ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/6004/23

Номер провадження 1-кп/495/565/2023

12 жовтня 2023 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1

за участю секретаря - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Білгород-Дністровський кримінальне провадження № 0000206, відомості про яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 квітня 2023, відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Садове Білгород-Дністровського району Одеської області, громадянина України, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину: доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше не судимого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, який на момент вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу за призовом під час мобілізації на посаді водія-електрика 1 взводу радіаційного хімічного біологічного захисту 2 роти радіаційного хімічного біологічного захисту батальйону радіаційного хімічного біологічного захисту військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат»,-

обвинуваченого у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України

сторони кримінального провадження:

прокурор Білгород-Дністровської спеціалізованої прокуратури в сфері оборони Південного регіону - ОСОБА_5

обвинувачений - ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.5ст. 407 КК України, при наступних обставинах:

Обвинувачений ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації та проходячи військову службу на посаді водія-електрика 1 взводу радіаційного хімічного біологічного захисту 2 роти радіаційного хімічного біологічного захисту батальйону радіаційного хімічного біологічного захисту військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 9, 11, 12, 14, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби, 20.03.2023 об 17 год. 00 хв. в умовах воєнного стану, самовільно залишив місце служби, а саме відділення Військової служби правопорядку ( АДРЕСА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_3 , що дислокується за адресою: АДРЕСА_1 (більш точне місце розташування розголошенню не підлягає з міркувань безпеки) та ухилявся від проходження військової служби до 12 год. 00 хв. 27.03.2023, проводячи час на власний розсуд не пов`язуючи його з обов`язками військової служби

Суд, з`ясувавши думку сторін кримінального провадження, роз`яснив вимоги ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України і наслідки обмеження обсягу доказів, визнає недоцільним дослідження інших доказів, крім допиту обвинуваченого ОСОБА_3 відносно фактичних обставин кримінального правопорушення, оскільки вони ніким не оспорюються, та дослідженням доказів, які характеризують особистість обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_3 погодився з тим, щоб судовий розгляд обмежився його допитом, та дослідженням доказів, які характеризують особистість обвинуваченого. Йому було роз`яснено, що в даному випадку він позбавляється права оспорювати в апеляційному порядку фактичні обставини кримінального правопорушення.

Не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення у судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_3 свою провину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України визнав повністю та пояснив суду,що дійсно, він, будучи військовослужбовцем військової служби за призивом під час мобілізації на посаді водія-електрика військової частини НОМЕР_1 20 березня 2023 року приблизно в 17 годин втік з відділення військової служби правопорядку та самовільно залишив місце несення служби та вдався до втечі, оскільки знаходився в стані алкогольного сп`яніння та знаходився у себе дому так як погано себе відчував, але в лікарню не звертався, йому надавала медичну допомогу його дружина, яка є медичним робітником та через неділю добровільно повернувся до місця несення служби. Про відповідальність про самовільне залишення місця служби в умовах воєнного стану та про посилення відповідальності за це, передбачене змінами в законодавстві він був попереджений. Просить суд не позбавляти його волі або призначити покарання ниже за нижчу межу оскільки він добровільно повернувся до місця проходження служби,зробив для себе належні висновки, має на утриманні неповнолітню дитину. В скоєному щиро розкаявся.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення обвинуваченого, суд дійшов висновку про винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України. Висновок суду підтверджується, зокрема, поясненнями обвинуваченого, який надав точні пояснення щодо того, як, коли та за яких обставин він вчинив злочини. Суд бере до уваги, що пояснення обвинуваченого не суперечать іншим об`єктивним доказам по справі та дозволяють достовірно встановити обставини скоєння злочину обвинуваченим.

Оцінюючи докази у сукупності, суд визнає винним обвинуваченого ОСОБА_3 у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні та кваліфікує його дії за ч. 5 ст. 407 КК України: самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану.

Відповідно до ст. 66 КК України до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 суд відносить щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Стосовно призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання суд приходить до наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року ратифікованої законом України від 07.07.1997 №475/97-ВР - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд уважає, що підстави застосування статей 69, 69-1 КК України при призначенні покарання - відсутні.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_3 , покарання суд ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

За змістом статей 50, 65 КК, особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості кримінального правопорушення.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинене кримінальне правопорушення, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами. Оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого

Оскільки в судовому засіданні було встановлено обґрунтованість висунутого проти обвинуваченого ОСОБА_3 , кримінального обвинувачення, суд вважає необхідним призначити йому покарання.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує суспільну небезпеку та характер вчиненого ним кримінального правопорушення, тяжкість скоєного, а також дані, які характеризують особу обвинуваченого, який за місцем проходження військової служби характеризується посередньо, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, проходив військову службу за мобілізацією, його вік та стан здоров`я, те, що він раніше не судимий, вчинив кримінальне правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, його каяття у скоєному.

