Справа № 509/4433/20
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь матеріали кримінального провадження № 0001212 від 22.08.2020 р. за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Хмільник, Вінницької області, громадянина України, українця, одруженого, згідно посвідчення серії НОМЕР_1 від 06.10.2022 р. багатодітного батька, маючого на утриманні 3-х малолітніх синів : ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , працюючого бухгалтером в КП «Крюківщина Спорт Сервіс», зареєстрованого та проживаючого за адресою : АДРЕСА_1 , раніше не судимого - у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, -

ВСТАНОВИВ :

Органами досудового розслідування, ОСОБА_9 обвинувачується в тому, що 22.08.2020 р., приблизно о 00:00 год., останній, разом з товаришами перебував в ресторані «The ПАРК», що розташований за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Грибівка, вул. Приморська, 7, б/в «Чайка-2», в якому, згідно встановленого обмеження у зв`язку із запровадженням карантинних заходів, працівники закладу прохали всіх відвідувачів залишити приміщення ресторану. Однак, ОСОБА_9 , перебуваючи в стані сильного алкогольного сп`яніння, став поводити себе агресивно, не подобаючи, порушуючи встановлені норми поведінки та моралі, а саме не реагував на зауваження працівників закладу, не хотів його залишати, у зв`язку із чим, на місце події, за викликом до вказаного закладу прибули військовослужбовці Національної гвардії України потерпілі солдати стрільці в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які здійснювали нічне патрулювання відповідно до покладених на них обов`язків.

Надалі, 22.08.2020 р., приблизно о 00:10 год., ОСОБА_9 , продовжуючи свою агресивну поведінку, став гучно висловлювати на адресу військовослужбовців Національної гвардії України образи та нецензурну лайку.

В свою чергу, потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , з причини порушення порядку у курортній зоні з боку Бучинського, запросили останнього до приміщення станції туристичної поліції, розташованої на території бази відпочинку «Чайка- 2», на що, останній відмовився залишити приміщення ресторану « ІНФОРМАЦІЯ_5 », розташованого за вищевказаною адресою.

Як стверджується в обвинувальному акті, діючи в межах наданих їм повноважень, військовослужбовці Національної гвардії України неодноразово пропонували ОСОБА_9 припинити протиправні дії, повідомивши йому, що у разі продовження, до нього будуть застосовані заходи фізичного впливу та він буде притягнутий до відповідальності, на що ОСОБА_9 не реагував та усвідомлюючи, що військовослужбовці Національної гвардії України є працівниками правоохоронного органу, відмовився виконати їх законні вимоги, а став висловлювати на їх адресу словесні погрози насильством з мотивів своєї неприязні до них, як працівників правоохоронного органу.

В той час, коли військовослужбовці Національної гвардії України намагалися заспокоїти друзів ОСОБА_9 , які також відпочивали з ним в ресторані та відмовлялись залишити приміщення, ОСОБА_9 , маючи злочинний умисел, спрямований на умисне спричинення тілесних ушкоджень військовослужбовцям Національної гвардії України під час виконання ними своїх службових обов`язків щодо забезпечення публічної безпеки, усвідомлюючи, що перед ним знаходяться працівники правоохоронного органу у форменому одязі, на якому маються знаки розрізнення та розуміючи характер своїх протиправних дій, діючи зухвало, ігноруючи їх законні вимоги, з силою вдарив один раз рукою у обличчя військовослужбовця Національної гвардії України потерпілого ОСОБА_10 .

Після чого, ОСОБА_9 , скориставшись моментом, коли військовослужбовець Національної гвардії України потерпілий ОСОБА_11 намагався застосовувати поліцейські заходи примусу, з силою схопив його двома руками за голову та умисно вдарив його головою об підлогу декілька разів.

В результаті неправомірних дій, ОСОБА_9 спричинив військовослужбовцю потерпілому ОСОБА_10 тілесні ушкодження у виді : синця правої щочно-виличної області та правих повік; трьох саден лівої кисті; садна правої кисті, а військовослужбовцю ОСОБА_11 спричинив тілесні ушкодження у виді: садна лобної області справа; синця з садном лобної області зліва; синця лівої скроневої області та лівої верхньої повіки, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Зазначені протиправні дії ОСОБА_9 , органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 345 КК України, як умисне заподіяння працівникам правоохоронного органу побоїв, легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цими працівниками службових обов`язків.

