Комінтернівський районний суд м.Харкова
Номер провадження 1-кп/641/67/2023 Справа № 641/389/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2023 року Комінтернівський районний суд м. Харкова в складі:

головуючої судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурорів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

захисника- ОСОБА_5 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Комінтернівського районного суду м. Харкова кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000256 від 12.08.2022 року відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Глибоке Харківського району, Харківської області, українця, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, не є особою з інвалідністю, одруженого, має на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , проходить строкову військову службу за мобілізацією на посаді водія 1 протитанкового відділення протитанкового взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України у військовому званні «солдат» , зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 408 КК України.

встановив:

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 113 від 20.06.2022 солдата ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 призначено на посаду водія 1 протитанкового відділення протитанкового взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 Збройних сил України.

Відповідно до приписів ст.ст. 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», на момент вчинення злочину, солдат ОСОБА_6 вважається військовослужбовцем, який проходить військову службу за мобілізацією в Збройних Силах України.

Вимоги ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язують, солдата ОСОБА_6 захищати Вітчизну, суверенітет і територіальну цілісність України.

У відповідності до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (зі змінами), ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV, солдат ОСОБА_6 під час проходження військової служби повинен свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів; знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою; бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків та виконувати завдання, пов`язані із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України та інше.

Пунктом 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: на території військової частини або в іншому місці роботи протягом робочого часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком; на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Згідно вимог ст.ст. 12, 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків він зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові. Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Статтями 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, визначено необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Однак, солдат ОСОБА_6 під час проходження військової служби, в порушення вищезазначених нормативно-правових актів вирішив стати на злочинний шлях.

Солдат ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем за мобілізацією, достовірно знав та усвідомлював, що повинен неухильно дотримуватись вимог ст.ст. 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст.ст. 1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV, ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV, які зобов`язують його: свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, захищати суверенітет і територіальну цілісність України, забезпечувати її економічну та інформаційну безпеку, віддано служити українському народу, сумлінно, чесно та зразково виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, не допускати негідних вчинків.

Так, солдат ОСОБА_6 будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією перебуваючи на посаді водія 1 протитанкового відділення протитанкового взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 Збройних сил України, 19.07.2022 перебуваючи на тимчасовому місці несення служби роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 , яке було розташовано по АДРЕСА_2 реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на ухилення від військової служби, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою незаконно ухилитися від неї, маючи об`єктивні можливості продовжувати несення служби, в умовах воєнного стану, у порушення вимог ст. ст. 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст.ст. 1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, не одержавши дозволу відповідних командирів або начальників, за відсутності поважних причин, самовільно залишив місце несення служби з метою ухилитися від військової служби - тимчасове місце несення служби роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_1 , яке було розташовано по АДРЕСА_2 .

В судовому засіданні ОСОБА_6 беззаперечно визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, яке йому інкриміноване, в повному обсязі, щиро розкаявся. Надав суду показання про обставини вчинення ним кримінального правопорушення, а саме зазначив, що 19.07.2022 року без дозволу керівництва, покинув місце служби, оскільки довготривалий час не бачив свою родину та хотів з нею зустрітися, добровільно до місця проходження служби не з`явився. Просив суд призначити покарання, яке просив прокурор.

Захисник обвинуваченого просив призначити обвинуваченому покарання, яке запропонував прокурор.

Показання ОСОБА_6 є послідовними, логічними, об`єктивно і досить повно відображають обстановку і обставини скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення, пояснюють мотив скоєного, підстав для самообмови судом не встановлено, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Враховуючи, що обвинувачений не оспорює фактичні обставини справи та судом встановлено, що він вірно розуміє ці обставини, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, вислухавши думку учасників судового процесу та роз`яснивши їм правові наслідки застосування ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого.

Враховуючи, що ОСОБА_6 у судовому засіданні визнав свою вину у повному обсязі, не оспорював обставини вчинення ним кримінального правопорушення, суд, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники зміст цих обставин. Чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року передбачено, що при розгляді справ суд застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та допустимих відомостях, визнаних доказами, або відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, критерієм доведення винуватості особи у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є те, що саме прокурор має довести вину обвинуваченого поза межами розумного сумніву, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд має бути переконаний поза межами розумного сумніву, що кожен із суттєвих елементів інкримінованого особі кримінального правопорушення є доведеним (справа Дж. Мюрей проти Сполученого Королівства).

З урахуванням викладеного, розглянувши кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення, дотримуючись принципу змагальності сторін та свободі в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_6 «поза розумним сумнівом» знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження і дії ОСОБА_6 суд кваліфікує за ч.4 ст. 408 КК України як дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби з метою ухилення від військової служби вчинене в умовах воєнного стану.

Обираючи міру покарання, суд враховує ступінь тяжкості скоєного, позиції сторони обвинувачення, захисту висловлену під час судових дебатів, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченого.

Так, ОСОБА_6 , раніше не судимий, має зареєстроване місце мешкання, проходить службу у Збройних Силах України, за місцем проживання характеризується задовільно, у лікаря нарколога та у лікаря психіатра на обліку не перебуває, одружений, має на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , передбачені ст.66 КК України, є щире каяття, яке полягає у повному визнанні своєї вини обвинуваченим, осуду своїх дій, наявності відчуття жалю за скоєне, розуміння наслідків своїх дій, та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Суд зазначає, що передбачені п.1 ч.1ст. 66 КК України обставини, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину є альтернативними, незалежними та можуть існувати відокремлено одна від одної. Активне сприяння розкриттю злочину є окремою обставиною, що пом`якшує покарання.

Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07.11.2018 у справі № 297/562/17.

Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого, передбачені ст.67 КК України, відсутні.

Крім того, інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення вчинене ОСОБА_6 19.07.2022 р.

Станом на вказаний час ч. 1ст. 69 КК України не містила заборони застосування цієї норми щодо, зокрема, кримінальних правопорушень, передбачених ст. 408 КК України.

Станом на час розгляду цієї справи в суді в ч. 1ст. 69 КК України були внесені зміни згідно з якими положення ч. 1ст. 69 КК України не застосовуються, зокрема, щодо кримінальних правопорушень, передбачених ст. 408 КК України.

Слід зазначити, що дезертирство є тривалим злочином, оскільки воно відбувається впродовж тривалого періоду часу і є діянням, яке пов`язано з безперервним ігноруванням обов`язків щодо військової служби. Цей злочин набуває закінченого характеру в момент залишення місця служби з намірами ухилитися від несення військової служби. Безпосередньо злочином у цьому випадку є період, у який військовослужбовець за своєю волею відсутній у частині до моменту повернення або затримання уповноваженими особами.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження обвинувачений самовільно залишив місце несення служби саме 19.07.2022 року, був затриманий в порядку ст. 208 КПК України 29.11.2022 року.

Відповідно до ч.2 ст.4 КК України, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Згідно з ч.2 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Отже, в даному випадку, оскільки безпосередньо злочином у цьому випадку є період, у який військовослужбовець за своєю волею відсутній у частині до моменту повернення або затримання уповноваженими особами, то часом вчинення злочину є період з19.07.2022 року по 29.11.2022 року, а тому в даному випадку слід застосовувати редакцію ч. 1ст. 69 КК України, яка була чинною станом на день вчинення ОСОБА_6 інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст. 69 КК України, в редакції яка діяла на момент скоєння злочину, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Системне тлумачення вказаної норми кримінального закону свідчить про те, що призначення особі більш м`якого покарання ніж передбачено законом, можливе лише за умови, якщо судом буде установлено декілька обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Одночасно суд зобов`язаний врахувати і особу винного та в сукупності з вищевказаними обставинами прийняти рішення щодо можливості призначення основного покарання нижчого від найнижчої межі.

Судом встановлено наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості скоєного ОСОБА_6 кримінального правопорушення, та, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, суд вважає за можливе призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої у ч. 4 ст. 408 КК України.

Слід також зазначити, що редакція ст.69 КК України станом на день постановлення даного рішення суду виключає можливість її застосування при призначенні покарання за ст.408 КК України. Проте дане кримінальне правопорушення вчинено ОСОБА_6 у липні-листопаді 2022 року до внесення відповідних змін до ст.69 КК України в січні 2023 року. Тому з огляду на положенняст.5 КК України призначення обвинуваченому покарання у цій справі із застосуванням ч. 1 ст.69 КК України узгоджується з нормами кримінального закону.

Крім того, враховуючи, що ОСОБА_6 проходить службу у Збройних Силах України, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обставин, бажання останнього стати на захист своєї держави, суд приходить до висновку про можливість замінити призначене ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі триманням у дисциплінарному батальйоні на той самий строк на підставі ч.1ст. 62 КК України.

Дійшовши висновку про можливість призначення ОСОБА_6 більш м`якого покарання із застосуванням ст.62,69 КК України, судом також враховано, що за умов широкомасштабної збройної агресії РФ відносно України та введеного воєнного стану, відбування ОСОБА_6 покарання у виді тримання у дисциплінарному батальйоні військовослужбовців відповідатиме суспільним інтересам та інтересам Держави.

Дане покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Крім того, призначення такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 у виді тримання під вартою, залишити без змін, до набрання вироком законної сили.

Процесуальні витрати та речові докази по справі відсутні.

Керуючись ст. ст. 368, 370, 374 КПК України, суд -

у х в а л и в:

ОСОБА_6 визнати винним у пред`явленому обвинуваченні у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.408 КК України та призначити йому покарання, із застосуванням ч.1 статті 69 КК України, у виді ДВОХ років позбавлення волі.

На підставі ст. 62 КК України замінити основне покарання, що призначене ОСОБА_6 за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 408 КК України, у виді позбавлення волі строком на ДВА роки на тримання у дисциплінарному батальйоні строком на ДВА роки.

Початок строку відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_6 , тобто з 29 листопада 2022 року.

Запобіжний захід ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишити раніше обраний - тримання під вартою.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Комінтернівський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Засудженому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя - ОСОБА_1