Враховуючи те, що обвинувачений є не судимою особою, має постійне місце мешкання, негативно характеризується, а також тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та його ставлення до скоєного, а саме те, що він розкаявся у скоєному та сприяв розкриттю злочину, суд приходить до переконання про можливість призначення обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі у межах санкції статті, за якою кваліфіковані його дії при призначенні мінімальної міри покарання, передбаченої санкцією статті 407 ч.5 КК України.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_3 покарання за ч.5 ст.407 КК України, суд, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, враховує характер і ступінь суспільної небезпеки злочину, особу винного, та дійшов висновку про необхідність призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_3 у виді позбавлення волі.

Надаючи оцінку обставинам даного кримінального провадження суд вважає за необхідне зазначити, що дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Так, визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Вирішуючи питання про те, яке покарання має бути призначене обвинуваченому ОСОБА_3 за вчинення злочину, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, і чи повинен він його відбувати, суд враховує обставини, які згідно ст.66 КК України, пом`якшують покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; врахував особу обвинуваченого, який є раніше не судимим, одружений, має неповнолітню дитину, проходження ним служби за призивом під час мобілізації, негативну характеристику за місцем несення військової служби, його вік та стан здоров`я, те що він добровільно повернувся до місця несення військової служби.

Щодо можливості призначення обвинуваченому ОСОБА_3 більш м`якого покарання, ніж передбачено санкцією статті, застосувавши ст. 69 КК України, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 69 КК України, в редакції що діяла на час скоєння кримінального правопорушення, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Судом встановлені обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Врахувавши тяжкість та характер вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання в межах санкції статті у виді позбавлення волі, без застосування ст. 69 КК України.

Більш того, суд звертає увагу, що покарання обвинуваченому судом призначається в мінімальних межах санкції статті.

Верховний Суд у постанові від 27.04.2021 року (справа № 712/4384/20) вказав, що при застосуванні ст. 69 КК України, суди мають встановити не лише наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, яким чином такі пом`якшуючі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Зі змісту ч.1 ст.69 КК України слідує, що призначення покарання, нижчого від найнижчої межі може мати місце в разі встановлення судами наявності таких кількох (мінімум двох) пом`якшуючих обставин, які обов`язково істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінально - караного діяння.

Правова конструкція ч.1 ст.69 КК законодавцем побудована таким чином, щоб суди в ході реалізації ними своїх дискреційних повноважень під час призначення винній особі покарання в кожному конкретному випадку вмотивовано аргументували істотність зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Тобто встановлення лише факту наявності не менше двох пом`якшуючих обставин не може автоматично тягнути застосування ст. 69 КК України.

В цьому кримінальному провадженні судом у якості пом`якшуючих обставин визнано щире каяття обвинуваченого та його активне сприяння розкриттю злочину. Враховано особу обвинуваченого ОСОБА_3 , який є раніше не судимим, одруженим, має неповнолітню дитину, проходження ним служби за призивом, негативну характеристику за місцем несення військової служби, його вік та стан здоров`я, те що він добровільно повернувся до місця несення військової служби.

Однак, з врахуванням тяжкості та характеру вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, встановлені обставини не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, тому застосування положень ст. 69 КК України є неспроможними.

Суд звертає увагу на те, що приписи ст.69 КК України про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Тобто для застосування судом положень ст. 69 КК повинні бути встановлені виключні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Суд вважає, що наявність щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення у цьому кримінальному провадженні не призвели до істотного зниження ступеня тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_3 , діяння.

Суд звертає увагу, що встановлені вищевказані дані, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_3 , також не можуть слугувати чинником, який у сукупності з іншою інформацією про обвинуваченого могли б відіграти ключову роль для застосування положень ст. 69 КК України.

Щодо доводів обвинуваченого про можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання із застосуванням ст.75 КК України, суд враховує наступне.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України в редакції закону, що діяла станом на день скоєння кримінального правопорушення, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При вирішенні питання щодо можливості чи неможливості застосування ст. 75 КК України, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує, обставини, тяжкість та характер вчиненого ним кримінального правопорушення.

Так, відповідно до матеріалів кримінального провадження встановлено, що 20.03.2023 року, тобто під час повномасштабного військового збройного вторгнення військ Російської Федерації, в час коли держава Україна, її суверенітет та територіальна цілісність під загрозою, в час ведення активних бойових дій та постійних ракетних обстрілів, в період дії воєнного стану, коли жителі країни, зокрема особливо незахищені жінки, діти та особи похилого віку, потребували невідкладного захисту, в цей час ОСОБА_3 , який будучи військовослужбовцем військової служби за призивом на посаді водія-електрика 1 взводу радіаційного хімічного біологічного захисту 2 роти радіаційного хімічного біологічного захисту батальйону радіаційного хімічного біологічного захисту військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», самовільно залишив місце служби, тим самим припинивши виконання своїх службових обов`язків щодо захисту незалежності та територіальної цілісності України, проводивши службовий час на власний розсуд.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно ч.1 Закону України «Про Збройні Сили України», Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Збройні Сили України забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, охорону повітряного простору держави та підводного простору у межах територіального моря України у випадках, визначених законом, беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом.