Вину свою ОСОБА_9 не визнав повністю і показав суду, що дійсно, 21.08.2020 р., приблизно о 22:00 22:20 год., зі своєю родиною та друзями зайшли в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_5 », що розташований за адресою : АДРЕСА_2 , б/в «Чайка-2», де зробили замовлення офіціанту у виді віскі, салатів та риби на мангалі. Так, через десять хвилин після замовлення підійшла офіціантка ОСОБА_12 , наказавши, щоб вони покинули заклад, на що вони попросили доїсти свою їжу, однак остання покликала адміністратора закладу ОСОБА_13 , яка повідомила, що кафе закривається і якщо вони не покинуть заклад, вона викличе Національну гвардію України, на що вони поставили питання адміністратору, навіщо у такому випадку, вони приймали замовлення, якщо кафе закривається, не отримавши від адміністратора ОСОБА_13 будь-якої відповіді. В подальшому, приблизно через 10 хв., до їхнього столу у вказаному закладі, підійшло чотири солдата Нацгвардії, одягнутих у форму, серед яких були потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , у яких в руках вже були напоготові гумові палки, та які не пред`явили свої посвідчення, однак представились солдатами Національної гвардії України, та наказали їхній компанії покинути заклад, на свідок ОСОБА_14 встав між ним та солдатами Нацгвардії України і між ними почалась словесна перепалка, в процесі якої, свідок запитав обох потерпілих, яке відношення має Національна гвардія України до цього кафе, потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 відповіли, що адміністратор є їхньою знайомою, яка їм зателефонувала, після чого ОСОБА_14 зробив два кроки назустріч потерпілим, однак перечепився за стілець, впавши на одного із солдатів Національної гвардії України, після чого вони відразу натягнули йому на голову його футболку та почали його бити гумовими палками, на що він почав відтягувати свідка ОСОБА_14 , щоб його не били бійці Нацгвардії. В цей момент, піднявся з-за столу його товариш ОСОБА_15 , відносно якого потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 застосували сльозогінний газ з балончиків, після чого він спотикаючись, пішов до туалету з метою вмити очі та обличчя. В якийсь момент, один із працівників Національної гвардії України вдарив його двічі в обличчя. На питання його батька свідка ОСОБА_16 «За що ?», бійці Нацгвардії України повідомили тому, що він себе не коректно поводить, на що батько їм відповів «Тоді і мене теж бийте», на що один з потерпілих відповів «дяденька помолчи а то и тебе влетит». В цей час свідок ОСОБА_14 знайшов на підлозі кафе пістолет одного з солдатів Нацгвардії, запитавши «Чий пістолет ?», на що працівники Національної гвардії почали його бити, в тому числі по життєво важливому органу - голові так, що пішла кров з вуха. В цей час він знову став рознімати бійців Нацгвардії та свідка ОСОБА_14 , на що солдати повалили його на підлогу та почали бити по тулубу та голові зі словами «почему ты такой борзый ?», та один з них, став душити його гумовою палкою, обхвативши його шию ззаду. Коли до них підійшли його дружина та мати, його, батька та кума ОСОБА_14 відвезли до найближчого відділу поліції, де вони надали показання. В подальшому, 22.08.2020 р., приблизно о 04:00 год. ранку, після виклику карети швидкої допомоги, його на ношах було доставлено до прийомного відділення Овідіопольської ЦРЛ, де йому було встановлено діагноз «ЗЧМТ, СГМ, гематоми м?яких тканей тулуба (спини, лівого стегна), кінцівок та голови, множинні забиття спини» з рекомендацією госпіталізації в хірургічному відділенні лікарні, де він знаходився в період з 22.08.2020 р. по 23.08.2020 р. згідно виписного епікризу Овідіопольської ЦРЛ від 23.08.2020 р.

Заслухавши показання обвинуваченого, свідків та дослідивши письмові докази, надані сторонами кримінального провадження, суд приходить до висновку, що в судових засіданнях не доведено вчинення ОСОБА_9 зазначеного вище кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 345 КК України, а тому він підлягає виправданню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України з наступних підстав.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; норми Конституції України є нормами прямої дії; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

В свою чергу відповідно до ст. 62 Конституції України, положення якої знайшли подальшу конкретизацію в статті 17 КПК України - особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Усі сумніви щодо доведеності вини особи - тлумачаться на користь такої особи.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Стаття 29 Конституції України регламентує право кожної людини на свободу та особисту недоторканність.

Згідно ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ст. 25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Крім того, саме на них законом покладається обов?язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень, відповідно до ст. 9 КПК України.

Статтею 91 КПК України передбачені обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Зокрема, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

В той же час, ст. 92 КПК України передбачено, що обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається - на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Тобто, обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладається на сторону обвинувачення - безпосередньо у судовому засіданні.

Європейський Суд з прав людини зазначив у рішенні, яке винесене у справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» від 06.12.1988 року, що відповідно до закріпленого принципу презумпції невинуватості, члени суду, виконуючи свої обов`язки, не можуть виходити з упередженого припущення, що обвинувачений учинив правопорушення, в якому його обвинувачують; тягар доведення лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачиться на користь обвинуваченого.

Статтею 5 Конвенції «Захист прав людини і основоположних свобод» визначено - кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, а саме після засудження судом.

Стаття 6 Конвенції «Захист прав людини і основоположних свобод» передбачає право кожного на справедливий суд та визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення - вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Ключовими принципами статті 6 Конвенції є - верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Своєрідним механізмом, який дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію є практика Європейського суду з прав людини, яку він викладає у своїх рішеннях.

Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

Так, у справі «Delcourt v. Belgium» ЄСПЛ зазначив, що «у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення».

