Справа № 591/2213/19
Провадження № 1-кп/591/93/22
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2024 року м. Суми

Зарічний районний суд м. Суми у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0003588 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , гр-на України, не судимого,

в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України,

В С Т А Н О В И В :

12 грудня 2016 року Зарічним районним судом м. Суми прийнято рішення в справі № 591/4935/16-ц, яке набрало законної сили 06 лютого 2017 року після його перегляду Апеляційним судом Сумської області та яким зобов`язано ОСОБА_4 за власний рахунок відновити водопостачання до кв. АДРЕСА_2 . Проте ОСОБА_4 , будучи достовірно обізнаним про нього, отримавши копії зазначеного рішення, маючи реальну можливість для його виконання, всупереч вимогам закону, умисно не відновив водопостачання до згаданої квартири, тим самим не виконавши зазначене рішення суду

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення не визнав, зазначивши про те, що дійсно за наведених в обвинуваченні обставин відносно нього судом було ухвалено вказане рішення зобов`язального характеру, яке він впродовж певного проміжку часу не міг виконати, оскільки у нього не було доступу до згаданого житла потерпілої і він не мав можливості вчинити такі дії. Коли така можливість з`явилась, то було відновлено водопостачання до згаданого житла в 2019 році. Не заперечив він і того факту, що був присутнім при оголошенні рішень в суді першої та апеляційної інстанцій.

Водночас, надані обвинуваченим покази, які суд вважає обраним способом захисту з метою уникнення відповідальності, спростовуються іншими доказами в справі, переконливих підстав для недовіри яким, чи щодо недопустимості яких суду наведено не було.

Так, допитана потерпіла ОСОБА_5 підтвердила вчинення відносно неї обвинуваченим неправомірних дій при наведених в обвинуваченні обставинах, зазначивши також про те, що після того як обвинувачений неправомірно припинив водопостачання до житла, то вона звернулась до суду, судові інстанції ухвалили вказані рішення на її користь, але все одно обвинувачений впродовж тривалого часу уникав виконання рішення та не відновлював водопостачання до квартири, що вчинив лише після того, як було відкрите це кримінальне провадження.

Покази потерпілої узгоджуються з показами свідка ОСОБА_6 (її брата), який підтвердив наведені обставини невиконання рішення обвинуваченим, але всіма питаннями, пов`язаним з цією ситуацією займалась його сестра.

Так само покази обвинуваченого спростовуються показами ОСОБА_7 , яка працювала державним виконавцем і в провадженні якої перебувало виконавче провадження зазначеного вище судового рішення. Свідок ОСОБА_7 показала, що впродовж тривалого періоду з часу відкриття виконавчого провадження в 2017 році обвинувачений викликався для виконання судового рішення, але ухилявся від цього і не вживав заходів на виконання рішення, з`явився він до виконавчої служби лише після накладення на нього стягнення. В зв`язку з невиконанням рішення матеріали були направлені до правоохоронних органів для відкриття кримінального провадження.

Свідок ОСОБА_8 дав суду покази щодо ситуації, яка виникла в згаданому будинку стосовно відновлення водопостачання до квартири потерпілої, але суттєвих обставин не навів, як і свідок ОСОБА_9 , яка дала суду покази лише щодо припинення водопостачання обвинуваченим до квартири потерпілої, але не зазначивши обставин стосовно виконання чи невиконання судового рішення по цьому питанню.

На думку суду покази потерпілої, свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які є послідовними та узгоджуються з наступними доказами в справі, переконливих підстав для недовіри яким, чи щодо недопустимості та неналежності яких суду наведено не було, цілком доводять вчиненням обвинуваченим згаданого кримінального правопорушення, з огляду на наступне.

Так, з матеріалів тимчасового доступу, якими вилучено копії виконавчого провадження, відкритого за наведеним виконавчим листом по вказаному судовому рішенню (т. 1 а.с. 114-141, 195-210) вбачається, що виконавче провадження було відкрите 16 березня 2017 року, а закінчено 18 січня 2018 року направленням до правоохоронних органів матеріалів стосовно відкриття провадження відносно обвинуваченого за фактом невиконання судового рішення.

При цьому, в згаданому виконавчому провадженні відсутні будь-які докази, які б підтверджували наявність у обвинуваченого об`єктивних перешкод для виконання судового рішення або хоча б доказів, які б свідчили про його намагання виконати судове рішення, про характер та суть якого він був достеменно обізнаний, що цілком підтверджено матеріалами тимчасового доступу, якими отримані копії зазначеної цивільної справи, що підтверджують факт отримання судових рішень обвинуваченим в грудні 2016 року та 17 лютого 2017 року (яке набрало законної сили) т. 1 а.с. 156-173.

На переконання суду, обізнаність обвинуваченого ще в 2017 році про характер судового рішення, яким саме його було зобов`язано вчинити певні дії, покладала на ОСОБА_4 обов`язок виконання судового рішення, якщо не добровільно, то хоча б через виконавчу службу.

Проте останній, всупереч закріпленому Конституцією України принципу обов`язковості виконання судового рішення, жодних дій чи заходів на його виконання впродовж тривалого часу з березня 2017 року по січень 2019 року не вживав, на контакт з державним виконавцем не виходив, натомість вів безрезультатну переписку з обслуговуючою організацією, яка є нічим іншим ніж створенням уяви про нібито наявність у нього бажання виконати судове рішення.