Обвинувачений ОСОБА_3 , будучі військовослужбовцем за призивом та прийнявши присягу, взяв на себе обов`язки військовослужбовця, а в період воєнного стану, під час військової агресії ворога в особі Російської Федерації, самовільно залишив місце служби з метою ухилитися від військової служби, при наявності прямої загрози національній безпеці держави, коли від військовослужбовців особливо вимагається бути високо дисциплінованим та мати високу моральну і патріотичну свідомість. Вчинений ОСОБА_3 , злочин відноситься до категорії тяжких злочинів.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вказав, що причиною вчиненого ним самовільного залишення військової служби було погане самопочуття внаслідок вживання алкогольних напоїв, при цьому в матеріалах справи є наявні постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 травня 2023 року та 21 лютого 2023 року з яких вбачається що обвинувачений ОСОБА_3 як до вчинення кримінального правопорушення так і після нього вчиняв дисциплінарні правопорушення пов`язані з вживанням під час проходження служби спиртних напоїв, тобто жодних вагомих підстав чи тяжких особистих, сімейних обставин для самовільного залишення військової служби обвинувачений не мав, а вчинення ним злочину фактично було обумовлено пристрастю до спиртних напоїв.

Суд наголошує, що відповідно до ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Звільнення від відбування покарання з випробуванням військовослужбовця за самовільне залишення військової частини в умовах воєнного стану, на думку суд, не буде достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 та не сприятиме запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень іншими особами та породить в них відчуття безкарності, впевненість в тому, що відмова захищати Вітчизну, самовільне залишення місця служби, ухилення від несення військової служби, не матиме наслідком реального покарання.

Вказане може призвести до підриву військової дисципліни у військах, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

Тому доводи про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 без ізоляції від суспільства є безпідставним, оскільки останній в час дії воєнного стану, в особливо важкий період для країни та її жителів, будучи військовослужбовцем за призивом, самовільно залишив місце служби з метою ухилитися від військової служби, а призначення покарання із випробуванням, із встановленням іспитового строку не змінить його ставлення до конституційного обов`язку захищати Вітчизну, її незалежність та територіальну цілісність.

Верховний Суд в постановах від 19.09.2023 року (справа № 335/4571/22, провадження № 51-3143км23) та від 11.07.2023 року (справа № 726/78/23) також вказав про недопустимість призначення покарання із застосуванням ст.75 КК України обвинуваченим у скоєнні військових кримінальних правопорушень.

Встановлені судом характеризуючи дані про особу обвинуваченого ОСОБА_3 , а саме те, що він є раніше не судимим, одружений, має неповнолітню дитину, проходив службу за мобілізацією, має негативну характеристику за місцем несення військової служби, його вік та стан здоров`я, стали підставами для призначення останньому покарання у мінімальній межі санкції ч.5 ст.407 КК України.

Крім того, причиною не застосування судом вказаних норм є зміни, що були внесені зокрема до ст.69, 75 КК України Законом України №2839-ІХ від 13.12.2022 року «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці», що набрав законної сили 27.01.2023 року,( обвинувачений ОСОБА_3 , вчинив інкрімінований йому злочин в період часу з 20 по 27 березня 2023 року ) та якими було посилено відповідальність, в тому числі й за ст.407 КК України.

Суд критично відноситься до доводів обвинуваченого про те, що незважаючи на тяжкість вчиненого обвинуваченим злочину, це не завдало істотних наслідків, не призвело до смерті людей, не спричинило будь-якій особі матеріальну чи моральну шкоду. Суд звертає увагу, що в умовах воєнного стану, в час щоденних ракетних обстрілів, коли кожного дня обривається чиєсь життя, завдається шкода здоров`ю людей, коли хід воєнних дій залежить від усіх, розпочинаючи від кожного громадянина країни, який працює та підтримує економіку держави, від волонтерів, які всіляко сприяють та допомагають військовим, а тим більше від діючих професійних військовослужбовців, які захищають територіальну цілісність України та життя і здоров`я громадян. За таких підстав, недопустимим є зазначення того, що самовільне залишення ним місця служби з метою ухилення від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану, не завдало ніяких наслідків.

З огляду на викладене, суд констатує, що підстави для застосування при призначенні обвинуваченому покарання положень ст.ст. 69, 75 КК України відсутні. Суд вважає, що призначене судом покарання обвинуваченому ґрунтується на положеннях ст.ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів.

Судові витрати та речові докази по справі відсутні. Цивільний позов не заявлено.

Міру запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_3 до набуття вироком законної чинності суд вважає за доцільне не обирати.

Керуючись ст. ст. 100, 349, 368, 370, 373, 374, 376, 392-395 Кримінального процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у вигляді 5-ти років позбавлення волі.

Міру запобіжного заходу засудженому ОСОБА_3 до набуття вироком законної чинності не обирати, а потім змінити на тримання під вартою, направив його в місця позбавлення волі через Державну установу «Ізмаїльський слідчий ізолятор» Одеської області.

Міру покарання засудженому ОСОБА_3 рахувати з моменту його затримання.

Вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту його проголошення, через Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області.

Вирок суду у відповідності з вимогами ст. 394 ч. 2 КПК України не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до частини 3 ст. 349 КПК України.

Копію вироку негайно видати засудженому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1