У справі «Bellet v. France» Суд зазначив, що «стаття 6 Протоколу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція ЄСПЛ у багатьох справах, основною складовою права на суд - є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 Протоколу 1 Конвенції, не є абсолютним : воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 Протоколу 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, характеризується виною у формі прямого умислу. При цьому, інтелектуальна ознака прямого умислу полягає у тому, що суб`єкт усвідомлює фактичну сторону своїх дій, зокрема те, що він своєю протиправною поведінкою заподіює тілесні ушкодження працівнику правоохоронного органу, у зв`язку із виконанням останнім службових обов`язків, а вольова ознака передбачає наявність бажання на їх заподіяння та настання відповідних суспільно небезпечних наслідків.

На підтвердження винуватості ОСОБА_9 , сторона обвинувачення посилається на письмові докази, які, на думку прокурора підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, який йому інкримінується органами досудового розслідування за ч. 2 ст. 345 КК України, а саме : витягом з ЄРДР, витягом про реєстрацію події в журналі ЄО, заявою ОСОБА_13 , заявою ОСОБА_10 та заявою про залучення його у кримінальному провадженні в якості потерпілого, пам`яткою про процесуальні права потерпілого, заявою ОСОБА_11 та заявою про залучення його у кримінальному провадженні в якості потерпілого, пам`яткою про процесуальні права потерпілого, протоколом ОМП із додатками від 22.08.2020 року, постановою про визнання речовими доказами, наказом ГУНП від 27.05.2020 року про забезпечення публічної безпеки в курортних зонах, постановою про призначення СМЕ щодо ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , висновком СМЕ № 245 від 22.08.2020 року, висновком СМЕ № 244 від 22.08.2020 року, протоколом огляду та вилучення предметів від 26.08.2020 року із додатком DVD-R диском, протоколом огляду предметів із додатками від 31.08.2020 року, постановою про визнання речовим доказом від 26.08.2020 року, протоколом огляду предметів від 31.08.2020 року із додатками та 1 DVD-R диском, заявами про залучення до матеріалів DVD-R дисків, постановою про визнання речовими доказами, ухвалами про арешт майна, результатом токсикологічного дослідження ОСОБА_5 № 1219 від 26.08.2020 року.

На думку суду, жодні докази, надані прокурором не спростовують позицію ОСОБА_9 щодо його непричетності до злочину, передбаченого ст. 345 ч. 2 КК України і навпаки підтверджують його невинуватість у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 345 КК України, виходячи з наступного.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_13 (адміністратор ресторану «The ПАРК»), пояснила суду, що 22.08.2020 р., у вечірній час доби, початку конфлікту вона не бачила та хто його почав вона теж не бачила, однак чула як обвинувачений висловлювався в бік потерпілих нецензурною лайкою, вказаний конфлікт відбувався на протязі години. Обвинувачений не реагував на зауваження солдатів Національної гвардії, яких було 10 чоловік. При чому, солдати Нацгвардії, в тому числі обидва потерпілих били обвинуваченого ОСОБА_9 гумовими палками та застосовували відносно нього та йог товариша сльозогінний газ, а він, в свою чергу відбивався від вказаних ударів руками, після чого його було затримано та бійці Національної гвардії України вивела всіх затриманих із їхнього закладу.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні показала суду, що 22.08.2020 р. особисто, у якості офіціанта, обслуговувала 4-х гостей, серед яких був ОСОБА_9 , і всі вони вже прийшли у заклад на підпитку. Замовляли вони щось з алкогольних напоїв та якусь їжу. Солдати Національної гвардії зайшли до закладу біля 23:30 год., та попросили ОСОБА_9 та його друзів звільнити ресторан тому, що він вже був зачинений, на що обвинувачений ОСОБА_9 поводив себе некоректно, сперечаючись з ними. Хто першим почав конфлікт, який тривав приблизно 40 мін., вона не бачила. Після того, як словесна перепалка переросла у бійку, солдати Національної гвардії, яких було приблизно 10 чоловік, застосовували гумові палки та сльозогінний газ відносно ОСОБА_9 та його товаришів, які відбиваючись від ударів гумовими палками солдатів, наносили хаотичні удари руками останнім. Які саме тілесні ушкодження спричинив обвинувачений нацгвардійцям вона не бачила. Вказаний конфлікт заспокоїла дружина та мати ОСОБА_9 . Вона дійсно чула нецензурну лайку від ОСОБА_9 на адресу солдатів ОСОБА_18 , коли останні його били гумовими палками.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_16 (батько обвинуваченого), пояснив суду, що вони з компанією друзів та сином ОСОБА_9 у вечірній час 21.08.2020 р. прийшли до ресторану «The ПАРК», що розташований за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Грибівка, вул. Приморська, 7, б/в «Чайка-2», де замовили рибу на мангалі, очікуючи своє замовлення 15-20 хв. Після того, як їм принесли їхнє замовлення, офіціантка попередила їх, щоб за 10 хвилин вони звільнили ресторан, так як вони зачиняють заклад. Всі вони четверо, включаючи сина ОСОБА_9 , вживали алкогольні напої, випивши два рази по 50 гр. віскі. З ким першим почали розмову солдати Національної гвардії, які раптово з`явились у закладі, так як вони, відразу підійшовши до їхнього столу сказали, щоб вони негайно збирались, так як заклад вжне зачинений, на що вони всі повідомили, що покинуть ресторан, коли доїдять рибу. З боку сина дійсно була нецензурна лайка після того як його почали бити нацгвардійці гумовими палками по тулубу та два рази кулаками по голові кулаками два рази, на що ОСОБА_9 оборонявся, відбиваючись від ударів гумовими палками своїми руками. В подальшому, сина забрали до Овідіопольської ЦРЛ він знаходився в стаціонарі одну добу, після чого, його забрала з лікарні невістка, а в подальшому, ОСОБА_9 звертався до правоохоронних органів щодо його побиття солдатами Національної Гвардії України. Коли били сина, він розбороняв натовп з 10-ти солдатів нацгвардії, після чого побили ОСОБА_19 (його зятя). Після того, як свідок ОСОБА_14 на підлозі знайшов пістолет нацгвардійців, вони стали бити свідка та його сина ОСОБА_20 по голові, від чого він став голосно кричати.

