Номер провадження: 11-кп/813/2189/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на ухвалу Приморського райсуду м. Одеси від 07.09.2023, якою під час судового розгляду к/п №0005691 від 19.10.2019 відносно:

ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , без постійного місця проживання, раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 05.11.2023 включно, без визначення розміру застави,

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в респ. Дагестан рф, громадянина рф, не працюючого, без місця реєстрації та проживання на території України,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 05.11.2023 включно, без визначення розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 07.09.2023 під час судового розгляду к/п №0005691 від 19.10.2019 за обвинуваченням ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст.187, ч. 2 ст. 186 КК України та ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України було відмовлено у задоволені клопотання захисника про зміну обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжного заходу, задоволено клопотання прокурора, відносно обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 05.11.2023, без визначення розміру застави.

Мотивуючи своє рішення, суд послався на те, що прокурором було доведено існування на теперішній час ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема переховування обвинувачених від суду; незаконний вплив на потерпілих та свідків; вчинення іншого кримінального правопорушення, а також недостатність застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів відносно обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , з огляду на: тяжкість та кількість епізодів злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_10 , розмір заявлених до обвинуваченого позовних вимог, відсутність в останнього достатньо міцних соціальних зв`язків, наявність стосовно нього ряду кримінальних проваджень, які скеровано до інших судів м. Одеси; на тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_9 , останній є громадянином іншої держави та перебуває у міжнародному розшуку, відсутність в нього міцних соціальних зв`язків, а також відсутність джерел доходу.

Окрім того, суд 1-ої інстанції відповідно до положень п. 1 ч. 2 ст. 183 КПК України вважав за можливе не визначати обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 розмір застави.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 зазначив, що не погоджується із оскаржуваною ухвалою, вважає її постановленою з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, з огляду на наступне:

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що ОСОБА_9 має місце реєстрації та проживання, а також має міцні соціальні зв`язку, а саме він одружений, має дитину та хвору матір;

- судом 1-ої інстанції не враховано того, що будь-яких фактичних даних щодо спроб ОСОБА_9 незаконно впливати на учасників кримінального провадження особисто чи через третіх осіб під час досудового розслідування не встановлено та прокурором надано не було;

- судом 1-ої інстанції не взято до уваги, що прокурором не було надано жодного доказу на підтвердження існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Посилаючись на викладене, захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження відносно ОСОБА_9 строку застосування запобіжного заходу та застосувати відносно останнього менш суворий запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 зазначив, що не погоджується із оскаржуваної ухвалою, вважає її незаконною та необґрунтованою, з огляду на наступне:

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, прокурором не доведено та не надано жодного доказу, які б свідчили, що заявлені раніше ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, не відпали та продовжують існувати, натомість ОСОБА_10 раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, будь-яких доказів, які б підтверджували факт його попереднього переховування від органу досудового розслідування не надано;

- судом 1-ої інстанції не враховано, що мати обвинуваченого страждає на різні хвороби та потребує оперативного лікування та постійного догляду, окрім того, його дві сестри, одна з яких є інвалідом 2-ої групи, також потребують стороннього догляду;

- судом 1-ої інстанції не взято до уваги, що батько ОСОБА_10 уклав договір про прийняття у платне користування квартири за адресою: АДРЕСА_2 , у якій обвинувачений зможе відбувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту;

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що потерпілий ОСОБА_15 звернувся до суду із заявою, в якій зазначив, що матеріальна та моральна шкода відшкодована йому у повному обсязі, будь-яких претензій до ОСОБА_10 він не має та просить призначити йому найбільш м`яку міру покарання, окрім того потерпілий ОСОБА_16 в судовому засіданні суду 1-ої інстанції, надав пояснення, відповідно до яких в нього відсутні будь-які претензії матеріального або морального характеру, та зазначив, що безпосередньо ОСОБА_10 йому не погрожував та майно у нього не викрадав.

Посилаючись на викладене, захисник ОСОБА_8 просить ухвалу суду, в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжного заходу, скасувати та постановити в цій частині нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора та змінити ОСОБА_10 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт у нічний період доби, а саме з 23 год. до 05 год. за адресою: АДРЕСА_2 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників, які підтримали вимоги своїх апеляційних скарг та просили їх задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти їх задоволення, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Приморському райсуді м. Одеси знаходиться к/п за обвинуваченням ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст.187, ч. 2 ст. 186 КК України та ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

При цьому, положення ч. 2 ст. 422-1 КПК України встановлюють, що суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду 1-ої інстанції: 1) ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою; 2) клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді 1-ої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши клопотання про продовження строку тримання під вартою (у разі його наявності), ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу, а також, в деяких випадках, копію обвинувального акту та журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.

