Справа № 130/46/19
УХВАЛА

Іменем України

18 січня 2024 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області у складі:

судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря ОСОБА_2

та учасників судового провадження:

заявника ОСОБА_3 ,

захисника адвоката ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в режимі відеоконференції зі Жмеринським міськрайонним судом Вінницької області, заяву ОСОБА_3 про відвід судді Тиврівського районного суду Вінницької області ОСОБА_6 від розгляду кримінального провадження, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001163, по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України (КП № 130/46/19),

УСТАНОВИВ:

На підставі ухвали Вінницького апеляційного суду від 06.12.2023 до Вінницького районного суду Вінницької області надійшла заява ОСОБА_3 про відвід судді Тиврівського районного суду Вінницької області ОСОБА_6 від розгляду кримінального провадження, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001163, по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

ОСОБА_3 подав заяву про відвід судді Тиврівського районного суду Вінницької області ОСОБА_6 , яка мотивована тим, що через невиконання головуючим по справі вимог КПК України та вимог ЦПК України Вищою радою правосуддя 19.11.2023 за скаргою на дії (бездіяльність) судді ОСОБА_6 відкрито відповідне провадження, яке безпосередньо стосується невчиненням даним суддею певних процесуальних дій в цьому кримінальному проваджені. Для уникнення непорозумінь, які можуть настати в подальшому при розгляді даного кримінального провадження, та на підставі того, що суддя може бути ображений на те, що на його дії (бездіяльність) подано скаргу до Вищої ради правосуддя, громадянин ОСОБА_3 на підставі відкритого провадження щодо дій судді ОСОБА_6 заявляє відвід судді. Право на доступ до правосуддя не с абсолютним і може підлягати обмеженням, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Пелевін проти України» від 20.05.2010, «Наталія Михайленко проти України» від 30.05.2013, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992. Відтак, в кожному випадку позивач (заявник) при зверненні до суду із позовом (заявою) повинен дотримуватися норм процесуального законодавства. Відповідно до п. 6 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок врегулювання спору. Згідно з вимогами ч. 3 п. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити відомості, що до відповідача не подано іншого позову, з тим самим предметом та з тих самих підстав. Відповідно до ч. 9 п. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити відомості, чи відсутній попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс на момент подачі позовної заяви до суду. Стаття 95 ЦПК України визначає, що копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Потерпілий подав в межах даного кримінального провадження певний письмовий документ, який ним названий як позовна заява. В подальшому потерпілий змінив зміст даної позовної зави, але у відповідності до вимог п. 2 ч. 5 ст. 49 ЦПК України, нову заяву не надав ОСОБА_3 . При цьому, вимоги даної статті передбачають, що у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду. На момент розгляду справи у суді позовна заява потерпілого не повернута потерпілому. З матеріалів судової справи установлено, що потерпілий намагається стягнути із громадянина України суму матеріальних збитків в розмірі 12822,11 грн та 20000 грн моральної шкоди. При цьому до суду не подає банківську квитанцію про сплату судового збору, що передбачений для стягнення суми моральної шкоди, а головуючий в судовому процесі та посадові особи Тиврівського суду у відповідності до вимог Закону України «Про судовий збір» сплату такого збору не перевіряють. Так звана позовна заява не містить оригіналів доказів, на які опирається потерпілий, а надані документи до позовної заяви надані в копіях та без дотримання вимог порядку подання доказів в судову справу. Окремим фактично безглуздям є той факт, що обґрунтування стягнення матеріальної шкоди із громадянина ОСОБА_3 потерпілий намагається здійснити через документи, що видані на адресу юридичної особи ПІ «Адіс», як документ для даної юридичної особи, що надані від іншої юридичної особи. Із яких підстав головуючий в судовому засіданні встановив, що витрати ПП «Адіс» є витратами потерпілого та чому податкові накладні, рахунки фактур та самі накладні даної юридичної особи повинні бути основою для розгляду в цій справі, виникає сумнів щодо професійної діяльності даного головуючого. Тому головуючий суддя в судовому процесі діє на користь інших сторін по справі (прокурора та потерпілого) та намагається зміст даної фейкової заяви потерпілого про стягнення моральних та матеріальних збитків визнати достатнім для розгляду її в межах даної судової справи. Разом із тим, ОСОБА_3 на підставі вищевикладеного та із застосуванням Єдиного державного реєстру судових рішень, із урахувань речення «відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву» по відношенню до дій та рішень судді головуючого по справі встановив, що до інших судових справ суддя намагається дотримуватися вимог ЦПК України та постановляє відповідні ухвали про усунення недоліків позовних заяв. Однак в даній судовій справі належні процесуальні такі дії щодо фейкової позовної заяви потерпілого не проводить. У поданій фейковій справі ОСОБА_3 неодноразово звертався до судів касаційної інстанції. Суди касаційної інстанції повністю підтримали позицію ОСОБА_3 та направили на адресу ОСОБА_3 певні листи із посиланням на ті норми чинного законодавства, які стосуються піднятих ОСОБА_7 питань. Із урахуванням позицій судів касаційної інстанції, надає право ОСОБА_8 вкотре заявити про ганебні дії головуючого в даному судовому провадженні, оскільки його дії не відповідають нормам чинного законодавства, на які опираються суди касаційної інстанції. З матеріалів судової справи убачається, що ОСОБА_3 було подано заяву про вчинення насильства щодо нього та щодо того, що здійснюється проведення даного судового засідання із урахувань процесуальної відсутності в судовому засіданні особи підозрюваного та обвинуваченого (in absentia). Головуючий суддя по справі в судовому засіданні не здійснив процесуальне документування фактичної відмови громадянина ОСОБА_9 від отримання процесуальних пам`яток про свої права та обов`язки в судовому засіданні. Тобто головуючий у судовому засіданні, порушуючи вимоги КПК України та маючи певний умисел щодо розгляду справи, фактично спонукає громадянина ОСОБА_3 самостійно встановити статус підозрюваного, обвинуваченого, статус цивільного відповідача, а адвокату ОСОБА_3 відповідно також статус представника цивільного відповідача. Під час проведення підготовчого судового засідання всупереч вимогам КПК України головуючий суддя своїми умисними діями та з відповідним умислом почав діяти на користь потерпілої сторони, оскільки суддя достовірно був повідомлений про те, що в матеріалах справи знаходиться цивільний позов потерпілого, який не відповідає вимогам КПК України та вимогам ЦПК України. Діючи в інтересах потерпілої сторони, головуючий суддя протиправно визначив громадянина ОСОБА_3 в даному кримінальному провадженні цивільним відповідачем. Зазначені дії головуючого судді до початку проведення підготовчого засідання привели до того, що під час проведення підготовчого судового засідання даний головуючий суддя без встановлення прибуття процесуальних сторін розпочав проводити підготовче судове засідання, обмежившись виключно наявністю прибувших осіб до зали суду. Головуючий суддя під звукозапис не встановив, чи наявні в залі суду цивільний позивач, цивільний відповідач, представник цивільного позивача та представник цивільного відповідача. Головуючий суддя не заслухав думку учасників судового процесу стосовно того, чи можливо проводити судове засідання, за відсутності процесуальних осіб даного кримінального провадження. Відповідні дії головуючого суді є ніщо іншим, як ігноруванням вимог норм КПК України. Таким чином, головуючий суддя остаточно втратив довіру ОСОБА_3 як професійний суддя, оскільки не зміг провести судове засідання відповідно до вимог КПК України. Тому, керуючись статтею 75 КПК України, просить відвести головуючого суддю від даного кримінального провадження, оскільки викладені у заяві обставини викликають сумнів у неупередженості даного судді, оскільки головуючим суддею виносяться судові рішення, які суперечать нормам чинного законодавства, що є підставою недовіри ОСОБА_3 даному судді.