Свідок ОСОБА_14 , в судовому засіданні пояснив суду, що 21.08.2020 р., приблизно о 22:30 год., він, разом зі своїм товаришем ОСОБА_9 , його батьком свідком ОСОБА_16 та їхнім товаришем ОСОБА_21 , прийшли до ресторану «The ПАРК», що розташований за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Грибівка, вул. Приморська, 7, б/в «Чайка-2», де замовили рибу на мангалі та алкоголь, та через якийсь час, офіціантка повідомила їх, що заклад закривається об 23:00 год. та їм необхідно покинути ресторан через 5 хвилин, про що їм сказала адміністратор закладу. Через кілька хвилин у ресторані з`явились приблизно 10 солдат Національної Гвардії України, які тримали на в руках напоготові гумові палки та стали їм виказувати, щоб вони негайно покинули ресторан, на що вони разом з ОСОБА_9 та іншими, стали їм пояснювати, що 15 хвилин тому зробили замовлення у закладі і хочуть дочекатись їжу, щоб повечеряти. Виник словесний конфлікт між ними та нацгвардійцями, який переріс в сутичку. Для спілкування з солдатами Національної Гвардії України, він піднявся з-за столу, однак спотикнувшись, впав на одного з солдатів нацгвардії, які відразу начепили його футболку на голову та стали бити гумовими палками по тулубу, на що він став на них лаятися від болю. Особисто він не бачив, щоб обвинувачений ОСОБА_9 , на протязі конфлікту спричиняв тілесні ушкодження потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , які є солдатами Національній гвардії України. Звертає увагу, що солдати ОСОБА_22 гвардії, знаходячись по формі, не пред`являли їм свої посвідчення. Хто першим з них почав розмовляти з солдатами ОСОБА_22 гвардії він не пам`ятає. Однак, солдати вони, як тільки зайшли до закладу, почали наказувати їм, щоб вони розходились додому, тому, що кафе працює до 23:00 год. Конфлікт почався, приблизно о 23:15 год. Він не чув, щоб ОСОБА_9 висловлювався на адресу нацгвардійців нецензурною лайкою, ображав чи бив їх. Однак, він дійсно нецензурно лаявся на солдат, коли вони його били гумовими палками по тулубу, а ОСОБА_9 намагався його відтягнути, щоб солдати його не били та намагався розборонити їх. В якийсь момент, він на підлозі ресторану знайшов пістолет одного з нацгвардійців, про що повідомив останніх, на що вони стали бити його ще сильніше, так, що у нього пішла кров з вуха. Він бачив, як окрім нього, ОСОБА_9 намагався захистити і свого батька, якого нацгвардійці також декілька разів вдарили гумовими палками, коли той запитав «За що Ви нас б?єте ?». Таке ж запитання поставив потерпілим ОСОБА_9 , який в цей момент тримав руки за своєю спиною. В подальшому, побитого ОСОБА_9 доставила карета швидкої допомоги до Овідіопольської ЦРЛ. Крім того, 23.08.2020 р., він особисто також звертався до Овідіопольської ЦРЛ, де йому був встановлений діагноз «забій голови, крововилив лівого вуха, множинні забої тулубу та кінцівок», що підтверджено документально, а 25.08.2020 р. отримав консультаційний висновок спеціаліста форми № 028/о зі встановленим діагнозом «множинні переломи ребер з залученням двох, перелом 6-7 ребер праворуч, потребує госпіталізації з рекомендацією стаціонарного лікування в КНП Хмільницька ЦРЛ».