Так, зважаючи на обставини інкримінованих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 злочинів, вчинених з попередньою змовою групою осіб, з метою заволодіння чужим майном, поєднані із застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, їх характеру, кількості вчинених епізодів, тяжкості та суспільної небезпечності, а також можливої міри покарання, яка може бути їм призначення у разі визнання винуватими (за ч. 2 ст. 187 КК України позбавлення волі на строк від 7 до 10 років із конфіскацією майна; за ч. 2 ст. 186 КК України позбавлення волі на строк від 4 до 6 років), колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки виходячи з вищевикладеного, є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховування обвинувачених від суду.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Окрім того, підтвердженням існування ризику можливого переховування обвинуваченого ОСОБА_9 також слугує той факт, що останній є громадянином іншої держави, постійного місця проживання та реєстрації на території України немає та перебуває у міжнародному розшуку з 16.05.2018.

Більш того, ОСОБА_9 з 2019 року видавав себе за іншу людину, а саме ОСОБА_17 , при цьому для підтвердження своєї особистості використовував підроблений паспорт та під час судового розгляду в суді 1-ої інстанції продовжував стверджувати, що він є ОСОБА_17 .

Водночас, зважаючи на те, що через складність даного провадження, велику кількість обвинувачених, потерпілих та свідків, на теперішній час не всі свідки та потерпілі допитані безпосередньо судом, остаточне рішення відносно обвинувачених не прийнято, існує ризик того, що обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 можуть незаконно впливати на свідків та потерпілих у вказаному кримінальному провадженні.

Також, в зазначеному кримінальному провадженні існує ризик можливого вчинення обвинуваченими іншого кримінального правопорушення, з огляду на те, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні декількох епізодів та ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні шести епізодів злочину корисливої направленості, які були вчиненні останніми в короткий проміжок часу, обвинувачені не працевлаштовані, тобто в них відсутні джерела доходу.

Ба більше, на розгляді в Суворовському райсуді м. Одеси перебувають обвинувальні акти за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 187 КК України, що також підтверджує існування вищезазначеного ризику.

Також, обвинувачений ОСОБА_9 притягується до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів корисливої направленості, які були вчиненні на території іншої держави, у зв`язку із чим перебуває у міжнародному розшуку.

Апеляційний суд вважає голослівними твердження захисника ОСОБА_7 щодо наявності у обвинуваченого ОСОБА_9 міцних соціальних зв`язків, зокрема, те, що останній одружений, має дитину та хвору мати, оскільки матеріалами провадження та апеляційною скаргою зазначене не підтверджується.

Водночас, колегія суддів приймає до уваги посилання захисника ОСОБА_8 про те, що мати обвинуваченого страждає на різні хвороби, останній має ще двох сестер, одна з яких є інвалідом 2-ої групи, проте зауважує на тому, що зазначені обставини не слугували стримуючим фактором щодо невчинення інкримінованих йому злочинів, а також не свідчать про зменшення або відсутність встановлених вище апеляційним судом ризиків.

При цьому, колегія суддів зауважує на тому, що заява потерпілого ОСОБА_15 , відповідно до якої останній немає претензій до обвинуваченого ОСОБА_10 та просить призначити йому найбільш м`яку міру покарання, буде враховано судом 1-ої інстанції під час прийняття рішення по суті.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру інкримінованих обвинуваченим злочинів, судом 1-ої інстанції прийняте законе та обґрунтоване рішення, а стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на теперішній час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підлягають залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку тримання під вартою обвинувачених залишенню без змін як законна, обґрунтована та вмотивована.

Водночас, апеляційний суд знаходить слушними доводи апеляційних скарг, щодо тривалого судового розгляду кримінального провадження, під час якого обвинувачені постійно перебувають під вартою у зв`язку із чим вважає за необхідне в черговий раз звернути особливу увагу районного суду на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Водночас ч. 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду 1-ої інстанції досить тривалий час, протягом якого обвинувачені утримуються під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне повторно звернути увагу районного суду на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 24, 28, 177, 178, 183, 194, 199, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційні скаргизахисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського райсуду м. Одеси від 07.09.2023, якою відносно ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України та ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України на стадії судового розгляду кримінального провадження продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 05.11.2023 включно, без визначення розміру застави, стосовно кожного залишити без змін.

Черговий раз звернути увагу суду 1-ої інстанції про необхідність дотримання розумних строків, передбачених ст. 28 КПК України при розгляді кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст.187, ч. 2 ст. 186 КК України та ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4