15.12.2023 від ОСОБА_3 надійшли додаткові пояснення, у яких він просить врахувати, що відвід судді ОСОБА_6 від розгляду кримінального провадження є обґрунтованим, оскільки за 1015 днів (2 роки 9 місяців у тиждень 3 дні) суддя ОСОБА_6 не спромігся організувати судовий процес для вирішення питання прийняття або повернення обвинувального акту прокурору.

25.12.2023 від ОСОБА_3 надійшли додаткові пояснення, які обґрунтовані тим, що 12.12.2023 колегія суддів ВАКС оголосила вирок, яким голову Тиврівського районного суду Вінницької області визнано винуватим в одержанні неправомірної вигоди. Вироком суддю визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, та призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в судах строком на 3 роки з конфіскацією частини майна. При цьому, у свій час Рада суддів України 03.02.2023 уже піднімала питання про незадовільну роботу голови Тиврівського районного суду Вінницької області. Згідно з повідомленнями Тиврівського районного суду Вінницької області, даний суддя буде проводити слухання судових справ щонайменше до 28.02.2024. Однак у разі залишення в силі рішення ВАКС щодо визнання ОСОБА_6 винуватим в одержанні неправомірної вимоги справа № 130/46/19 буде слухатися спочатку, що вкотре порушить права ОСОБА_3 на розумні строки розгляду справи. Тому є додаткові підстави для відводу судді ОСОБА_6 від розгляду даної справи.