Свідок ОСОБА_23 , приймаючи участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції з Малиновським райсудом м. Одеси, пояснив суду, що будучи начальником патруля Національної гвардії України, у літку 2020 року під час курортного сезону, а саме 22.08.2020 р. у вечірній час доби, він разом з потерпілими ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , а також з іншими солдатами Національній гвардії України несли службу в с. Грибівка, Овідіопольського району Одеської області, де в ресторані, що розташований за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Грибівка, вул. Приморська, 7, б/в «Чайка-2» відбувся конфлікт між 4-ма чоловіками, серед яких був ОСОБА_9 . Під час сутички з його солдатами обвинувачений поводив себе зухвало, виражався нецензурною лайкою, перебував на підпитку, скоївши хуліганські дії в громадському місці. Однак, він не бачив, щоб обвинувачений ОСОБА_9 кидався у бійку, чи наносив тілесні ушкодження бійцям Національній гвардії України в тому числі потерпілим (підлеглим) ОСОБА_11 та ОСОБА_10 . В подальшому, обвинуваченого ОСОБА_9 було доставлено до відділу поліції, де на нього були вдягнуті кайданки, через те що його дружина була у стресовому стані, а обвинувачений бажав її захистити від чіплянь солдатів НГУ.

При чому, суд звертає увагу на медичну картку стаціонарного хворого Бучинського № 3762, з якої випливає, що 22.08.2020 р., приблизно о 04:00 год. ранку, після виклику карети швидкої допомоги, хворого ОСОБА_9 на ношах було доставлено до прийомного відділення Овідіопольської ЦРЛ, де йому було встановлено діагноз «ЗЧМТ, СГМ, гематоми м`яких тканей тулуба (спини, лівого стегна), кінцівок та голови, множинні забиття спини» з рекомендацією госпіталізації в хірургічному відділенні лікарні, де він знаходився в період з 22.08.2020 р. по 23.08.2020 р. згідно виписного епікризу Овідіопольської ЦРЛ від 23.08.2020 р. та з якого видно, що ОСОБА_9 були отримані вищевказані тілесні ушкодження 22.08.2020 р., нанесені йому бійцями НГУ.

Переглянувши та прослухавши в судовому засіданні відеозаписи подій в ресторані «The ПАРК», що розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Грибівка, вул. Приморська, 7, б/в «Чайка-2», наданих стороною обвинувачення разом з протоколами огляду та вилучення предметів від 26.08.2020 р., протоколом огляду від 31.08.2020 р. з фото-таблицею до нього, суд дійшов висновку, що вони суперечать один одному, так як надрукований текст подій у протоколі, без вказання конкретних прізвищ осіб учасників конфлікту, в тому числі обвинуваченого та потерпілих, суттєво різниться з фактичними подіями, які були зафіксовані відеозаписах подій на терасі ресторану, на яких вбачається взаємну сутичку між бійцями НГУ, обвинуваченим ОСОБА_9 , свідком ОСОБА_14 , які відбивалися від ударів гумовими палками нацгвардійців та розпилення ними сльозогінного газу в очі всій компанії, в тому числі ОСОБА_9 , висловлюючи нецензурну лайку на адресу солдатів НГУ, не конкретизуючи осіб.

Таким чином, суд дійшов висновку, що протокол огляду відеозаписів (предметів) від 31.08.2020 р. є неналежним доказом по справі, який не конкретизує учасників конфлікту, їхні фрази та висловлювання, також їхню роль і ступінь участі у сутичці ОСОБА_9 , його товаришів та солдатами НГУ, серед яких не зазначено саме потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , яких неможливо ідентифікувати, враховуючи, що всі солдати НГУ знаходились в однаковій формі, а тому, на думку суду, складений з грубими процесуальними порушеннями, у зв`язку з чим, судом до уваги не приймається, як неналежний і недопустимий доказ.

Крім іншого, судом беруться до уваги вищевказані показання начальника патруля Національної гвардії України безпосереднього свідка, який перебував на місці події ОСОБА_23 та є командирм потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , який показав суду, що не бачив, щоб обвинувачений ОСОБА_9 кидався у бійку, чи наносив тілесні ушкодження бійцям НГУ, особливо потерпілим (підлеглим) ОСОБА_11 та ОСОБА_10 .

В порядку ст. 349 КПК України, в судовому засіданні, при визначенні обсягу доказів, що підлягають дослідженню та порядку їх дослідження в даному кримінальному провадженню, суд, задовольнив клопотання прокурора про виклик потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , обов`язкову явку яких зобов`язався здійснити прокурор, посилаючись на нібито поважні обставини їх неявки в численні судові засідання з огляду на приписи ст. 23 КПК України, відповідно до якої суд досліджує докази безпосередньо, показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

При чому, сторона обвинувачення - зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.

Зберігаючи об`єктивність та неупередженість судового процесу, суд створив всі можливі та необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, в даному випадку стороні обвинувачення, всіляко сприяючи стороні обвинувачення у виклику потерпілих в численні судові засідання, шляхом надіслання відповідних повісток зазначеним вище свідкам та вручення судових повісток особисто через прокурора, який зобов`язався їх відправити, забезпечивши явку потерпілих, на допиті яких в судовому засіданні наполягала сторона захисту та особисто обвинувачений ОСОБА_9 .

