.9 м, за час: 6.0 с, 5.94 с, 6.6 с, який є більшим по значенню від часу приведення гальмового приводу автомобіля в дію, то покази водія ОСОБА_7 у вказаній частині спроможні з технічної точки. У дорожній ситуації, що склалась дії водія автомобіля марки «Ніссан Альмера» р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_7 не відповідали технічним вимогам п.10,1, п.10.4(ч.2) чинних Правил дорожнього руху України, і перебували у причинно-наслідковому зв`язку із настанням даної ДТП, згідно двох варіантів розвитку ДТП. Виходячи з результатів висновку №1563 від 27.06.2018 року, (т. 1 а.с. 184-189), та проведених вище досліджень, дана експертиза має підстави зробити висновки про те, що, при заданих вихідних даних, однією з причин настання даної ДТП, згідно двох варіантів розвитку ДТП з технічної точки зору, стало невиконання водієм ОСОБА_7 технічних вимог п.10.1, 10.4(ч.2) Правил дорожнього руху України. Виходячи з результатів висновку №1563 від 27.06.2018 року, (т. 1 а.с. 184-189), та проведених вище досліджень, дана експертиза має підстави зробити висновки про те, що, при заданих вихідних даних, другою причиною настання даної ДТП, згідно варіанту розвитку ДТП наданому водієм ОСОБА_7 з технічної точки зору, стало невиконання водієм ОСОБА_10 технічних вимог п.12.3, 10,1 Правил дорожнього руху України.

Згідно із заданими даними двох варіантів розвитку ДТП, з технічної точки зору, у заданій дорожній ситуації водій марки «Ніссан Альмера» р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_7 виконуючи вимоги п. 10.1, п.10.4(ч.2) Правил дорожнього руху України, мав технічну можливість запобігти зіткненню з автомобілем «Сузукі Свіфт»

Відтак у дорожній ситуації, що склалась дії водія автомобіля марки «Ніссан Альмера» р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_7 не відповідали технічним вимогам п.10,1, п.10.4 (ч.2) чинних Правил дорожнього руху України, і перебували у причинно-наслідковому зв`язку із настанням даної ДТП, згідно двох варіантів розвитку ДТП.

Суд апеляційної інстанції враховує, що в судовому засіданні суду першої інстанції було допитано експертів стосовно висновків, які вони винесли по справі.

Так з показів експерта ОСОБА_25 , якого допитано в судовому засіданні в якості експерта, який підтримав даний ним висновок № 1563 від 27.06.2018 року та №4875 від 22.02.21 року, вбачається, що при проведенні експертизи йому у розпорядження надавались матеріали справи. Параметри, а саме відстань від місця початку повороту до зрізу площини дороги 137,5 задавались. При настанні ДТП дії ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.10.1, п.10.4 ПДР України.

Згідно показів даними в судовому засіданні експертом ОСОБА_23 , який свій висновок підтримав, вбачається, що при проведенні експертизи були надані вихідні дані, які одержані в ході слідчого експерименту. Вказувалась відстань 137,5 метра від місця повороту ліворуч автомобілем «Ніссан Альмера» до місця зрізу дороги. Автомобіль марки «Нісан Альмера» повинен був включити покажчик лівого повороту та автомобілям, які рухались по зустрічній смузі, надати дорогу.

З врахуванням зазначеного водій ОСОБА_7 мав можливість бачити автомобіль, який рухався по зустрічній смузі. Органом досудового розслідування та судом першої інстанції вжиті всі можливі та допустимі заходи та вичерпані всі можливості для встановлення обставин справи. Такі є узгоджені та обгрунтовані.

Покликання апелянта про те, що не було враховано ні слідч ими, ні судом що зіткнення трапилося на узбіччі то покликання на це є у висновках експертів і зазначене не спростовує доводи винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ДТП.

Всі клопотання сторони захисту щодо недопустимості доказів матеріалів, які є в справі були предметом розгляду в судовому засіданні та районним судом у вироку все детально обгрунтовано.