04.01.2024 від ОСОБА_3 надійшли додаткові пояснення, які мотивовані тим, що в провадження даного головуючого судді справа № 130/46/19 була надана 09.03.2021. Остання ухвала суду по даній справі головуючим була постановлена 09.10.2023, тобто судове рішення по даній справі щодо призначення та розгляду обвинувального акту не було розглянуто протягом 944 днів (що складає 2 роки 7 місяців). При цьому, за період з 09.03.2021 під головуванням даного судді, згідно з Єдиним державним реєстром судових рішень, було постановлено 4280 різних судових рішень. Серед ним даним суддею було постановлено по кримінальному судочинству 837 рішень, в числі яких по справі № 130/46/19 було постановлено 15 судових рішень. Тобто на 822 судових рішення у даного судді судовий час був, однак по справі № 130/46/19 у даного судді часу на розгляд справи не було. У кримінальних справах «розумний строк», про який іде мова у статті 6 Конвенції, починається з того моменту, коли особі пред`явлено обвинувачення. Однак, якщо ОСОБА_3 станом на 24(3).06.2014 відбулася спроба вручити незаконну підозру в межах даного кримінального провадження, то станом на 18.01.2024 цей процесуальний строк щодо права ОСОБА_3 на справедливе судочинство складає 3496 днів (9 років 7 місяців). Тому просить врахувати зміст даної заяви як додаткові підстави для відведення головуючого судді.

В судовому засіданні 18.01.2024 ОСОБА_3 підтримав заяву про відвід судді Тиврівського районного суду Вінницької області ОСОБА_6 від розгляду кримінального провадження, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001163. Пояснив, що провадження у справі триває з 2013 року та перебуває лише на стадії підготовчого судового засідання. Протягом двох років розглядається суддею ОСОБА_6 , який порушує вимоги законодавства. Позовна вимога у кримінальному провадженні повинна відповідати вимогам цивільного законодавства, судовий збір щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди має бути сплачений. Однак суддя не звертає на це увагу. ОСОБА_6 не виконав вимоги щодо перевірки позовної заяви та не прийняв рішення про повернення такого позову. За два роки, коли справа перебувала у провадженні судді ОСОБА_6 , він розглядає інші справи, виносить процесуальні документи, а цю справу не розглядає. Він звернувся до ВРП зі скаргою, відкрито провадження. Відносно ОСОБА_6 винесено рішення про притягнення до кримінальної відповідальності. Якщо рішення набуде законної сили, суддя буде арештований, а справа буде підлягати новому розгляду та розпочнеться спочатку. Повинні бути розумні строки розгляду кримінального провадження. Суддя міг направити справу за підвідомчістю до іншого суду. Боїться, що суддя ОСОБА_6 почне розглядати справу за злочин, який він не вчиняв, а зараз це лише кримінальне правопорушення.

Захисник ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні 18.01.2024 підтримав позицію ОСОБА_3 , оскільки з клієнтом у нього не повинно бути розбіжностей.

Прокурор ОСОБА_5 в судовому засіданні 18.01.2024 заперечив з приводу заяви ОСОБА_3 про відвід судді, вважає, що відсутні підстави для відводу судді ОСОБА_6 , кримінальне провадження перебуває на стадії підготовчого судового засідання, бо ОСОБА_3 заявлялося ряд клопотань, які підлягають вирішенню до початку судового розгляду. Вирок щодо судді ОСОБА_6 ще не набрав законної сили, тому обгрунтування відводу з цих підстав не варто брати до уваги.

Інші учасники судового провадження в судове засідання 18.01.2024 не з`явилися, хоч в установленому законом порядку повідомлялися про дату, час та місце судового розгляду даної заяви.

Попередньо через електронну пошту суду від представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 надійшло клопотання про розгляд заяви про відвід за відсутності потерпілого та його представника, у задоволенні заяви про відвід просить відмовити.

Суддя Тиврівського районного суду Вінницької області ОСОБА_6 , якому заявлено відвід, в судове засідання для дачі пояснень не з`явився, хоч в установленому порядку повідомлявся про дату, час і місце розгляду заяви.