Однак, незважаючи на вищевказані дії суду - прокурор не забезпечив явку потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 в жодні 34 судові засідання по даному кримінальному провадженню !, для їхнього допиту, про поважність причин неявок вказаних потерпілих ні самі потерпілі, ні прокурор жодних матеріалів суду не надали, викликаючись в суд, починаючи з 15.10.2020 р. по 11.10.2023 р., що підтверджується матеріалами кримінального провадження, в яких маються документально підтверджені численні виклики потерпілих (поштові повідомлення) та їхні клопотання про перенесення всіх судових засідань у зв`язку з проблемою з оплатою квитків в дорогу та відсутності часу і своїм місцезнаходженням від 13.11.2021 р., що відбувалося ще задовго до військової неспровокованої і неоголошеної військової агресії (війни) з боку рашистської педерації в Україні. Крім цього, вже після початку війни, судом отримувались численні клопотання потерпілих про відкладення судових засідань з посиланням на військове положення в Україні та їхнім призовом до лав ЗСУ.

Тобто неповажні неявки потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 відбувались за 2 роки до початку війни в Україні та введення військового стану в нашій Державі, про що неодноразово наголошували обвинувачений та його захисник, з чим погодився суд.

Допитавши обвинуваченого, потерпілого, свідків, дослідивши надані в розпорядження суду документи, зокрема, протокол огляду місця події з фото-таблицею до нього від 22.08.2020 р., постанову про визнання та долучення до матеріалів кримінального провадження речових доказів від 22.08.2020 р., Наказ ГУНП в Одеській області № 1248 від 27.05.2020 р. «Про забезпечення публічної безпеки і порядку в курортних зонах. Та місцях масового відпочинку громадян на території м. Одеси та Одеської області в літній період 2020 р.», Книги служби нарядів за 11.06.2020 р., висновки судово-медичних експертиз щодо тілесних ушкоджень потерпілих ОСОБА_10 № 245 від 31.08.2020 р. та ОСОБА_11 № 244 від 31.08.2020 р., протокол огляду та вилучення предметів від 26.08.2020 р. та протокол огляду предметів з фото-таблицею від 31.08.2020 р., оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, керуючись своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, суд прийшов до висновку, що під час судового провадження стороною обвинувачення не було доведено, що ОСОБА_9 вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 345 КК України, як умисне заподіяння працівникам правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цими працівниками службових обов`язків.

Життя та здоров`я людини є найвищою соціальною цінністю, а тому насильство щодо будь-якої особи є неприпустимим, а у допустимих законом випадках - крайньою мірою, тим більше до працівника правоохоронного органу під час виконання ним своїх службових обов`язків чи у зв`язку з виконанням ним своїх службових обов`язків, оскільки такі особи перебувають під окремим правовим захистом держави.

Натомість, відповідальність за ч. 2 ст. 345 КК України настає при умисному заподіянні вказаним у цій статті особам легких тілесних ушкоджень виключно у зв`язку з виконанням працівником правоохоронного органу службових обов`язків. При цьому, виконання потерпілим таких обов`язків не може бути абстрактним. У кожному випадку належить чітко встановити, у зв`язку з виконанням яких службових обов`язків працівник правоохоронного органу зазнав фізичного насильства.

Суб`єктивна сторона даного злочину характеризується прямим умислом та спеціальним мотивом - у зв`язку з виконанням потерпілим службових обов`язків. За відсутності такого мотиву дії винного кваліфікуються за іншими статтями Особливої частини КК України.

Під час судового слідства не встановлено та не підтверджується належними і допустимими доказами, що потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_10 отримали тілесні ушкодження під час виконання службових обов`язків, а також не доведено протиправні дії ОСОБА_9 щодо завдання цих ушкоджень обом потерпілим, та наявності умислу ОСОБА_9 направленого на заподіяння потерпілим легких тілесних ушкоджень.

Факт прямого умислу обвинуваченого на нанесення легких тілесних ушкоджень потерпілому у судовому засіданні не знайшов свого підтвердження, оскільки його поведінка не могла свідчити про таке бажання, а сторона обвинувачення не надала достатніх доказів та не довела мотивів на підтвердження умислу обвинуваченого саме на нанесення потерпілим тілесних ушкоджень.

Одночасно суд вважає за необхідне звернути увагу, що відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 26.06.1992 року «Про застосування судами законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров`я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів», насильство застосоване щодо працівника міліції, члена громадського формування з охорони громадського порядку чи військовослужбовця при опорі їм під час виконання ними обов`язків щодо охорони громадського порядку, може полягати в умисному нанесенні ударів, побоїв, тілесних ушкоджень. Якщо ж при опорі працівникові міліції чи військовослужбовцю, який одночасно є працівником правоохоронного органу, було нанесено удари, побої чи заподіяно легке, середньої тяжкості чи тяжке тілесне ушкодження, вчинене необхідно кваліфікувати за сукупністю злочинів, передбачених Особливою частиною Кримінального кодексу України.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням (постанова Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к.

Будь-яких доказів, які б спростовували показання обвинуваченого, а саме проведення з ним слідчого експерименту, одночасного допиту зі свідками та потерпілими, та інше - прокурором суду не надано і відповідно, у суду вони відсутні.

Також, доказів того, що потерпілі під час вчинення кримінального правопорушення знаходились під час виконанням службових обов`язків, та знаходилися у складі групи, яку було направлено за викликом - суду не надано.