При цьому судом першої інстанції враховано позицію Верховного Суду висловлену у постанові від 19 травня 2020 року,(справа № 490/10025/17), згідно якої порушення учасником дорожнього руху правил саме по собі не виключає винуватість іншого учасника руху, і створення небезпеки учасником дорожнього руху, яку водій був у стані виявити, не звільняє того від обов`язку вжити заходи, необхідні для уникнення або зменшення шкідливих наслідків від створеної небезпеки. Водій не вправі ігнорувати дійсну дорожню обстановку, яка склалася на момент прийняття ним рішення, у тому числі й небезпеку, що виникла внаслідок порушення ПДР іншим учасником. Основним чинником, який визначає відповідальність водія у разі створення небезпеки під час дорожнього руху, залишається його можливість вчасно виявити цю небезпеку і здійснити відповідні заходи для її уникнення чи зменшення. Причина, через яку створена небезпека для руху, не має значення, якщо встановлено, що водій мав можливість її вчасно виявити.

З такими висновками погоджується і суд апеляційної інстанції.

Апеляційні вимоги адвоката ОСОБА_6 про те, що всі докази по справі отримані неуповноваженим на те особами, а саме слідчими та прокурорами, з покликанням на постанову Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.10.2021 (справа № 724/86/20) щодо призначення групи слідчих, які здійснюють досудове розслідування та прокурорів, є необґрунтованими в контексті того, що станом на 2013 рік таких висновків суду касаційної інстанції не було. По справі явно вбачається затягування розслідування та розгляд справа, з врахуванням і тієї обставини, що вирок судом першої інстанції був винесено в останні дні перед закінченням строків притягнення обвинуваченого до покарання.

Крім того колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що захисник ОСОБА_6 представляв інтереси ОСОБА_7 починаючи з 2013 року, оскільки за його участю проводилися зокрема слідчі експерименти в липні 2013 року. Обвинувальний акт по справі затверджено 20.07.2018 і цього ж дня вручено обвинуваченому ОСОБА_7 та адвокату ОСОБА_6 під підписи (а.с.2-7 т. 1). У подальшому 17.10.2018 судом першої інстанції було проведено підготовче судове засідання за участю прокурора, обвинуваченого та його захисника, потерпілої та її представника і винесено відповідну ухвалу про призначення судового розгляду по справи. У даній ухвалі суддя зазначив, що підстав для закриття кримінального провадження або повернення обвинувального акту прокурору, судом не встановлено, з чим погодились учасники процесу. Тобто ніхто з учасників процесу, в т.ч. і адвокат ОСОБА_6 станом вже на 2018 рік не вбачав, що досудове розслідування проведено неуповноваженими на те слідчими і відповідно обвинувальний акт затверджений неуповноваженим на те прокурором. Зазначене підтверджується і клопотанням адвоката ОСОБА_6 від 10.12.2018 поданого в суд першої інстанції про визнання доказів недопустимими, де питання проведення досудового розслідування неуповноваженими на те слідчими та прокурорами не піднімалося. (а.с.68-71 т.1).

З врахуванням зазначеного вище в суді апеляційної інстанції встановлено, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 286 КК України, вчиненого за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7«Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено, що вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Мотивуючи призначення покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції взяв до уваги, що обвинуваченим було вчиненого суспільно небезпечне діяння, що охоплюється ч.2 ст. 286 КК України, кореспондує умисел винного на порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. Відповідно судом враховано, що вказаний склад злочину характеризується змішаною формою вини і хоча особа не бажає настання таких наслідків для потерпілих, проте своїми умисними діями, спрямованими на порушення Правил дорожнього руху, спричиняє такі. А тому, слід взяти до уваги те, що на підвищену суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_7 злочину, вказує факт умисного ігнорування ним встановлених правил керування транспортними засобами.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченого за вчинення кримінального правопорушення, суд першої інстанції виходив з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання та відповідно до ст. 65 КК України врахував тяжкість вчиненого злочину, що згідно із ст. 12 КК України є тяжким злочином, а також обставини та наслідки вчиненого злочину, а саме те, що керуючи джерелом підвищеної небезпеки, вчинив грубе порушення ПДР України; враховано мотиви, форму вини, обстановку вчинення злочину. Крім того судом першої інстанції критично оцінено покази обвинуваченого, щодо невчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, на чому він наполягав у судому засіданні, оскільки вважав їх такими, що спрямовані на уникнення останнім кримінального покарання за вчинений ним злочин, однак такі покази спростовані зібраними у ході досудового розслідування та перевіреними в судовому засіданні доказами. Також судом першої інстанції враховано, особу обвинуваченого, який раніше не судимий згідно довідки № 14-10072018/46024, відсутність обставин, які пом`якшуються та обтяжують покарання.

