Справа № 308/1824/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2023 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі :

Головуючого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3

та обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Ужгород, матеріали обвинувального акту у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000216 від 03.11.2022 року про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, одруженого, з середньою спеціальною освітою, військовослужбовця військової служби за контрактом на посаді сапера інженерно-саперного відділення взводу військової частини НОМЕР_1 , раніше судимого: вироком Ужгородського міськрайонного суду від 27.08.2020 року за ч.4 ст.407 КК України до покарання у вигляді трьох років позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України двох років іспитового строку та покладенням обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст. 76 КК України,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.4 ст. 407 КК України,-

В С Т А Н О В И В :

Солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 , займаючи посаду сапера інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу військової частини НОМЕР_1 , під час дії особливого періоду, у порушення ст.ст. 17,65 Конституції України, Законів України: «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про оборону України», «Про військовий обов`язок і військову службу», Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, через особисту недисциплінованість, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, не бажаючи переносити труднощі військової служби, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, 20.09.2020 року о 09 год. 00 хв. до розташування військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) без поважних причин не з`явився та був відсутній на військовій службі по 17.08.2022 року, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи свою діяльність з проходженням військової служби.

Своїми діями ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст. 407 КК України, тобто самовільне залишення військової частини, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

ОСОБА_4 в судовому засіданні свою вину визнав повністю, щиро покаявся у вчиненому та підтвердив обставини вчиненого злочину, що викладені в обвинувальному акті. На даний час шкодує у вчиненому та просить суд суворо його не карати. Повідомив також, що злочин вчинив свідомо.

Заслухавши думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити та про порядок їх дослідження, суд в порядку ч.3 ст.349 КПК України визнає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин справи, які ніким не оспорюються, оскільки проти цього не заперечують учасники судового провадження, які правильно зрозуміли зміст цих обставин і сумнівів у добровільності і істинності їх позицій не має, розуміючи при цьому, що вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі «Тейскера де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Судом також врахована позиція ЄСПЛ, викладена у рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978, «Коробов проти України» від 21.10.2011 «…що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків».

У справах Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії від 06.12.1998 (пункт 253), Козинець проти України від 06.12.2007 (пункт 54), Нечипорук і Йонкало проти України від 21.04.2011 (пункт 150), Зякун проти України від 25.02.2016 (пункт 40) Європейський Суд неодноразово наголошує про те, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи поза будь-яким сумнівом і така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст.92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Отже, заслухавши думку сторін судового провадження, суд приходить, поза розумним сумнівом, до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення і кваліфікує його дії за ч.4 ст. 407 КК України, тобто самовільне залишення військової частини, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд, згідно з вимогами ст.ст. 65 - 67 КК України та роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особливості конкретного кримінального правопорушення й обставини його вчинення, особу винного, поведінку до вчинення кримінального правопорушення і після його вчинення, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання та вимоги ч.2 ст.50 КК України, відповідно до якої, покарання має на меті не тільки кару, а і виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженими. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, що відповідно до вимог ст.12 КК України є нетяжким злочином та те, що ОСОБА_4 раніше притягався до кримінальної відповідальності.

Поряд з вказаними обставинами, при призначенні покарання суд враховує дані щодо особи обвинуваченого ОСОБА_4 , який на обліку в лікарів нарколога, психіатра не перебуває, має постійне місце проживання.

Обставинами, визначеними ст. 66 КК України, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 є те, що останній щиро покаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину даючи визнавальні показання.

Відповідно до ч.2 ст. 66 КК України, суд визнає обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 те, що останній свою вину визнає повністю.

Обставин, визначених ст. 67 КК України, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 не встановлено.

Встановлено також, що ОСОБА_4 раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів, зокрема ОСОБА_4 засуджений вироком Ужгородського міськрайонного суду від 27.08.2020 року за ч.4 ст.407 КК України до покарання у вигляді трьох років позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України двох років іспитового строку та покладенням обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст. 76 КК України,

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд бере до уваги ті обставини, що ОСОБА_4 раніше притягався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічного злочину і на шлях виправлення не став, а вчинив новий, умисний злочин у період призначеного йому іспитового строку, що свідчить про те, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства із призначенням обвинуваченому, із застосуванням положень ч.1 ст. 71 КК України, реальної міри покарання за вчинений ним даний злочин.

Суд вважає, що саме таке покарання буде достатнім, справедливим і необхідним для виправлення обвинуваченого та для запобігання вчиненню кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_4 не обирався.

Цивільний позов по справі не заявлено. Судові витрати по справі та речові докази відсутні.

Керуючись ст.ст.7-29, 368-371,373,374,376,392,394,395 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні злочину передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання, призначену згідно вироку Ужгородського міськрайонного суду від 27.08.2020 року і за сукупністю вироків, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 (три) роки і 1 (один) місяць.

Строк відбування засудженим ОСОБА_4 покарання рахувати з моменту його фактичного затримання.

Вирок може бути оскаржений до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Головуючий ОСОБА_1