У п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01.11.1996 року, зазначено, що при розгляді кримінальних справ суд має суворо додержуватись закріплений у ч. 1 ст. 62 Конституції принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. При цьому неприпустимо покладати на обвинуваченого доведення своєї невинуватості.

Але незважаючи на вищезазначене, приймаючи до уваги загальні засади кримінального провадження, враховуючи що кожному гарантується право на справедливий розгляд його справи незалежним і неупередженим судом і тільки суд наділений правом ухвалювати будь-які остаточні рішення по справі, тому сторона захисту зазначає, що провідне місце, яке займає в демократичному суспільстві право на справедливий судовий розгляд, спонукає Суд віддавати перевагу «сутнісній», а не «формальній» концепції «обвинувачення», про яке йдеться у п. 1 ст. 6 (див. п. 62 рішення ЄСПЛ від 18 січня 2007 року у справі «Шубінський проти Словенії»).

Також згідно п. 126 рішення ЄСПЛ «Лавентс проти Латвії» Суд наголошував про те, що при застосуванні пункту 2 ст. 6 Конвенції відігравальну роль має тільки справжнє значення заяв, які розглядаються, а не їхнє буквальне формулювання. Підпункт «а» пункту 3 ст. 6 Конвенції не передбачає спеціальних вимог до способів, якими обвинувачений повинен бути проінформованим про характер та підставах обвинувачення проти нього, про що наголошував Суд в п. 53 справи «Плісьє і Сассі проти Франції»; п. 34 «Драсич проти Італії», п. 29 справа «Гіосакіс проти Греції».

У своєму рішенні по справі «Пантелеєнко проти України», заява №11901/02, п.49, Європейський суд з прав людини підкреслює, що вираз «відповідно до закону» значною мірою покладає на національне законодавство і державу обов`язок дотримання матеріальних і процесуальних норм.

П. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод проголошує право на презумпцію невинуватості. В основі цього права лежить принцип, згідно з яким особа, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, має право на виправдувальний вирок у разі нестачі доказів проти неї і тягар подання достатніх доказів для доведення вини покладається на сторону обвинувачення. Недопустимість порушення таких принципів Європейський суд з прав людини засвідчив у рішеннях по справах «Тельфнер проти Австрії» від 20.03.2001 року та «Дж. Мюррей проти Сполученого Королівства» від 08.02.1996 року.

Таким чином, оскільки, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення - Бучинського, і лише в межах висунутого обвинувачення останньому, відповідно до обвинувального акту, тому суд вважає, що судом всім учасникам провадження в даному випадку були створені належні умови щодо справедливого судового розгляду та доведення перед судом своїх правових позицій згідно норм КПК України, що стороною обвинувачення було знехтуване, про що було зазначено судом у листі на ім?я керівника Одеської обласної прокуратури та керівника Чорноморської окружної прокуратури від 22.02.2023 р. з приводу штучного затягування розгляду матеріалів кримінального провадження прокурором ОСОБА_3 у зв`язку з повторною неявкою в судові засідання обох потерпілих, явку яких просив суд забезпечити в судові зсідання Овідіопольського райсуду Одеської області або шляхом забезпечення проведення з потерпілими відео-конференції, а тому всі негативні наслідки невиконання вказаних вимог закону в тому числі і п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, цілком покладаються на сторону обвинувачення. Вказаний висновок цілком узгоджується зі ст. 92 ч. 1 КПК України та системним аналізом рішень ЄСПЛ, згідно яких обов`язок доказування обставин та тягар доведення обвинувачення повністю покладено на сторону обвинувачення.

Суд наголошує, що саме з вини прокурора, який підтримує державне обвинувачення, в численних судових засіданнях не було забезпечено явку хоча б одного потерпілого.

Згідно з ч. ч. 1,2,6 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до ст. 25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила. Крім того, саме на них ч. 2 ст. 9 КПК України покладає обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

При цьому завданням кримінального судочинства є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений і жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).

Відповідно до ст. 62 Конституції України - особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних злочинним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Таким чином, згідно із ст. 22 ч. 6, ст. 327 ч. 2 КПК України суд всебічно сприяв сторонам кримінального провадження (в даному випадку стороні обвинувачення, так як потерпілі не з`являлись в жодне з судових засідань) у забезпеченні явки зазначених вище потерпілих, шляхом здійснення судових викликів в судові засідання на протязі 3 (трьох) років !, і відповідно вичерпав всі процесуальні можливості з виклику вказаних потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , що не принесло бажаних результатів і що зумовило відмову суду в подальшому невиправданому відкладенні судового розгляду через повторні неявки вищевказаних потерпілих у 34 судових засідання, у зв`язку з чим, в порядку ч. 2 ст. 349 КПК України, судом було змінено порядок та обсяг дослідження доказів у справі з виключенням вищевказаних потерпілих з числа осіб, яких необхідно допитати в судовому засіданні, з чим погодилась сторона захисту та обвинувачений, які законно вважали, що чергове відкладення слухання справи, враховуючи чергові неявки потерпілих на протязі 3-х років, призведе до грубого порушення процесуальних прав обвинуваченого та сторони захисту судом, який в даному випадку втратив би об`єктивність і неупередженість при розгляді вказаних матеріалів кримінального провадження, віддаючи перевагу стороні обвинувачення (прокурору), яка не забезпечила явку та присутність обох потерпілих в судових засіданнях, в порушення норм КПК України щодо змагальності учасників справи, з чим повністю погодився суд.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

В ході проведення судового розгляду кримінального провадження, судом були досліджені всі докази, надані прокурором, а також ті, що отримані судом з метою встановлення об`єктивної істини по справі.

