Житомирський апеляційний суд
Справа №285/3446/23 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.286-1 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2024 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження №285/3446/23 за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 та першого заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_10 на вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду м.Житомира від 17.08.2023 відносно

ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Звягель, Житомирської області, громадянина України, з середньою професійно-технічною освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , неодруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, військовослужбовця, раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України,

в с т а н о в и в :

зазначеним вироком ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 обраховано з дня затримання уповноваженою особою з метою доставлення до місця відбування покарання.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів у розмірі 5497 грн.

Скасувано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 03.05.2023 по справі №285/2732/23 на автомобіль «ВАЗ 21043» реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 01.05.2023 року приблизно о 09 год. 30 хв. ОСОБА_9 , в порушення вимог пункту 2.9а), Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року (далі по тексту - ПДР), перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, будучи особою, яка не має права керування транспортними засобами, керував автомобілем "ВАЗ 21043", реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Рухаючись зазначеним транспортним засобом по вул. Герцена в напрямку вул. Військової Доблесті в м. Звягель, ОСОБА_9 , в порушення вимог пунктів 1.10; 2.1 а); 2.3 6); 2.9 а); 12.1; 12.4; 31.4.5 г) Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 (далі по тексту - ПДР), перед виїздом не перевірив та не забезпечив технічно справний стан ходової системи автомобіля «ВАЗ 21043», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись з перевищенням швидкості, дозволеної для руху транспортних засобів у межах населеного пункту, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою та її змінами, не врахував дорожні умови та обрану ним швидкість руху транспортного засобу на заокругленій ділянці дороги ліворуч, внаслідок чого допустив виїзд керованого ним автомобіля за межі проїзної частини ліворуч, з подальшим зіткненням з бетонним стовпом (електроопорою).

Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автомобіля «ВАЗ 21043», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_11 заподіяні тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому правої стегнової кістки, які належать до середньої тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Дії ОСОБА_9 суд кваліфікує за ч. 1 ст. 286-1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичні обставини справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання, призначивши його підзахисному покарання за ч.1 ст.286-1 КК із застосування положень ст.69 КК України у вигляді штрафу у розмірі три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 гривень. При цьому, зазначає, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_9 покарання встановлено та враховано, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, вчиненого необережності та дані про особу обвинуваченого, обставинами, що пом`якшує покарання ОСОБА_9 - щире каяття у скоєному та добровільне відшкодування потерпілому витрат на лікування, за відсутності обставин, що обтяжують покарання. Зазначає, що ОСОБА_9 усвідомлює суспільну небезпечність своїх дій, визнає свою вину та щиро розкаюється у вчиненому. Вважає, що враховуючи наведені вище обставини, дані про особу обвинуваченого, який судимості не має, проходив військову службу та брав участь у відсічі агресії російської федерації, має на утриманні неповнолітню дитину, 2017 р.н., його молодий вік, факт примирення з потерпілим, відшкодування останньому спричиненої шкоди, є за можливе прохати суд апеляційної інстанції змінити вирок в частині призначеного обвинуваченому покарання, та призначити ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст.69 КК України, що буде справедливим і достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Прокурор ОСОБА_10 також, не оспорюючи фактичні обставини справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить скасувати вирок суду у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 за ч.1 ст.286-1 КК України покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки. В решті вирок суду залишити без змін. При цьому, звертає увагу на те, що Кримінальним кодексом України передбачено, що дії, визначені ч.1 ст.286-1 КК України, караються позбавленням волі на строк до трьох років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від трьох до п`яти років, при цьому, додаткове покарання, визначене ч.1 ст.286-1 КК України, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, передбачене як обов`язкове додаткове покарання. Звертає увагу, що відмова від призначення обов`язкового додаткового покарання можлива лише за наявності підстав, передбачених ч.2 ст.69 КК України. Суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку зазначив, що не вбачає підстав для застосування при призначенні покарання положень ст.69 КК України, оскільки обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_9 , не знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Таким чином, суд повинен був призначити ОСОБА_9 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Не погоджуючись з висновками суду про те, що ОСОБА_9 не видавалося у встановленому законом порядку посвідчення водія, яке б дозволяло йому керувати транспортним засобом, звертає увагу на правовий висновок постанови Верховного Суду від 08.02.2023 у справі № 464/4690/20. Крім того, судом першої інстанції було констатовано, що ОСОБА_9 , не маючи відповідного права на керування транспортними засобами у виді посвідчення водія, керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння. Звертає увагу, що вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30.03.2021 ОСОБА_9 засуджено за ч.1 ст.289 КК України, за обставинами цієї справи ОСОБА_9 , не маючи права керувати транспортними засобами, незаконно заволодів транспортним засобом. Наголошує, що вказане свідчить про те, що не застосування стосовно ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами може призвести до вчинення нових правопорушень проти безпеки руху та експлуатації транспорту з боку останнього, оскільки як раніше, так і зараз відсутність водійського посвідчення не перешкоджала йому керувати автомобілем. Звертає увагу, що суспільна небезпечність ОСОБА_9 зростає, оскільки минулого разу він вчинив злочин, будучи тверезим, цього разу - у стані алкогольного сп`яніння. Наголошує, що злочином шкода заподіяна не тільки суспільним інтересам, а й інтересам конкретного громадянина - ОСОБА_11 , який отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.

В запереченнях на апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 прокурор ОСОБА_10 вважає апеляційну скаргу захисника безпідставною та просить її залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника, які просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора та задовольнити апеляційну скаргу захисника, пояснення прокурорів на підтримку поданої апеляційної скарги та їх заперечення відносно апеляційних доводів адвоката, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення, а апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити з таких підстав.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_9 , правильність встановлених фактичних обставин кримінального провадження, правова кваліфікація його дій за ч.1 ст.286-1 КК України, ніким з учасників судового розгляду не оскаржуються, а тому наведені обставини апеляційним судом не перевіряються.

Згідно з ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При цьому, відповідно до ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Як передбачено ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції при призначенні основного покарання обвинуваченому дотримався вище наведених вимог закону та правильно керувався не лише ступенем тяжкості вчиненого кримінальногго правопорушення, але й даними про особу обвинуваченого, відсутністю обставин, що обтяжують покарання, обставинами, що пом`якшують покарання, таким чином, керувався не лише принципами законності, але й принципом індивідуалізації та справедливості покарання.

Як вважає апеляційний суд, призначаючи обвинуваченому вид і розмір основного покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України, яке є не тяжким, фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, його суспільну небезпеку та наслідки вчиненого, дані про особу обвинуваченого, який в порядку ст.89 КК України є раніше не судимим (а.п.39-39), проходив військову службу за мобілізацією та брав участь у відсічі агресії РФ проти України (а.п.104, 105), має на утриманні неповнолітню дитину 2017 року народження (сплачує аліменти, а.п.33), за місцем проживання характеризується посередньо (а.п.42), за місцем служби характеризується негативно (а.п.34, 104-115), захворювань, які можуть перешкоджати відбуванню покарання не має (а.п.35), обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття, добровільне відшкодування потерпілому витрат на лікування в сумі 32500 грн, за відсутності обтяжуючих обставин.

Враховуючи вказані обставини, на думку апеляційного суду, суд першої інстанції обґрунтовано визначив обвинуваченому ОСОБА_9 за ч.1 ст.286-1 КК України основне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік (в мінімальних межах передбачених санкцією статті).

При цьому, суд першої інстанції належно врахував і ті обставини на які посилається захисник в своїй апеляційній скарзі щире каяття у скоєному, добровільне відшкодування потерпілому витрат на лікування, відсутність обставин, що обтяжують покарання, як і дані що характеризують обвинуваченого.

Разом з цим, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено відсутність підстав для застосування при призначенні покарання положень ст.69 КК України, оскільки, обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_9 не знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції, та звертає увагу на відсутність в даному випадку виключних обставин (хоча і наявні кілька обставин, що пом`якшують покарання), які дійсно істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. В свою чергу, характеризуючи дані особу обвинуваченого в своїй сукупності також не є такими підставами, з якими кримінальне законодавство пов`язує призначення основного покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.1 ст.286-1 КК України, або переходу до іншого, більш м`якого виду основного покарання за цією статтею.

Призначене судом першої інстанції основне покарання за ч.1 ст.286-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік, на переконання апеляційного суду, є не лише співмірним протиправному діянню, а й необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_9 та попередження нових правопорушень і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

З урахуванням наведеного, апеляційна скарга захисника є безпідставною та залишається без задоволення.

Разом з тим, викладені прокурором доводи щодо безпідставного незастосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами, є обґрунтованими.

Так, статтею 55 КК України встановлено, що одним із додаткових покарань, яке може бути застосовано до осіб, визнаних винними у вчинені злочинів, є позбавлення права керувати транспортними засобами.

За кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286-1 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від трьох до п`яти років. В даному випадку, як слушно зазначає прокурор, позбавлення права керувати транспортними засобами є обов`язковим.

Звільнення від додаткового покарання є можливим виключно на підставі ч.2 ст.69 КК України, за підстав, визначених ч.1 ст.69 КК України. Разом з цим, у відповідності до оскаржуваного рішення та матеріалів провадження, судом першої інстанції таких підстав для звільнення від призначення додаткового покарання не встановлено. Не встановлено таких підстав і судом апеляційної інстанції.

Крім того, апеляційний суд знаходить хибними висновки суду першої інстанції викладені в оскаржуваному рішенні щодо можливості не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, з огляду на те, що у ОСОБА_9 відсутнє право керування (посвідчення водія) транспортними засобами.

Апеляційний суд в даному випадку бере до уваги і правовий висновок постанови Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду України від 04.09.2023 (справі №702/301/20), згідно з яким, є за можливе призначення особі додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, коли така особа на момент вчинення кримінального правопорушення не мала посвідчення на право керування транспортними засобами.

Згідно вимог п.2 ч.1 ст.413 КПК України, неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосування судом закону, який підлягає застосуванню, тягне за собою скасування судового рішення.

Суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і в порядку ст.420 КПК України ухвалює свій, у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги прокурора обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_9 в частині призначеного покарання - скасуванню з ухваленням нового.

Підстави для застосування норм ч.1 та ч.2 ст.69, 75 КК України відсутні.

Керуючись ст.ст.404,405,407,409,413,420 КПК України, апеляційний суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_10 задовольнити.

Вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду м.Житомира від 17.08.2023 відносно ОСОБА_9 в частині призначення покарання - скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч.1 ст.286-1 КК України у виді 1 (одного) року позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

На вирок апеляційного суду, який набирає законної сили негайно після його проголошення, учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії вироку.

Судді :