УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 601/36/21

провадження № 51-5601ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу представника потерпілого та цивільного позивача - адвоката ОСОБА_4 на вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 20 березня 2023 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 14 червня 2023 року стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше не судимого,

засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень

За вироком Кременецького районного суду Тернопільської області від 20 березня

2023 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2

ст. 146 КК, та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ст. 76 КК.

Ухвалено стягнути із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 50 000 грн моральної шкоди, 4 739,44 грн майнової шкоди та 5000 грн за витрати пов`язані з наданням адвокатської допомоги.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.

Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 14 червня 2023 року залишив вирок місцевого суду без зміни.

За обставин, детально викладених у вироку місцевого суду, 06 вересня 2020 року приблизно о 16:00 малолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи зі своїм товаришем - малолітнім ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_3 , на АДРЕСА_1 , використали поліетиленову «бомбочку-хлопушку», звук якої налякав малолітню ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка перебувала неподалік. Надалі, про цей факт дізнався дідусь малолітньої ОСОБА_10 - ОСОБА_5 , який, використовуючи автомобіль марки «ИЖ 2715-014», почав наздоганяти малолітнього ОСОБА_11 , який на той час керував велосипедом марки «CYCLONE», під`їхав на вулицю Заводську вищевказаного населеного пункту, перегородив рух малолітньому ОСОБА_11 та зіштовхнув його з велосипеда. Надалі, застосовуючи фізичну силу з метою подолання опору, незаконно, всупереч волі малолітнього ОСОБА_11 , тримаючи його обома руками за плече та тулуб, незважаючи на законну вимогу потерпілого ОСОБА_11 припинити такі дії, силою закинув останнього в салон вказаного автомобіля, сів за кермо та розпочав рух у напрямку вул. Молодіжної, позбавивши таким чином малолітнього потерпілого ОСОБА_11 можливості вільно залишити автомобіль та перевіз останнього до його будинку, де він проживає.

Своїми незаконними діями ОСОБА_5 протиправно перешкодив малолітньому потерпілому ОСОБА_11 обирати за своєю волею місце знаходження. Під час цих дій ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді синців правого плеча, бокової поверхні грудей та живота зліва, що за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представник, не оспорюючи доведеності винуватості

ОСОБА_5 та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати рішення судів обох інстанцій та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вказує, що місцевий суд при призначенні покарання засудженому необґрунтовано врахував, те що останній визнав свою винуватість. Стверджує, що засуджений визнав лише обставини події, що сталася, однак не визнав своєї винуватості у вчиненому кримінальному правопорушенні. При цьому зауважує, що ОСОБА_5 добровільно не відшкодував збитки, завдані його протиправними діями, а часткова сплата законному представнику потерпілого певної суми після ухвалення вироку лише свідчить про побоювання засудженого щодо можливого посилення його відповідальності судом апеляційної інстанції. У зв`язку з вищевказаним, а також відсутністю пом`якшуючих покарання ОСОБА_5 обставин, представник потерпілого вважає, що місцевий суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність (статті 66 та 75 КК), що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості. Вважає, що засудженому має бути призначено покарання у виді обмеження волі на строк 5 років, яке він повинен відбувати реально. Також, зазначає, що визнання засудженим своєї винуватості на стадії апеляційного розгляду не може бути обставиною, що пом`якшує покарання засудженого.

Крім того, не погоджується з рішеннями судів обох інстанцій в частині вирішення цивільного позову щодо відшкодування моральної шкоди. Вважає, що місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, призначаючи неспівмірно малу суму в рахунок відшкодування моральної шкоди, не врахував приписів закону та судової практики, а також конкретних обставин цього кримінального провадження. Враховуючи викладене, вважає, що із засудженого слід стягнути 100 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної потерпілому.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин.

За ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому злочину, за обставин, установлених і перевірених місцевим судом, а також правильності кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 146 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки у касаційній скарзі не оскаржуються законність і обґрунтованість судових рішень у цій частині.

Доводи касаційної скарги представника про неправильне застосування апеляційним судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень статей 66 та 75 КК, а також про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, колегія суддів касаційного суду визнає необґрунтованими.

Ці доводи стосуються питання про дотримання судом визначених законом вимог щодо призначення покарання та звільнення від його відбування, які пов`язані з суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Як визначено частинами 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з положеннями ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування положень ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Місцевий суд згідно з указаними нормами закону, зокрема врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу засудженого, те, що він позитивно характеризується за місцем проживання, має міцні соціальні зв`язки, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, визнав свою винуватість, однак заперечує кваліфікацію його дій. Також враховано відсутність обтяжуючих покарання обставин. При цьому суд першої інстанції обґрунтовано зауважив, що вчинення злочину щодо малолітньої особи є кваліфікуючою ознакою вказаного злочину, що виключає її з обтяжуючих покарання обставин. Враховуючи вищевказане, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_5 покарання у виді обмеження волі, а також можливість застосування до нього приписів ст. 75 КК, звільнивши його від призначеного покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку з покладенням обов`язків, відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, представник потерпілого та цивільного позивача подала апеляційну скаргу, в якій, крім іншого, порушувала питання про необхідність ухвалення нового вироку в частині призначеного ОСОБА_5 покарання. При цьому доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним у касаційній скарзі.

