У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

особи, щодо якої застосовано

примусові заходи медичного характеру ОСОБА_7

(в режимі ВКЗ з приміщення КНП «Миколаївського обласного центру психічного здоров`я»)

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000548

за апеляційною скаргою прокурора Окружної прокуратури міста Миколаєва ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2023 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою, АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє:

- вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20.01.2016 засуджений за ч. 2 ст. 15,- ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 3 місяці, звільнений 06.09.2019 по відбуттю строку покарання

- застосовано примусові заходи медичного характеру,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2023 року застосовано до ОСОБА_7 через вчинення ним суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом.

Продовжено запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді утримання в закладі з надання психіатричної допомоги в умовах, що виключають його небезпечну поведінку (комунальному некомерційному підприємству «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я» Миколаївської обласної ради) - до набрання ухвалою законної сили.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою визнати, що мало місце суспільно небезпечне діяння, вчинене ОСОБА_7 , що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, а саме відкритого викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого в умовах воєнного стану. Застосувати до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру - госпіталізацію до психіатричного закладу зі звичайним наглядом.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Вважає, що суд першої інстанції, застосовуючи примусові заходи медичного характеру до ОСОБА_7 , всупереч викладеним у клопотанні встановленим органом досудового розслідування обставинам, застосував до нього госпіталізацію до закладу з наданням психіатричної допомоги з посиленим наглядом, та безпідставно змінив кваліфікацію суспільно небезпечного діяння з ч. 4 ст. 186 КК України на ч. 1 ст. 186 КК України, виключивши ознаки: «повторність» та «вчинення діяння в умовах воєнного стану».

На думку апелянта, суд першої інстанції не вмотивував рішення про зміну правової кваліфікації вчиненого суспільно небезпечного діяння, а лише обмежився посиланням про те, що ознаки суспільно небезпечного діяння, зазначені у клопотанні - під час воєнного стану, повторно, у даному випадку не застосовуються.

Апелянт стверджує, що всупереч висновкам судово-психіатричної експертизи щодо необхідності застосування до ОСОБА_7 примусового заходу медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із загальним наглядом, рішення суду першої інстанції про застосування до нього суворішого примусового заходу медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом, належним чином не умотивоване.

Зокрема, не надано належної оцінки конкретним обставинам вчинення суспільно небезпечного діяння ОСОБА_7 , характеру та тяжкості такого діяння, специфіку прояву наявного у ОСОБА_7 психічного захворювання, ступінь небезпечності психічно хворого, з урахуванням його поведінки до вчинення суспільно небезпечного діяння, у ході його вчинення та протягом подальшого часу.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Встановлено, що 07.05.2022 приблизно о 15:15 ОСОБА_7 знаходився в стані неосудності і перебував біля будинку 8 по вул. Чайковського в м. Миколаєві, де шляхом ривку з руки ОСОБА_9 відкрито викрав належний їй пакет, в якому знаходились мобільний телефон Самсунг А11 вартістю 2820 грн., а також зв`язка ключів і гребінець. Після чого з місця пригоди зник, заподіявши потерпілій майнову шкоду на суму 2820 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_7 вчинив у стані неосудності суспільно небезпечне діяння, що підпадає за об`єктом посягання та об`єктивною стороною під ознаки діяння, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, тобто відкрите викрадення чужого майна (грабіж).

Позиції учасників судового розгляду.

Прокурор доводи поданої апеляційної скарги підтримав.

Захисник заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора. Особа, щодо якої застосовано примусові заходи медичного характеру - ОСОБА_7 , який наразі перебуває на лікуванні у КНП «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я», стверджував, що не вчиняв суспільно небезпечного діяння.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 17, 19 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року, перебування особи в психіатричному закладі в примусовому порядку може здійснюватися лише протягом часу наявності підстав, за якими було проведено госпіталізацію. Примусові заходи медичного характеру застосовуються за рішенням суду у випадках та в порядку, встановлених Кримінальним, Кримінальним процесуальним кодексами України, цим Законом та іншими законами. Продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюються судом за заявою представника психіатричного закладу (лікаря-психіатра), який надає особі таку психіатричну допомогу, на підставі висновку комісії лікарів-психіатрів.

Частиною 1 ст. 503 КПК визначено, що кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що: особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності; особа вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіла на психічну хворобу до постановлення вироку.

Відповідно до ч. 2 ст. 512 КПК України судовий розгляд завершується постановленням ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру або про відмову в їх застосуванні.

Відповідно до ч. 1 ст. 513 КПК під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання, зокрема, чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

Статтею 92 КК передбачено, що примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

Зазначені вимоги закону дотримані судом першої інстанції в частині вирішення питання щодо необхідності застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що 07.05.2022 приблизно о 15:15 ОСОБА_7 , будучи у стані неосудності, перебував біля будинку 8 по вул. Чайковського в м. Миколаєві, де діючи в умовах воєнного стану, шляхом ривку, з руки потерпілої ОСОБА_9 відкрито викрав належний їй пакет, в якому знаходились мобільний телефон «Самсунг А11» вартістю 2820 грн., а також зв`язка ключів і гребінець. Після чого з місця пригоди зник, заподіявши потерпілій майнову шкоду на суму 2820 грн.

Оскільки зазначені дії вчинено у стані неосудності, є доведеним вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, а саме, вчинення відкритого викрадення чужого майна (грабежу), в умовах воєнного стану.

Прокурор в поданій апеляційній скарзі висловив аналогічні вимоги, вважаючи доведеним вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння за обставин, встановлених апеляційним судом.

Є слушними доводи прокурора, який подав апеляційну скаргу, про те, що судом першої інстанції невірно визначено, що мало місце суспільно небезпечне діяння, вчинене ОСОБА_7 , що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України.

Так, у клопотанні про застосування примусових заходів медичного характеру зазначалося про вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України - відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого повторно, в умовах воєнного стану.

Проте, суд першої інстанції дійшов висновку, що є доведеним вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, яке кваліфіковано за ч.1 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж). З цими висновками колегія суддів погоджується частково.

Згідно ч. 3 ст. 503 КПК України кримінально-правова оцінка суспільно небезпечного діяння, вчиненого у стані неосудності, повинна ґрунтуватися лише на відомостях, які характеризують суспільну небезпеку вчинених дій. При цьому не враховуються попередня судимість, факт вчинення раніше кримінального правопорушення, за який особу звільнено від відповідальності або покарання, факт застосування до неї примусових заходів медичного характеру.

У висновку, викладеному у Постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду України від 16.01.2023 у справі №761/37225/20, зазначено, що відповідно до вимог статей 92, 93, 94 КК та ч. 3 ст. 503, ст. 505, ч. 1 ст. 513 КПК при розгляді кримінального провадження про застосування примусових заходів медичного характеру кримінально-правова оцінка суспільно небезпечного діяння, вчиненого в стані неосудності, повинна ґрунтуватись лише на відомостях, які характеризують суспільну небезпеку вчинених дій, при цьому суд має виходити із об`єкту посягання та об`єктивної сторони вчиненого діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною КК, з урахуванням всіх фактичних обставин і зовнішнього прояву дій особи, з огляду на те, що встановлення будь-якої форми вини у діях неосудної особи об`єктивно є неможливим.

Таким чином, у разі вчинення суспільно небезпечного діяння особою у стані неосудності відповідне діяння не може бути кваліфіковане за ознакою повторності. Тому з висновками суду першої інстанції про виключення ознаки «повторність» колегія суддів погоджується. Як слідує з вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції в цій частині також не оспорюється апелянтом.

Однак, є слушними доводи прокурора про те, що судом першої інстанції невірно визначено, що вчинене суспільно небезпечне діяння неможливо кваліфікувати за ознакою його вчинення в умовах воєнного стану.

Так, є доведеним, що суспільно небезпечне діяння вчинено ОСОБА_7 07.05.2022, тобто в умовах воєнного стану, який в Україні введено в дію відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24 лютого 2022 року.

Ознака грабежу, «вчиненого в умовах воєнного стану», при кваліфікації суспільно небезпечного діяння за ч. 4 ст. 186 КК України є ознакою об`єктивної сторони складу відповідного кримінального правопорушення, що характеризує обстановку та час його вчинення, відтак, не залежить від усвідомлення особи, яка його вчинила.

Тому, на думку колегії суддів, мало місце вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, а саме відкрите викрадення чужого майна (грабіж), в умовах воєнного стану.

Що стосується доводів прокурора про неправильне визначення судом першої інстанції при застосуванні примусових заходів медичного характеру закладу з надання психіатричної допомоги, до якого слід помістити неосудну особу, то з цими доводами колегія суддів також погоджується.

Визначаючи конкретний вид примусових заходів медичного характеру, які належить застосувати до ОСОБА_7 , суд першої інстанції відхилився від висновку судової психіатричної експертизи № 22 від 24.06.2022, і застосував госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом.

Між тим, згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 22 від 24.06.2022, ОСОБА_7 на момент вчинення суспільно небезпечного діяння страждав психічним розладом - помірною розумовою відсталістю з емоційно-вольовою нестійкістю, ускладнену розладом психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, стимуляторів. Синдром залежності. Утримання в умовах, що виключають вживання. За своїм психічним станом на момент інкримінованого правопорушення ОСОБА_7 не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

ОСОБА_7 на теперішній час страждає психічним розладом - помірною розумовою відсталістю з вираженою емоційно-вольовою нестійкістю та значними порушеннями поведінки. За своїм психічним станом він не може на теперішній час усвідомлювати свої дії та керувати ними.

ОСОБА_7 потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом (а.с.132-140).

Незважаючи на ці висновки судово-психіатричної експертизи, суд першої інстанції застосував до ОСОБА_7 примусовий захід медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом. При цьому, в оскаржуваній ухвалі зазначено, що ОСОБА_7 вчинив відкрите суспільно небезпечне діяння, і саме до таких висновків дійшли лікарі установи, де утримується ОСОБА_7 .

Проте, під час судового засідання лікарі установи, де утримується ОСОБА_7 , не допитувались й жодних висновків щодо стану його психічного здоров`я не надавали.

У матеріалах кримінального провадження є лист комунального некомерційного підприємства «Миколаївський обласний центр психіатричного здоров`я» Миколаївської обласної ради від 28.02.2023, в якому зазначено, що відомості про поточний стан психічного здоров`я ОСОБА_7 може надати судова психіатрична експертиза.

Відтак, вказані висновки суду першої інстанції не відповідають матеріалам кримінального провадження.

Всупереч висновкам судово-психіатричної експертизи, рішення суду першої інстанції про застосування до ОСОБА_7 суворішого примусового заходу медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом, належним чином не умотивоване. Зокрема, при прийнятті зазначеного рішення не надано належної оцінки конкретним обставинам вчинення суспільно небезпечного діяння ОСОБА_7 , а саме, характер та тяжкість такого діяння, наявного у ОСОБА_7 психічного захворювання, ступінь небезпечності неосудної особи.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції -скасуванню, з постановленням відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 407 КПК України нової ухвали судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 409, 424, 425, 532 КПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу прокурора Окружної прокуратури міста Миколаєва ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 квітня 2023 року, щодо ОСОБА_7 скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою визнати, що мало місце суспільно небезпечне діяння, вчинене ОСОБА_7 , що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Застосувати до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3