справа № 361/7087/20
провадження № 1-кп/361/904/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2023 м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючий: суддя ОСОБА_1 ,

за участі : секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 , його захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0003572 від 22.08.2018 про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Біла Церква Київської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця ЗСУ, освіта вища, не одруженого, утриманців не має, в силу ст. 89 КК України не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст.187, ч. 3 ст. 289 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою суду від 12.05.2023 було призначено підготовче судове засідання на розгляд у якому винесено питання регламентовані ст.ст. 314-316 КПК України.

В підготовчому судовому засіданні прокурор просить призначити судовий розгляд кримінального провадження зазначивши, що обвинувальний акт відповідає вимогам КПК України, підстави для закриття кримінального провадження відсутні, кримінальне провадження підсудне цьому суду і наявні всі підстави для призначення судового розгляду.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 підтримав направлене 04.08.2023 до суду клопотання про повернення обвинувального акту прокурору посилаючись на викладені в клопотанні обставини, обвинувачений ОСОБА_4 підтримав позицію свого захисника.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_6 скерував до суду клопотання про проведення підготовчого засідання без його участі, клопотання про повернення обвинувального акту прокурору підтримав в повному обсязі та просить задовольнити.

Потерпіла ОСОБА_7 належним чином повідомлялася про дату, час та місце проведення підготовчого засідання, до суду не з`явилася, причини неявки не повідомила, клопотань не подавала, беручи до уваги положення ст. 56 КПК України, відповідно до якої брати участь у судовому засіданні - це право, а не обов`язок потерпілого і його представника у кримінальному провадженні, перелік його прав не є вичерпним і не обмежується лише цією статтею, тому суд, порадившись на місці, ухвалив провести підготовче судове засідання за відсутністю потерпілої.

Заслухавши думку учасників підготовчого судового засідання, вивчивши зміст обвинувального акту та додані до нього документи, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 416 КПК України, після скасування судом апеляційної інстанції вироку, суд першої інстанції здійснює судове провадження згідно з вимогами розділу IV цього Кодексу в іншому складі суду

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України.

Для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу кримінального правопорушення (суб'єкт, об'єкт, суб'єктивна та об'єктивна сторона) та викласти зазначене у відповідному процесуальному документі.

Згідно зі ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Відомості, які має містити обвинувальний акт, передбачені ст. 291 КПК України.

За правилами п. 19 ч. 1 ст. 7 КПК України суд зобов`язаний прийняти судове рішення за принципом диспозитивності, в межах пред`явленого обвинувачення.

Так, ч. 1 ст. 91 КПК України визначено, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), що виходячи із суті даної статті має відображатись в обвинувальному акті відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, як виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посилання на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Аналіз змісту указаних вимог закону у сукупності свідчить про те, що формулювання в обвинувальному акті обвинувачення, яке за визначенням у п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, є твердженням про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, з достатньою повнотою повинно містити конкретні обставини, що були встановлені органом досудового розслідування, та які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно зі ст. 91 цього ж Кодексу, логічно узгоджуватися та відповідати наведеній правовій кваліфікації кримінального правопорушення, яке ставиться у вину особі, з тією метою, щоб вона могла зрозуміти суть пред'явленого обвинувачення та, виходячи з його змісту, обирати власну правову позицію захисту.

Конкретне обвинувачення, фактичні обставини по справі та визначена правова кваліфікація злочину є важливішим елементом кримінального переслідування, оскільки не тільки впливає на право обвинуваченого захищатись від обвинувачення, але й на весь визначений КПК України порядок судового розгляду.

Як зазначив Верховний Суд у п. 2 постанови від 24.11.2016 у справі № 5-328кс-16 в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичної моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Правова кваліфікація дій обвинуваченого повинна містити не тільки посилання на окрему статтю та її частини, а й точне формулювання, зокрема об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак. Відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення унеможливлює якісний і повний її захист і, як наслідок, має бути беззаперечною підставою для скасування вироку.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд зобов`язаний у вироку вказати формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу, вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

У справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 Європейський суд зазначив, що деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. У тексті підпункту "а" п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі «Камасінскі проти Австрії» № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту "а" п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та відповідно про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п.52).

З огляду на вищенаведене та враховуючи специфіку судового розгляду, який відповідно ч. 1 ст. 337 КПК України проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, на основі засади змагальності сторін, у підготовчому судовому засіданні суд наділений повноваженнями перевірити повноту і правильність викладених в обвинувальному акті відомостей, які вимагаються ст. 291 КПК України, з правової точки зору, але не вдаючись до їх оцінки, а звідси дійти висновку про можливість чи неможливість здійснення судового розгляду на підставі такого обвинувального акту.

У підготовчому судовому засіданні суд встановив, що в обвинувальному акті вказуючи правову кваліфікацію кримінального правопорушення дії ОСОБА_4 кваліфікуються за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, тобто нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, яке є небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у житло.

Окрім того, ОСОБА_4 обвинувачується у незаконному заволодіння транспортним засобом, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, повторно, поєднане з проникненням у приміщення, із завданням значної матеріальної шкоди, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України.

При цьому в обвинувальному акті відсутня конкретна дата скоєння вказаного кримінального правопорушення, що не тільки унеможливлює вирішення питання про застосування до обвинуваченого положень ст. 49 КК України, а і визначити яка саме редакція ч. 3 ст. 289 КК України підлягає застосуванню.