Крім того було суд звернув увагу на те, що потерпілим шкоду ОСОБА_7 не відшкодував, у лікаря нарколога та лікаря-психіатра на обліку не перебуває.

Відповідно до змісту статей 50, 65 КК України покарання має на меті виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції основне покарання з призначення додаткового покарання у виді позбавлення прав керування транспортними засобами, відповідає вимогам ст. 65 КК України.

У Рішенні Європейського Суду з прав людини у справі Скоппола проти Італіївід 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

У кожному випадку призначення покарання за частинами 1, 2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону при призначенні покарання при цьому врахував думку потерпілих.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді даного кримінального провадження в суді першої інстанції, які б вплинули на правильність прийнятого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

У суді апеляційної інстанції прокурор ОСОБА_8 та представник потерпілої - адвоката ОСОБА_11 , кожен окремо, зокрема просили змінити вирок в частині покарання застосувавши до обвинуваченого ОСОБА_7 ст. 49 КК України.

Так ОСОБА_7 вчинив порушення правил дорожнього руху, за який передбачено покарання за ч.2 ст. 286 КК України.

За вчинення кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком до 3 років або без такого.

ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України, належить до категорії тяжкого злочину.

Згідно вимог п.4 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до набрання вироком законної сили минуло 10 років у разі вчинення тяжкого злочину.

ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення 19 червня 2013 року, відповідно 19 червня 2023 року минуло 10 років з дня вчинення кримінального правопорушення.

Вирок Пустомитівським районним судом Львівської області стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ухвалено від 15.06.2023 року, тобто до спливу десятирічного строку.

На момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції зазначений вирок не вступив в законну силу, відтак у відповідності до чинного законодавства у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до відповідальності особа підлягає звільненню від покарання на підставі п.5 ст. 74 КК України.

Ураховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок є законним, обґрунтованим, призначене покарання відповідає особі обвинуваченого, однак з врахуванням вимог ст. 49 КК України обвинувачений ОСОБА_7 підлягає звільненню від призначеного основного покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, на підставі ч.1 ст. 49 КК України, ч.5 ст. 74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

При цьому колегія суддів бере до уваги, що за змістом ст. 129 КПК України суд наділений правом вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні лише при ухваленні вироку або постановленні ухвали про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, а відповідно до ч.2 ст. 124 КК України при ухваленні обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Колегія суддів також звертає увагу, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, не є реабілітуючою підставою та не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.

Вироком суду першої інстанції вирішено питання щодо витрат за проведення експертиз та цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 з наведенням обґрунтованих мотивів його часткового задоволення, зокрема, щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь потерпілої моральної шкоди в розмірі 100 000 грн та витрати на праву допомогу в розмірі 45 700 грн.

Зважаючи на зазначене, сплив десятирічного строку після події ДТП, не відшкодування обвинуваченим моральної шкоди потерпілій навіть в будь-якій частці станом на дату апеляційного розгляду, питання щодо якої, зокрема, вирішено вироком суду, на переконання колегії суддів свідчить про наявність підстав про відмову у задоволенні апеляційної скарги захисника та залишенні вироку без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 424 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 15.06.2023 року стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України залишити без змін.

Відповідно до ч.5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від призначеного основного покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, на підставі ч.1 ст. 49 КК України, ч.5 ст. 74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: