1-кс/755/3285/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" листопада 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні клопотання старшого слідчого - криміналіста 2 відділу слідчого управління Головного управління СБ України в АР Крим ОСОБА_3 про арешт майна в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000139 від 05.06.2023 року за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Старший слідчий - криміналіст 2 відділу слідчого управління Головного управління СБ України в АР Крим ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про арешт майна в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000139 від 05.06.2023 року за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Клопотання погоджено з прокурором відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки та процесуального керівництва і публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя ОСОБА_5 .

Клопотання мотивовано тим, що слідчим управлінням Головного управління Служби безпеки України в Автономній Республіці Крим за процесуального керівництва прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000139, відомості про яке 05.06.2023 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за підозрою ОСОБА_4 у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі 03.02.2014 року пройшов ряд мітингів проросійських сил, у ході яких, організатори та політичні діячі публічно закликали до насильницької зміни конституційного ладу та до захоплення державної влади в Криму. Того ж дня, лідер партії «Русский блок» ОСОБА_6 заявив про створення з числа добровольців загонів самооборони.

Вказані загони, так званої «Самооборони Криму» спільно із кадровими військовослужбовцями рф (як тими, що дислокувались на базі чорноморського флоту рф згідно двосторонніх договорів між Україною та рф, так і тими, що незаконно переправились з території рф) забезпечили захоплення адміністративних будівель України, блокування українських військових частин та організацію і проведення незаконного «референдуму щодо самовизначення Криму» на території Криму, що в подальшому, публічно підтвердили найвищі керівники росії, включно з президентом рф ОСОБА_7 .

У період з кінця лютого 2014 року до початку березня 2014 року, зазначеними підрозділами збройних сил рф було блоковано та захоплено будівлі Верховної ради АР Крим (м. Сімферополь, вул. К. Маркса, буд. 18), Ради міністрів АР Крим (м. Сімферополь, просп. Кірова, буд. 13), будівлі органів державної влади та місцевого самоврядування, приміщення та підрозділи МВС України, військові об`єкти ЗС України, ГУР МО України, ВМФ України.

Таким чином, з 20.02.2014 року рф здійснила окупацію території України півострова Крим із застосуванням збройних сил, військових підрозділів та парамілітарних утворень. При цьому, сам факт окупації Автономної Республіки Крим був засуджений як міжнародною спільнотою, так і законодавством України, та набув широкого висвітлення в офіційних виданнях та медійному просторі.

06 березня 2014 року в приміщенні Верховної Ради АР Крим, у порушення ч. 2 ст. 2, ст. 73, п. 2 ч. 1 ст. 85, ст. 132 Конституції України та п. 2 ч. 3 ст. 3, ст. ст. 6, 18, 27 Закону України «Про всеукраїнський референдум», депутатами Верховної Ради АР Крим прийнято незаконну постанову № 1702-6/14 «О проведении общекрымского референдума», згідно якої, 16.03.2014 року мав відбутися, так званий «референдум», на який винесли питання входження АР Крим та м. Севастополя до складу рф на правах суб`єкта федерації. 06 березня 2014 року Севастопольська міська рада на позачерговій сесії прийняла рішення № 7151 з аналогічним змістом.

Відповідно до зазначених постанов, 16.03.2014 року проведено незаконний референдум із заздалегідь відомим та підконтрольним рф результатом, який в подальшому, став формальною підставою для прийняття незаконного рішення про включення до складу рф території АР Крим і міста Севастополя на правах суб`єктів федерації.

Конституційний суд України своїм рішенням № 2-рп/2014 у справі № 1-13/2014 від 16.03.2014 року визнав постанову ВР АР Крим № 1702-6/14 від 06.03.2014 року неконституційною.

У подальшому, 17.03.2014 року депутатами Верховної Ради АР Крим, у порушення ч. 2 ст. 2, ст. 73, п. 2 ч. 1 ст. 85, ст. 132 Конституції України, прийнято постанову № 1745-6/14 «О независимости Крыма», згідно з якою, на підставі Декларації про незалежність Республіки Крим і міста Севастополя, прийнятої на позачерговому пленарному засіданні Верховної Ради АР Крим 11.03.2014 року та позачерговому пленарному засіданні Севастопольської міської ради 11.03.2014 року, створено нелегітимне державне утворення «Республика Крым».

Рішенням Конституційного суду України № 3-рп/2014 у справі № 1-5/2014 від 20.03.2014 року згадану вище «Декларацію про незалежність Республіки Крим і міста Севастополя» визнано неконституційною.

18 березня 2014 року між рф та представниками нелегітимного державного утворення «Республика Крым» підписано договір про входження території АР Крим та м. Севастополя до складу рф.

20 березня 2014 року державною думою рф прийнято федеральний конституційний закон від 21.03.2014 року № 6-ФКЗ «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов Республики Крым и города федерального значения Севастополя».

Згідно із вказаним законом, АР Крим та м. Севастополь, всупереч Хартії ООН від 26.06.1945 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і рф від 01.04.1999 року, Договору між Україною і рф про українсько-російський державний кордон від 20.04.2004, увійшли до складу рф.

Збройна агресія рф розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств російської федерації, а також, шляхом організації та підтримки терористичної діяльності.

Відповідно до пунктів «а», «b », «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Визначення агресії» від 14.12.1974 року, застосування рф збройної сили проти України становить злочин збройної агресії та грубо порушує Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994 року та Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і рф від 31.05.1997 року.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року, зокрема ст. ст. 1-3 визначено, що сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя є тимчасово окупованою внаслідок збройної агресії російської федерації з 20.02.2014 року.

Вказані обставини також підтверджуються Звітом офісу прокурора міжнародного кримінального суду від 04.12.2017 року, згідно якого, на тимчасово окупованій території України розпочався та триває збройний конфлікт між Україною та рф, Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН про територіальну цілісність України № 68/262, згідно якої, територія України є цілісною та недоторканою, Резолюцією Парламентської асамблеї ради Європи № 2168, згідно якої, рф визнається державою-агресором.

Відповідно до прийнятого 18.01.2018 року Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» рф чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань російської федерації.

24 лютого 2022 року в зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" Президент України видав Указ № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX, Указом від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-IX, Указом від 06 лютого 2023 року № 58/2023, затвердженим Законом України від 07 лютого 2023 року № 2915-IX) та Указом від 26 липня 2023 року № 451/2023, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб (тобто до 15 листопада 2023 року).

Враховуючи вказані обставини агресії в Україні, з метою реалізації політики окупації та остаточного приєднання тимчасово окупованої території АР Крим та м. Севастополь до складу рф, а також, придушення спротиву проукраїнського населення Криму, вищим керівництвом рф було прийнято низку «законів та підзаконних нормативних актів», якими незаконно створено так звані судові, правоохоронні органи, окупаційні адміністрації, органи влади та місцевого самоврядування.

Поряд з цим, встановлено, що громадянка України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи уродженкою міста Сімферополь, АР Крим, маючи стійкий, виниклий за невстановлених досудовим розслідуванням обставин умисел, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, діючи умисно, всупереч інтересам держави Україна, її суверенітету й територіальній цілісності, добровільно зайняла посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих функцій у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території України Автономній Республіці Крим (ТОТУ АР Крим).

Так, ОСОБА_4 з 2016 року активно сприяла та сприяє окупаційній владі рф на ТОТУ АР Крим і обіймала різні керівні посади у незаконно створених державних органах півострову. Зокрема, із серпня 2016 року до грудня 2019 року, остання, маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для усвідомлення фактів анексії АР Крим з боку рф, із власної ініціативи, добровільно вирішила особисто взяти участь в утворенні та функціонуванні на території АР Крим системи незаконних органів самоврядування та для цього обіймала посаду, так званого «Начальника управління фінансів, бухгалтерського обліку та звітності Міністерства сільського господарства Республіки Крим, м. Сімферополь».

У подальшому, реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на добровільне зайняття посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, ОСОБА_4 , усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, всупереч врегульованим чинним законодавством України суспільним відносинам у сфері національної безпеки України, перебуваючи на ТОТУ АР Крим, за власною згодою, згідно, з так званим «Распоряжением Председателя Совета министров Республики Крым от 11 мая 2023 года № 100-рп «О ОСОБА_4 », з 11.05.2023 року була призначена на посаду, так званого «заместителя министра сельского хозяйства Республики Крым», чим виконала всі необхідні дії, направленні на доведення свого злочинного умислу до кінця та де і на даний час здійснює свою протиправну діяльність шляхом виконання організаційно-розпорядчих функцій та ведення пропагандистської політики серед населення окупованої території.