Аргументуючи рішення у цій частині, апеляційний суд зауважив, що доводи апеляційної скарги про недотримання судом першої інстанції вимог ст. 65 КК і непризначення покарання, яке є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів, є безпідставними.

Колегія суддів погодилася з висновками місцевого суду про те, що сукупність обставин цього кримінального провадження, зокрема, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, відомості про особу ОСОБА_5 , свідчать про обґрунтованість призначеного місцевим судом строку покарання в межах санкції ч. 2 ст. 146 КК, а тому апеляційний суд обґрунтовано вказав, що вимога апеляційної скарги щодо призначення засудженому покарання у виді обмеження волі на строк 5 років, не свідчить про те, що призначене покарання є явно несправедливим.

Крім того, суд апеляційної інстанції ретельно проаналізував доводи апеляційної скарги представника щодо відсутності підстав для звільнення засудженого від відбування основного покарання, та обґрунтовано визнав їх безпідставними.

Так, колегія суддів зазначила, що ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення вперше, він позитивно характеризується за місцем проживання, має міцні соціальні зв`язки, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався. Також, в ході апеляційного розгляду встановлено, що засуджений повністю визнав свою винуватість та добровільно відшкодував частину завданої потерпілому шкоди. У цьому аспекті апеляційний суд критично оцінив твердження апеляційної скарги про те, що

ОСОБА_5 не усвідомив тяжкості вчиненого, не вважає свої дії злочинними, не вчинив жодних дій щодо відшкодування завданої своїми діями шкоди, оскільки в судовому засіданні встановлено, що потерпілому добровільно та частково відшкодовано завданий збиток в сумі - 25 000 грн, що підтвердив законний представник потерпілого ОСОБА_11 .

Також суд надав оцінку доводам апеляційної скарги представника потерпілого щодо тяжкості наслідків кримінального правопорушення, яке було для малолітнього потерпілого психотравмуючою ситуацією, та вказав, що це не є підставою

для висновку про неможливість виправлення засудженого під час звільнення його

від відбування основного покарання з огляду на відомості, що його характеризують.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що призначення засудженому основного покарання зі звільненням від його відбування відповідатиме принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання та в цьому випадку є достатнім для його виправлення і запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, а тому не знайшла підстав для задоволення вимог апеляційної скарги представника в цій частині, вважаючи такі доводи не обґрунтованими.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з такими висновками та вважає, що посилання представника на позицію засудженого, який не одразу у повному обсязі визнав свою винуватість та пояснював свою версію подій, не є достатніми для висновку, що призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням приписів

ст. 75 КК, є явно несправедливе через м`якість.

Що стосується доводів касаційної скарги про неправильне вирішення цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди потерпілому, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або

іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди,

має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку

з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Водночас, згідно з положеннями ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України саме судом визначається розмір грошового відшкодування моральної шкоди. При цьому законодавець встановлює лише загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні цього питання: залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Як убачається зі змісту вироку, місцевий суд встановив спричинення моральної (немайнової) шкоди неповнолітньому потерпілому ОСОБА_11 , яка полягала у завданні суттєвих моральних страждань, порушенні нормальних життєвих зв`язків та сну, спричиненні емоційного стресу, тривоги і страху за своє життя, та дійшов висновку про стягненняз ОСОБА_5 50 000 грн на користь ОСОБА_6 , який діє в інтересах неповнолітнього потерпілого.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, урахував вищевказані приписи закону, а також принципи розумності, справедливості та співмірності при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди потерпілому, яка підлягає стягненню з ОСОБА_5 , та, користуючись своїми дискреційними повноваженнями, врахував сукупність всіх обставин у цьому конкретному кримінальному провадженні, а тому доводи щодо незаконності ухвалених судових рішень в частині вирішення цивільного позову щодо відшкодування моральної шкоди, завданої потерпілому, є необґрунтованими.

У цьому аспекті посилання представника потерпілого на постанову Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі

№ 709/1173/17 є нерелевантним, оскільки у вказаній постанові Суд дійшов висновку про необґрунтоване збільшення апеляційним судом розміру моральної шкоди потерпілій, завданої їй внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, оскільки потерпіла, перебуваючи на пасажирському сидінні в момент ДТП була не пристебнута ременями безпеки, що сприяло її травмуванню.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Наведені у касаційній скарзі доводи не ставлять під сумнів правильності висновків суду першої інстанції, з якими погодився апеляційний суд, і не містять переконливих обґрунтувань, які би давали підстави Верховному Суду безспірно стверджувати, що ці судові рішення постановлено без додержання вимог статей 370, 419 КПК.

На переконання колегії суддів касаційної інстанції, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність чи невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, які би були безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі представника не наведено.

Оскільки інших доводів щодо незаконності оскаржуваних судових рішень представник у касаційній скарзі не вказала, а наведені у цій скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для її задоволення, Верховний Суд вважає за необхідне, відповідно до приписів п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, відмовити у відкритті касаційного провадження.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілого та цивільного позивача - адвоката ОСОБА_4 на вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 20 березня 2023 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суд від 14 червня 2023 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3