Таких висновків суд дійшов з огляду, по-перше, на сумнівність тверджень обвинуваченого стосовно його необізнаності про наявність виконавчого провадження, оскільки він під час розгляду згаданих цивільних проваджень був представлений захисником, який не міг не пояснити йому необхідність виконання судового рішення та можливість направлення виконавчого листа для примусового виконання.

По-друге, у суду надуманість неможливості виконання судового рішення обвинуваченим у суду викликана і тим, що він є дорослою, дієздатною людиною, тим більше представленою адвокатом, з огляду на що він не міг не усвідомлювати наслідків своїх дій стосовно невиконання судового рішення, яким його зобов`язано вчинити певні дії на користь потерпілої.

Фактично позиція сторони захисту зводиться до того, що судом були скасовані стягнення виконавця, накладені на обвинуваченого, а також тим, що в січні 2019 року водопостачання було фактично відновлено до квартири потерпілої (т. 2. а.с. 111-123).

Проте, такі твердження жодним чином не виключають провини обвинуваченого, оскільки по-перше, рішення адміністративного суду, яким скасовані стягнення, не містить встановлених обставин стосовно поважності причини для невиконання судового рішення до січня 2019 року при обізнаності обвинуваченого про нього.

По-друге, жоден з документів, яким підтверджено відновлення водопостачання 15 січня 2019 року не містить інформації про те, що водопостачання відбулось при отриманні доступу в тому числі і до квартири потерпілої, що підтверджує надуманість підстав для невиконання судового рішення обвинуваченим нібито з причин відсутності у нього доступу до квартири потерпілої. В цьому розумінні суд зважає і на те, що при наявності у будь-якої особи бажання виконати судове рішення, були б відповідні докази спроб виходу на контакт з потерпілою або з державним виконавцем, підтвердження чому не було наведено.

До речі, в цьому контексті суд вважає за необхідне зауважити і про те, що при припиненні водопостачання до квартири потерпілої обвинувачений не потребував доступу до неї, а отже і відновлення водопостачання цілком могло бути здійснено також без безпосереднього доступу до житла ОСОБА_5 , що фактично і підтвердили акти виконаних робіт (т. 2 а.с. 122-123, т. 1 а.с. 215- 222), а протоколом огляду від 14 листопада 2018 року, проведеного на підставі ухвали слідчого судді (т. 1 а.с. 142-146), підтверджено, що навіть після відкриття кримінального провадження за вказаним фактом, обвинувачений так і не виконав судового рішення та вчинив ці дії за лише за декілька днів до повідомлення йому про підозру.

Інші запити, копії документів наведених висновків суду не спростовують та містять лише інформацію стосовно не суттєвих обставин провадження, або дублюють інформацію наведену вище та містять інформацію стосовно характеризуючих даних обвинуваченого.

Таким чином, суд вважає зазначені обставини вчиненого діяння встановленими, факт скоєння ОСОБА_4 цього кримінального правопорушення доведеним, а його дії кваліфікує за ч. 1 ст. 382 КК України, оскільки він умисно не виконував рішення суду, що набрало законної сили.

Пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин суд не вбачає.

Дослідженням особи обвинуваченого встановлено, що він є не судимою особою, характеризується позитивно.

При призначенні виду та міри покарання суд враховує особу обвинуваченого, характер та ступінь суспільної небезпечності скоєного ним діяння.

Враховуючи викладене та позитивні характеристики обвинуваченого, його майновий стан, вік, характер та ступінь суспільної небезпечності скоєного кримінального правопорушення, відсутність пом`якшуючих покарання обставин та вчинення діяння не судимою особою, суд вважає, що виправлення ОСОБА_4 можливе з призначенням покарання у виді штрафу, оскільки саме це покарання відповідатиме меті кримінального провадження, сприятиме попередженню вчинення кримінальних правопорушень як обвинуваченим так і іншими особами.

Водночас, врахувавши, що на день ухвалення вироку, згідно вимог ст.ст. 12, 49 КК України, закінчились строки давності (триваюче кримінальне правопорушення припинено виконанням судового рішення 15 січня 2019 року, підтвердження зупинення чи переривання цих строків суду не наведено), а стороною захисту не надавалась згода на звільнення обвинуваченого від відповідальності, навіть після роз`яснення такого права судом, як і не заявлялось клопотання про це та до останнього моменту обвинувачений наполягав на його виправданні, тому, згідно вимог ч. 5 ст. 74 КК України, ОСОБА_4 підлягає звільненню від покарання.

Цивільний позов по справі не заявлений.

Підтвердження наявності в справі процесуальних витрат суду не наведено.

Суд не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу.

На підставі ст.ст. 12, 49, 74, ч. 1 ст. 382 КК України, керуючись ст.ст. 368, 374, 375 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 382 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень.

На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, звільнити ОСОБА_4 від призначеного цим вироком покарання, в зв`язку з закінченням строків давності.

На вирок може бути подана апеляція до Сумського апеляційного суду через Зарічний районний суд м. Суми протягом 30 днів з моменту його проголошення; особою, що не була присутня при цьому - з дня отримання копії судового рішення, а особою, яка перебуває під вартою з моменту вручення їй вироку. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, яка негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору та не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1