Вказане стало можливим за наступних умов.

Впроваджуючи протиправну політику щодо окупації та остаточного приєднання тимчасово окупованої території АР Крим та м. Севастополь до складу рф, на території АР Крим було прийнято низку актів, що суперечать законам України, з метою регулювання питань «організації державної цивільної служби», було прийнято так званим «Законом Республики Крым от 29.05.2014 № 7-3РК «О государственной гражданской службе Республики Крым», де у ст. 1 визначено, що державні органи «Республіки Крим» так звана «державна рада Республіки Крим» «парламент Республіки Крим», «Рада міністрів Республіки Крим» «Уряд Республіки Крим», їх апарати, «Адміністрація Голови Республіки Крим», інші «державні органи, утворюються у відповідності з конституцією Республіки Крим і законодавства Республіки Крим». У вказаному «законі» у ст. 2 визначено, що державна цивільна служба «Республіки Крим» професійна службова діяльність громадян на посадах цивільної служби по забезпеченню виконання повноважень «Республіки Крим», а також повноважень органів та осіб, які заміщують державні посади «Республіки Крим». Відповідно до наявної у так званому «законі» класифікації посад, категорію «керівники» займають особи, які є керівниками та заступниками керівників державних органів, структурних підрозділів державних органів, призначені на певний час повноважень, або безстроково. Крім того, у ст. 11 вищезазначеного так званого «закону» передбачено основні обов`язки службовців, до яких, зокрема, віднесено дотримуватися конституції рф, федеральних конституційних законів та інших нормативно-правових актів рф, конституції «Республіки Крим», законів та інших нормативно-правових актів «Республіки Крим» та забезпечувати їх виконання.

Так званим «законом Республіки Крим «Об исполнительных органах Республики Крым» от 15.07.2022», визначаються «правові основи організації і діяльності виконавчих органів «Республіки Крим» та їх основні повноваження. У ст. 1 вказано, що система «виконавчих органів Республіки Крим» - це сукупність виконавчих органів «республіки Крим», діяльність яких спрямована на забезпечення виконавчої влади в «Республіці Крим» шляхом державного управління, наділених з цією метою державно-владними повноваженнями, закріпленими в конституції рф, федеральних конституційних законах, федеральних законах та інших нормативно правових-актах рф, конституції «Республіки Крим», вказаному законі, інших законах «Республіки Крим» і нормативно-правових актів «Республіки Крим», а також в угодах з федеральними органами виконавчої влади. У свою чергу, вказаний «закон» визначає «виконавчий орган республіки Крим» як орган виконавчої влади «Республіки Крим», який входить в єдину систему публічної влади «Республіки Крим» і виконує в межах своєї компетенції державного управління по питанням, віднесеним до предметів відання «Республіки Крим» та повноваженням «Республіки Крим», а також з питань спільного ведення рф і «Республіки Крим», та включений до структури виконавчих органів «Республіки Крим».

У ч. 3 ст. 2, так званого «закону Республіки Крим «Об исполнительных органах Республики Крым» от 15.07.2022» передбачено, що у відповідності з конституцією рф в межах відання рф і повноважень рф за предметами спільного ведення рф і «Республіки Крим», виконавчі органи «Республіки Крим» входять до єдиної системи виконавчої влади рф.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 згаданого вище, так званого «закону», задачі, функції, компетенція та організація діяльності виконавчого органу «Республіки Крим», визначаються зазначеним законом та положенням про цей орган. Положення про виконавчий орган «Республіки Крим» (за винятком виконавчого органу «Республіки Крим» в сфері протидії корупції), затверджуються так званою «радою міністрів республіки Крим».

У ч. 6 ст. 24 вказаного вище, так званого закону передбачено, що керівник виконавчого органу «Республіки Крим» має заступників, в тому числі, першого (перших). Заступники керівників так званих «виконавчих органів Республіки Крим» призначаються на посаду і звільняються з посади за поданням керівника виконавчого органу «Республіки Крим».