Так, якщо брати до уваги 15.07.2018, то на вказану дату ч. 3 ст. 289 КК України передбачалася відповідальність за дії, передбачені частинами першою або другою цієї статті, вчинені організованою групою або поєднані з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, або якщо вони завдали великої матеріальної шкоди, що не узгоджується із зазначеною в обвинувальному акті правовою кваліфікацією інкримінованого ОСОБА_4 діяння.

Крім того, в п. 3 Примітки до ст. 289 КК України зазначено, що відповідно до частин другої і третьої цієї статті матеріальна шкода визнається значною у разі заподіяння реальних збитків на суму від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а великою - у разі заподіяння реальних збитків на суму понад двісті п`ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 14 від 23.12.2005 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а також адміністративні правопорушення на транспорті" зазначено, що відповідно до частин 2, 3 ст. 289 КК та п. 3 примітки до цієї статті матеріальну шкоду слід визнавати значною в разі заподіяння реальних збитків на суму від 100 до 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а великою - на суму понад 250 таких мінімумів. При вирішенні питання про те, чи були збитки реальними, необхідно виходити з положень п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України, де зазначено, що такими збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, що вона зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Якщо транспортний засіб не зазнав ніяких пошкоджень унаслідок незаконного заволодіння, його технічний стан не погіршився і відновлення він не потребує або сума відповідних витрат менша від зазначеної у п. 3 примітки до ст. 289 КК, така кваліфікуюча ознака, як заподіяння значної або великої шкоди, відсутня.

Водночас фабула і формулювання обвинувачення, викладені в обвинувальному акті, не містять як інформації про заподіяння потерпілій реальних збитків, так і відображення їх виду та розміру, вказівки на те, які саме обставини справи свідчать про спричинення таких наслідків, і взагалі обвинувальний акт не відповідає вимогам п. 7 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки не містить відомості про розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину є мета. Точне встановлення мети необхідне не тільки для індивідуалізації покарання, а й для вирішення питання про необхідність додаткової кваліфікації вчиненого. При цьому мета незаконного заволодіння транспортним засобом у формулюванні обвинувачення не зазначена.

Також обґрунтованими є доводи сторони захисту про те, що в пред'явленому ОСОБА_4 обвинуваченні містяться фактичні обставини, пов`язані з діями інших осіб ( ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ), які в даному кримінальному провадженні не мають статусу обвинувачених, при цьому в обвинувальному акті також не вказано, чи визнані дані особи вироком суду, що набрав законної сили, винними за співучасть у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 187 та ч. 3 ст. 289 КК України, чи взагалі існування кримінального провадження щодо вказаних осіб з приводу їх співучасті у інкримінованих ОСОБА_4 злочинах, в яких кваліфікуючою ознакою вказано, що вони вчинені за попередньою змовою групою осіб. З реєстру матеріалів досудового розслідування також не вбачається, що ще будь-кому в даному кримінальному провадженні повідомлялось про підозру, як і відсутні відомості про виділення чи об'єднання матеріалів досудового розслідування. Ця очевидна невідповідність фактичних обставин і формулювання обвинувачення, а також правової кваліфікації кримінального правопорушення, їх неузгодженості з реєстром матеріалів досудового розслідування вказує на наявні об`єктивно існуючі суперечності і неузгодженості та неконкретність обвинувачення.

На думку суду наявність зазначених недоліків унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, що, безперечно, порушує право особи на захист, суттєво порушують права обвинуваченого, і не можуть бути усунуті під час судового розгляду, а тому позбавляють суд можливості призначити кримінальне провадження до судового розгляду та є підставою для повернення обвинувального акту прокурору, що узгоджується з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, який надає таке право суду у підготовчому судовому засіданні.

Слід зауважити, що, як випливає зі змісту ч. 2 ст. 337 КПК України, а також зі змісту ст. 338 КПК України, зміна прокурором обвинувачення, шляхом якої можуть бути усунуті вказані недоліки під час судового розгляду, є його правом, а не обов`язком, і будь-які процесуальні важелі спонукання прокурора до реалізації такого права судом під час судового розгляду, чинним КПК України не передбачено, більш того, з огляду на положення ст. 26 КПК України, є порушенням принципу диспозитивності, що є неприпустимим. Єдиним законним процесуальним важелем примушення прокурора до усунення вказаних недоліків, законом визначено повернення обвинувального акту, як це передбачає п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України.

Постановляючи дану ухвалу суд звертає увагу на наступне:

- при прийнятті рішення суд не досліджував жодного доказу, а тому не вдався до оцінки доказів, їх належності чи допустимості;

- суд не давав оцінку обставинам кримінального правопорушення, а лише зазначив на відсутність обов`язкових відомостей, які мають міститись в обвинувальному акті;

- призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту, який не містить відповідних відомостей, означало б призвести до порушення права на захист обвинуваченого і до можливого скасування вищою інстанцією судового рішення, ухваленого за результатами розгляду справи судом, з підстав порушення права на захист.

Керуючись ст. 291, 314, 372, 376, 395 КПК України, суд-

ПОСТАНОВИВ :

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0003572 від 22.08.2018 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст.187, ч. 3 ст. 289 КК України повернути прокурору як такий, що не відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Броварський міськрайонний суд Київської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

Копія ухвали негайно після її проголошення вручається учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1