Суд, безпосередньо, всебічно, дослідивши всі обставини кримінального провадження та оцінивши кожний наданий доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийшов до висновку про те, що їх не можна покласти в основу обвинувачення, оскільки частина з них здобута з грубим порушенням норм процесуального законодавства, а інші, як самі по собі, так і в сукупності, прямо чи не прямо не підтверджують причетність ОСОБА_9 до нібито протиправних діянь, про які зазначено в обвинувальному акті і які йому інкримінуються.

На підставі наведеного, суд, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до положень ч. 1 ст. 337 КПК України, згідно з якими, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об?єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов?язків, у зв?язку з чим не наділений повноваженнями за власною ініціативою ініціювати проведення певних слідчих (розшукових) дій, оскільки функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган, приходить до висновку про необхідність виправдання обвинуваченого ОСОБА_9 , оскільки стороною обвинувачення не доведено, що ним вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 345 КК України, сумніви щодо доведеності обвинувачення усунути неможливо, а тому суд тлумачить їх на користь підсудного.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що : 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Частиною 3 статті 373 КПК України визначено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

У зв?язку із чим, виходячи із загальних засад кримінального судочинства : верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, створивши необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та обов?язків, оцінивши всі докази в сукупності, суд приходить до висновку про необхідність виправдання обвинуваченого ОСОБА_9 .

За правилами ст. 2 КПК України - завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

На переконання суду, в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт прямого умислу обвинуваченого ОСОБА_9 на нанесення легких тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_24 та ОСОБА_10 у зв?язку з виконанням ними службових обов?язків, а показання обвинуваченого про те, що він не завдавав легких тілесних ушкоджень бійцям НГУ потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , які в свою чергу першими завдали йому удари гумовими палицями та руками, спричинивши йому нестерпний фізичний біль і тілесні ушкодження, з якими він був доставлений каретою швидкої допомоги до лікарні, де перебував на стаціонарі - нічим не спростовані.

Враховуючи те, що всі сумніви щодо доведеності вини обвинуваченого повинні тлумачитись на користь останнього, а покази свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 викликали у суду описані вище у вироку сумніви, а також відсутність інших належних, допустимих та достовірних доказів, які б у своїй сукупності були достатніми для підтвердження викладених в обвинувальному акті обставин, суд дійшов висновку, що в діях ОСОБА_9 відсутній склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 345 КК України, оскільки стороною обвинувачення не доведено факт умисного спричинення ОСОБА_9 легких тілесних ушкоджень працівникам правоохоронного органу у зв?язку з виконанням ними службових обов?язків.

У даному провадженні суд, діючи в межах визначених процесуальним законом повноважень, дотримуючись принципу змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, врахувавши вимоги ст. 62 Конституції України, дійшов висновку про виправдання ОСОБА_9 у пред?явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 345 КК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви, щодо доведеності вини особи, тлумачаться на її користь.

Відповідно до п.п. 18,19 Постановив ВСУ № 9 від 01.11.1996 р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» - при розгляді кримінальних справ суд має суворо додержуватися закріпленого у ч. 1 ст. 62 Конституції України принципу презумпції невинуватості. Визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини. При цьому слід мати на увазі, що згідно зі ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, а також на доказах, одержаних незаконним шляхом. Докази повинні визнаватись такими, що одержані незаконним шляхом, наприклад, тоді, коли їх збирання й закріплення здійснено або з порушенням гарантованих Конституцією України прав людини і громадянина, встановленого кримінально-процесуальним законодавством порядку, або не уповноваженою на це особою чи органом, або за допомогою дій, не передбачених процесуальними нормами.

Отже, з урахуванням вищевикладеного, суд вважає за необхідне виправдати ОСОБА_9 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки стороною обвинувачення не доведено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 345 КК України, вчинено ОСОБА_9 .

На підставі ст. 100 КПК України, речові докази по справі у виді : 3 DVD-R дисків з фіксацією подій, які зберігаються при матеріалах справи - належить зберігати при матеріалах справи.

Керуючись ст.ст. 17,91,92,94,129,326,368,370-371,373-374,376 КПК України, ст. 62 Конституції України, Європейською Конвенцією «Про захист прав людини і основоположних свобод», практикою ЄСПЛ, -

УХВАЛИВ :

ОСОБА_5 визнати невинуватим у пред?явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 345 КК України та виправдати його у зв?язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Речові докази по справі : 3 DVD-R дисків з фіксацією подій, які зберігаються при матеріалах справи - зберігати при матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду на протязі 30 діб з дня його проголошення, а виправданим, в частині мотивів і підстав виправдання у той же строк з дня проголошення вироку.

Суддя ОСОБА_1