Постановою, так званого «совета министров республики Крым № 154 от 27.06.2014» затверджено, так зване «Положение о Министерстве внутренней политики, информации и связи Республики Крым». У наведеному положенні зазначено, що так зване «міністерство» є виконавчим органом «державної влади Республіки Крим», підзвітним, підконтрольним і відповідальним перед так званим «головою Республіки Крим і радою міністрів Республіки Крим». Зокрема, у п. 11 вказаного «положення» передбачено, що «мінінформ» очолює міністр, який призначається на посаду і звільняється з посади «головою Республіки Крим». Міністр за рішенням «голови Республіки Крим» може поєднувати свою посаду з посадою заступника «голови ради міністрів Республіки Крим». У п.12 передбачено, що міністр може мати заступників, в тому числі, першого (перших), які призначаються на посаду «головою Республіки Крим», а у випадку, якщо «голова Республіки Крим» не поєднує свою посаду з посадою «голови ради міністрів Республіки Крим», «головою ради міністрів Республіки Крим» за поданням міністра. Відповідно до п. 14 так званого «положення», у випадку відсутності міністра, його обов`язки виконує один із заступників міністра відповідно до розподілення функціональних обов`язків.

Таким чином, на території ТОТУ АР Крим було створено та за регульовано вертикаль незаконних органів влади, діяльність яких є протиправною і спрямованою на шкоду державним інтересам України, її суверенітету та територіальній цілісності.

Наповнення цієї вертикалі особами, які добровільно займають у ній посади, є протиправним та таким, що суперечить нормам законодавства України, однак, відповідно до так званого «распоряжения председателя совета министров республики Крым №100-рп от 11.05.2023», ОСОБА_4 було призначено на посаду, так званого «заместителя министра сельского хозяйства Республики Крым». Інформація про цю обставину підтверджується копією вказаного «наказу», яка міститься у відкритому доступі.

Тобто, вказані обставини означають те, що ОСОБА_4 добровільно прийняла на себе обов`язки, пов`язані з діяльністю незаконних органів влади на ТОТУ АР Крим, всупереч законодавству України, та на неї було покладено ряд функцій по реалізації політики незаконно створених на ТОТ АР Крим органів влади, що спрямована на виконання спеціальних функцій та завдань т.зв. «органів виконавчої влади».

У свою чергу, постановою Пленуму Верховного суду України № 5 від 26.04.2002 року «Про судову практику у справах про хабарництво», роз`яснено визначення понять адміністративно-господарських функції (обов`язків) та організаційного-розпорядчих функції (обов`язків).

Організаційно-розпорядчі функції (обов`язки) це обов`язки щодо здійснення керівництва галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форм власності. Такі функції виконують, зокрема, керівники міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, державних, комунальних підприємств, установ або організацій, їхні заступники, керівники структурних підрозділів (начальники цехів, завідуючі відділами, лабораторіями, кафедрами), їхні заступники, особи, які керують ділянками робіт (майстри, виконроби, бригадири тощо).

Поряд з тим, зазначеною постановою Пленуму Верховного суду України передбачено, що особа вважається такою, що виконує адміністративно-господарські або організаційного розпорядчі функції (обов`язки) не тільки тоді, коли вона здійснює відповідні функції або виконує обов`язки постійно, але і тоді, коли вона робить це тимчасово або за спеціальними повноваженням за умови, що згадані функції або обов`язки покладені на неї правомочним органом або правомочною службовою особою.

З огляду на зазначене, ОСОБА_4 , зайнявши посаду та виконуючи функціональні обов`язки, так званого «заступника міністра», в силу покладених на неї повноважень, як особа, яка займає так звану «керівну» посаду, наділена організаційно-розпорядчими функціями, оскільки, відповідно до аналізу нормативно-правової бази «Республіки Крим», у нього наявні права приймати рішення, які обов`язкові для виконання підпорядкованими йому особами/підрозділами.

У свою чергу, діяльність ОСОБА_4 на посаді так званого «заместителя министра сельского хозяйства Республики Крым», в контексті реалізації наданих їй повноважень, активно висвітлювалася в соціальних мережах, зокрема, на інформаційних ресурсах «Республіки Крим».

Крім того, у силу наявної освіти та життєвого досвіду, ОСОБА_4 достеменно розуміє протиправність своїх дій, однак, здійснює сприяння реалізації політики окупаційної влади рф на території Автономної Республіки Крим, що свідчить про наявність прямого умислу та добровільності дій.

Таким чином, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України колабораційна діяльність, тобто добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих функцій у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території.