Заслухавши думки учасників судового провадження, cуд дійшов такого висновку.

Підстави для відводу судді передбачені статтями 75-76 КПК України.

Відповідно до ст. 75 КПК України, слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні: 1) якщо він є заявником, потерпілим, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, близьким родичем чи членом сім`ї слідчого, прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, заявника, потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача; 2) якщо він брав участь у цьому провадженні як свідок, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, перекладач, слідчий, прокурор, захисник або представник; 3) якщо він особисто, його близькі родичі чи члени його сім`ї заінтересовані в результатах провадження; 4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості; 5) у випадку порушення встановленого частиною третьою статті 35 цього Кодексу порядку визначення слідчого судді, судді для розгляду справи. У складі суду, що здійснює судове провадження, не можуть бути особи, які є родичами між собою.

Частиною п`ятою статті 80 КПК України визначено, що відвід повинен бути вмотивований.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 КПК України, у разі заявлення відводу слідчому судді або судді, який здійснює судове провадження одноособово, його розглядає інший суддя цього ж суду, визначений у порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КПК України та пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи незалежним і неупередженим судом.

Згідно з Законом України «Про судоустрій і статус суддів», суддя зобов`язаний, зокрема, справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, дефініція «незалежний суд» означає насамперед «незалежний від виконавчої влади і сторін у справі».

Європейський суд у своїх рішення зазначає, що право на безсторонній суд включає як об`єктивні, так і суб`єктивні елементи (рішення у справах «Пєрсак проти Бельгії» від 01.10.1982, «Де Куббер проти Бельгії» від 26.10.1984). Об`єктивний критерій безсторонності полягає у тому, щоб встановити, чи існували при розгляді справи факти, які ставлять під сумнів незалежність суддів (приміром, легітимність складу суду). Другий критерій це критерій суб`єктивної безсторонності, тобто відсутність упередженості або тенденційності в поведінці судді при розгляді конкретної справи.

Тобто, вирішуючи питання про відвід судді у кримінальному провадженні з підстав наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості, необхідно розглядати об`єктивність судді у двох аспектах: як внутрішній стан судді, його свободу від будь-яких схильностей, упередженості, а також як дії судді сприймаються стороннім спостерігачем.

Відповідно до пункту 67 рішення ЄСПЛ у справі «Мироненко та Мартиненко проти України», особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного.

У відповідності до положень п. 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів від 19.05.2006, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 27.07.2006 №2006/23, суддя підлягає відводу від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього є неможливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

Статтею 5 Кодексу суддівської етики визначено, що незалежність судді під час здійснення правосуддя є передумовою дії принципу верховенства права та невід`ємною складовою справедливого суду.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, при оцінці безсторонності суду слід розмежовувати суб`єктивний та об`єктивний аспект. Так, у справах «Гаусшильдт проти Данії», «Мироненко і Мартиненко проти України» зазначається, що наявність безсторонності, для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції, має визначатися за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. Щодо суб`єктивної складової даного поняття, то у справі «Гаусшильдт проти Данії» вказано, що потрібні докази фактичної наявності упередженості судді для відсторонення його від справи. Причому суддя вважається безстороннім, якщо тільки не з`являються докази протилежного. Таким чином, існує презумпція неупередженості судді, а якщо з`являються сумніви щодо цього, то для його відводу в ході об`єктивної перевірки має бути встановлена наявність певної особистої заінтересованості судді, певних його прихильностей, уподобань стосовно однієї зі сторін у справі. У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (рішення у справі «Мироненко і Мартиненко проти України»). Зазначену позицію Європейського суду підтримав й Верховний Суд України у справі №5-15п12 (ухвала від 01.03.2012).

Головна мета відводу гарантування безсторонності суду, зокрема щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи.

Стаття 6 Конвенції вимагає, щоб суд у межах своїх повноважень був неупередженим. Неупередженість зазвичай означає відсутність упередженості або суб`єктивного ставлення, що може бути оцінене багатьма способами (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ветштайн проти Швейцарії»).

Варто зауважити, що жодна норма національного права не визначає змісту нормативної конструкції «неупередженість (безсторонність) судді», а тому під час з`ясування основних критеріїв неупередженості суд має керуватися джерелами міжнародного права, зокрема принципами, сформульованими у практиці ЄСПЛ.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, обґрунтованість підстав для надання висновку щодо безсторонності суду в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції слід встановлювати згідно з: а) «об`єктивним критерієм», який передбачає, що наявність упередженості суду (суддів) повинна визначатися окремо від поведінки судді, тобто має бути з`ясовано, чи є очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Своєю чергою вирішальне значення має саме наявність відповідних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які свідчать про обґрунтованість сумніву в неупередженості суду, а позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною; б) «суб`єктивним критерієм», який вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи, і тільки після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можна поставити під сумнів його безсторонність. Тому особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів іншого.

Отже, для підтвердження порушення (або можливого порушення) суддею принципу неупередженості заявник повинен довести наявність відповідних зазначених вище суб`єктивних та/або об`єктивних складових неупередженості (зокрема, але не винятково, йдеться про особисте переконання та поведінку конкретного судді, що вказують на його безпосередню зацікавленість у результатах розв`язання справи, неналежне забезпечення конкретним судом та його складом, визначеним для розгляду справи, дотримання процесуальних прав і свобод сторін та осіб, які беруть участь у справі, тощо).

Практика ЄСПЛ свідчить, що при об`єктивному підході до встановлення наявності упередженості суду (суддів) потрібно визначити окремо від поведінки судді, чи існують очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Коли це стосується органу, який засідає як суд присяжних, то визначається окремо від персональної поведінки його членів, чи існують явні факти, що ставлять під сумнів неупередженість органу в цілому. Так само й у вирішенні питання щодо існування легітимних причин сумнівів у неупередженості конкретного судді (пункти 45-50 рішення ЄСПЛ у справі «Морель проти Франції»; пункт 23 рішення ЄСПЛ у справі «Пескадор Валеро проти Іспанії») або органу, що засідає у вигляді суду присяжних (пункт 40 рішення ЄСПЛ у справі «Лука проти Румунії»), позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є наявність обґрунтованого сумніву в неупередженості суду (пункт 44 рішення ЄСПЛ у справі «Ветштайн проти Швейцарії»; пункт 30 рішення ЄСПЛ у справі «Пабла Кю проти Фінляндії»; пункт 96 рішення ЄСПЛ у справі «Мікаллеф проти Мальти»).

У рішенні ЄСПЛ від 09.11.2009 (справа «Білуха проти України») зазначено, що у кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу й такий ступінь, що свідчать про небезсторонність суду. Стосовно відводу (як права сторони його ініціювати) вказано, що «особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного». Безумовно, сторони можуть побоюватися, що суддя є небезстороннім, але «вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими».

Заявлений ОСОБА_3 відвід практично зводиться до незгоди із процесуальними рішеннями судді ОСОБА_6 , що були прийняті останнім, зокрема, з рішеннями, що стосуються прийняття цивільного позову ОСОБА_12 у кримінальному провадженні № 130/46/19, та припущень заявника щодо упередженості судді ОСОБА_6 .

Разом з цим, законодавець висуває певні вимоги для подачі заяви про відвід, дотримання яких є необхідними, та гарантує усунення можливого зловживання права на відвід.

Незгода з прийнятими рішеннями, відповідно до чинного КПК України, не може бути підставою для відводу судді або свідчити про особисту заінтересованість судді в результатах провадження, викликати сумнів у неупередженості судді. Крім того, оцінка усіх доказів на предмет їх належності, допустимості, достовірності та достатності надається судом при прийнятті остаточного рішення за результатами розгляду справи.

З приводу наведеного, суд звертає увагу на те, що, виходячи із правових норм, закріплених в ст.ст. 75, 76 КПК України, ст. 14 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», ст.ст. 126, 129 Конституцій України, рішення суду, дії або бездіяльність суддів під час здійснення правосуддя, підготовки, розгляду справ у судових інстанціях, звернення рішення до виконання тощо можуть оскаржуватися в апеляційному та касаційному порядку, і не є підставою для відводу судді у справі.

Також варто зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Оскільки обвинувальний вирок щодо судді ОСОБА_6 на даний час не набрав законної сили, тому обгрунтування відводу з цих підстав судом не приймається до уваги.

Таким чином, беручи до уваги відсутність підстав, визначених законодавством, для відводу судді Тиврівського районного суду Вінницької області ОСОБА_6 , суд не вважає заяву про відвід такою, що ґрунтується на вимогах закону, а тому дана заява задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 75, 80, 81, 372 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_3 про відвід судді Тиврівського районного суду Вінницької області ОСОБА_6 від розгляду кримінального провадження, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001163, по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України (КП № 130/46/19), відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДЯ Юлія КАРПІНСЬКА