17 липня 2023 року складено повідомлення про підозру відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Згідно із ст. 42 КПК України, підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому ст. ст. 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок не встановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

19 липня 2023 року в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий кур`єр» та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора, було опубліковано повідомлення про підозру ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України та повістку про виклик останньої до СУ ГУ СБУ в АР Крим на 24.07.2023 року, 25.07.2023 року та 26.07.2023 року, в період часу з 09 години 00 хвилин до 18 години 00 хвилин, для вручення письмового повідомлення про підозру та проведення інших слідчих (процесуальних) дій.

Однак, остання на виклик не з`явилася та не повідомила про причини свого неприбуття, жодних заяв чи клопотань про перенесення часу проведення процесуальних дій до органу досудового розслідування не надала. У зв`язку з викладеним, в органу досудового розслідування існують вагомі підстави вважати, що остання переховується від органу досудового розслідування та суду.

Повідомлення про підозру ОСОБА_4 особисто не вручено, проте, вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлень.

Згідно з ч. 9 ст. 135 КПК України, повістка про виклик особи, стосовно якої існують достатні підстави вважати, що така особа виїхала та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою - агресором, у випадку обґрунтованої неможливості вручення їй такої повістки згідно з частинами першою, другою, четвертою сьомою цієї статті, публікується в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, вважається такою, яка належним чином повідомлена про виклик, з моменту опублікування повістки про її виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

У випадку наявності в особи, зазначеної в абзаці першому цієї частини, захисника (захисників), копія повістки про її виклик надсилається захиснику (захисникам).

27 липня 2023 року ОСОБА_4 оголошено у розшук. Здійснення розшукових заходів доручено співробітникам 1 відділу ГВ ЗНД 1 управління ГУ СБ України в АР Крим.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів, спеціальної конфіскації, конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

У свою чергу, санкція ч. 5 ст. 111-1 КК України, передбачає конфіскацію майна, як вид додаткового покарання.

Документами, які підтверджують право власності на майно, що арештовується, є відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та відомості з Єдиного державного реєстру транспортних засобів.

Згідно даних реєстрів, громадянці України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН: НОМЕР_1 , належить: квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею (кв.м): 61,6, (житлова площа (кв.м): 39,3), номер запису: 1812 в книзі: Д 348, частка власності 1/1; форма власності: приватна; підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, р 1 3838 від 22.11.2000 року, приватний нотаріус ОСОБА_8 , реєстраційний номер майна: 6522814, дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 07.07.2004 року; нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею (кв.м): 200,4, тип майна: нежиле приміщення, елінг № 9 блоку № 10 бази-причалу для стоянки маломірних судів кооперативу Дельфін, технічний опис майна: у літері А9-ІV приміщення з № 1 по № 18, номер запису: 182 в книзі: 3 НФЛ, частка власності 1/1; форма власності: приватна; підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, НОМЕР_2 від 21.12.2010 року, Сімферопольська районна рада, реєстраційний номер майна: НОМЕР_3 , дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 13.01.2011 року; легковий автомобіль марки TOYOTA YARIS, рік випуску 2007, номер та серія знака НОМЕР_4 , номер кузова: НОМЕР_5 , номер двигуна: НОМЕР_6 , код кольору-колір: 8 - сірий, місце реєстрації: АР Крим, дата реєстрації 18.02.2011 року.

Застосування зазначених обмежень надасть змогу зберегти майно, унеможливить його подальше приховання, відчуження, та забезпечити конфіскацію майна як виду додаткового покарання.

Крім того, арешт майна є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення. Для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збережені цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочинів.

Таким чином, з метою запобігання можливості приховування та відчуження цього майна, необхідно накласти арешт із забороною вчиняти будь-які дії щодо відчуження, розпорядження та користування вказаним майном.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Міністерства юстиції України, слідче управління Головного управління СБ України в АР Крим розташоване за адресою: м. Київ, Дніпровський р-н, вул. Юрія Поправки, буд. 14-А.

Слідчий у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд клопотання у його відсутність, клопотання підтримує у повному обсязі.

Захисник ОСОБА_9 у судове засідання також не з`явився, подав заяву про розгляд клопотання у його відсутність, проти його задоволення заперечує.

Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали у їх сукупності, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання слідчого підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Слідчим суддею встановлено, що 05.06.2023 року за № 0000139 до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Клопотання подано старшим слідчим-криміналістом 2 відділу слідчого управління Головного управління СБ України в АР Крим ОСОБА_3 , погоджене з прокурором відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки та процесуального керівництва і публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя ОСОБА_5 . У клопотанні зазначено підстави, у зв`язку з якими необхідно накласти арешт на майно та конкретизовано майно, що належить арештувати, тобто, клопотання оформлене відповідно до вимог ст. 171 КПК України. До матеріалів клопотання додані копії документів, якими слідчий обґрунтовує доводи клопотання, Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження та долучені документи, що підтверджують обставини, викладені у клопотанні.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною 2 статті 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Так, 17.07.2023 року складено повідомлення про підозру громадянці України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

У зв`язку з перебуванням ОСОБА_4 на тимчасово окупованій території України, повідомлення про підозру йому вручено у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлень, а саме шляхом опублікування повідомлення про підозру в газеті «Урядовий кур`єр», яка являється друкованим засобом масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження (випуск № 143 (7541) від 19.07.2023 року) та 18.07.2023 року - на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Санкцією ч. 5 ст. 111-1 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, квартира АДРЕСА_3 та нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , а також, відповідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів, автомобіль TOYOTA YARIS, рік випуску 2007, номер та серія знака НОМЕР_4 , номер кузова: НОМЕР_5 , номер двигуна: НОМЕР_6 , код кольору-колір: 8 сірий, на які просить накласти арешт слідчий, на праві власності належать ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Таким чином, є передбачені кримінальним процесуальним законом підстави для накладення арешту, з метою забезпечення можливої конфіскації майна, як виду покарання.

Згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Враховуючи вище викладені обставини, а також виправдані інтереси держави, пов`язані з порушенням загальносуспільних інтересів, з урахуванням принципу розумності та співрозмірності, суд приходить до висновку, що клопотання слідчого підлягає задоволенню, оскільки застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, є співрозмірним завданням кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 98, 167, 170-175, 309, 372, ч. 2 ст. 376 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання старшого слідчого-криміналіста 2 відділу слідчого управління Головного управління СБ України в АР Крим ОСОБА_3 про арешт майна в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000139 від 05.06.2023 року за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України задовольнити.

Накласти арешт на майно, а саме на:

- квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею (кв.м): 61,6, (житлова площа (кв.м): 39,3), номер запису: 1812 в книзі: Д 348, частка власності 1/1; форма власності: приватна; підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, р 1 3838 від 22.11.2000 року, приватний нотаріус ОСОБА_8 , реєстраційний номер майна: 6522814, дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 07.07.2004 року та нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею (кв.м): 200,4, тип майна: нежиле приміщення, елінг № 9 блоку № 10 бази-причалу для стоянки маломірних судів кооперативу Дельфін, технічний опис майна: у літері А9-ІV приміщення з № 1 по № 18, номер запису: 182 в книзі: 3 НФЛ, частка власності 1/1; форма власності: приватна; підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, НОМЕР_2 від 21.12.2010 року, Сімферопольська районна рада, реєстраційний номер майна: НОМЕР_3 , дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 13.01.2011 року, шляхом заборони державним реєстраторам та органам державної реєстрації прав (в тому числі, але не виключно Міністерству юстиції України та його територіальним органам), виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській міській, районним у місті Києві державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора, вчиняти реєстраційні дії;

- легковий автомобіль марки TOYOTA YARIS, рік випуску 2007, номер та серія знака НОМЕР_4 , номер кузова: НОМЕР_5 , номер двигуна: НОМЕР_6 , код кольору-колір: 8 - сірий, місце реєстрації: АР Крим, дата реєстрації 18.02.2011 року, шляхом заборони територіальним органам з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ України (сервісним центрам МВС) та центрам надання адміністративних послуг, вчиняти реєстраційні дії.

Копію ухвали направити слідчому для виконання та опублікувати на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора для відома власнику майна.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду. У разі якщо ухвалу було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Роз`яснити сторонам кримінального провадження, що підозрюваний, захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за їх клопотанням, якщо вони доведуть, що в подальшому в застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Ухвала підлягає негайному виконанню з моменту оголошення. Подання апеляційної скарги не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя