Справа № 150/645/16-к
Провадження №11-кп/801/727/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2023 року м. Вінниця

Колегія суддів Вінницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

адвоката ОСОБА_7

обвинуваченої ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за №0000231 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Чернівецького районного суду Вінницької області від 03.05.2023, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровану по АДРЕСА_1 , проживаючу по АДРЕСА_2 , раніше не судиму,

-визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю в її діяннях складу зазначеного кримінального правопорушення.

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_8 21.07.2016 приблизно о 10 годині 30 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «Nissan Qashqai» з державним номерним знаком НОМЕР_1 , рухаючись вул. Леніна в с. Мазурівка Чернівецького району Вінницької області у напрямку смт. Чернівці, після виконання маневру обгону попутного автомобіля, не врахувала дорожньої обстановки, не обрала безпечної швидкості, втратила змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, внаслідок чого допустила виїзд керованого нею автомобіля на праве узбіччя по напрямку її руху, де здійснила наїзд на пішоходів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 згідно висновку судово-медичної експертизи №80 від 02 серпня 2016 року отримала тілесні ушкодження у вигляді: саден на обох сідницях, синця по задній поверхні лівого стегна у нижній третині, синця по нижньому краю лівої підколінної ямки, підшкірної гематоми в потиличній ділянці голови зліва з ранкою на її фоні, рани по внутрішній поверхні лівої гомілки з переломом велико-та малогомілкових кісток на цьому рівні, лінійної неглибокої рани від переростягнення на передній стінці живота від лобка вліво, масивної гематоми м`яких тканин потиличної ділянки голови зліва, лінійного перелому склепіння черепа, який перетинає праву скроневу кістку, каменистого тіла правої скроневої кістки по передній поверхні та закінчується у турецького сідла, масивного дифузного крововиливу в м`які мозкові оболонки обох півкуль головного мозку по всім поверхням, масивного крововиливу в м`які тканини навколо шийного відділу хребта, компресійного перелому тіла 2-го шийного хребця з повним розривом усього зв`язкового апарату на цьому рівні та з розходженням країв 2-3 хребця на 3 см, розриву спинного мозку на цьому рівні.

Смерть ОСОБА_10 настала від сполучної травми голови та шиї у вигляді масивної гематоми м`яких тканин потиличної дільниці голови зліва, лінійного перелому кісток склепіння черепу, який перетинає праву скроневу кістку, переходить на кістки у середньо черепну ямку справа по передньому скату каменистого тіла правої скроневої кістки та закінчується у турецького сідла, масивного дифузійного крововиливу в м`які мозкові оболонки обох півкуль головного мозку по всім її поверхням, компресійного перелому 2-го шийного хребця з пошкодженням спинного мозку на цьому рівні. Дані тілесні ушкодження відносяться до тяжких тілесних ушкоджень та стоять в причинному зв`язку зі смертю.

Відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи №542а від 05.08.2016 водій ОСОБА_8 за вищевикладених обставин порушила вимоги п.п. 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху України, де зазначено:

- 10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;

- 12.1 «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу самостійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».

Порушення водієм ОСОБА_8 вимог п.п. 10.1, 12.1 ПДРУ, з урахуванням висновку судово-автотехнічної експертизи №542а від 05.08.2016, з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Своїми діями ОСОБА_8 скоїла кримінальне правопорушення передбачене ч.2 ст.286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Чернівецького районного суду Вінницької області від 03.05.2023 ОСОБА_8 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України та виправдано через недоведеність наявності в її діянні складу зазначеного кримінального правопорушення.

Суд першої інстанції критично поставився до висновку судово-автотехнічної експертизи №542а від 05.08.2016 щодо недотримання ОСОБА_8 , вимог п.п. 10.1, 12.1 ПДРУ, не взявши його до уваги, а обґрунтував своє рішення рядом інших експертиз, проведених вже в ході судового розгляду, після надання стороною захисту висновоку експерта за результатами автотехнічного дослідження обставин ДТП від 29.11.2016 № 26/Д/16, складеного за заявою ОСОБА_8 , відповідно до яких ОСОБА_8 повинна була керуватись вимогами п. 12.3 ПДРУ, однак, згідно висновку Вінницького відділенням КНДІСЕ автотехнічної, транспортно-трасологічної експертизи від 26.06.2018 № 6553/6554/17-21 не мала технічної можливості як виконати маневр об`їзду пішоходів з безпечним бічним інтервалом, так і шляхом застосування термінового гальмування з зупинкою автомобіля до місця наїзду на пішоходів з моменту появи пішоходів у полі зору водія.

Згідно ж висновку експертів від 08 вересня 2022 року за результатами проведення судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 28735/21-52/23482/22-52 вирішити питання щодо відповідності дій ОСОБА_8 вимогам п.12.3 ПДР і вирішити питання щодо причинного зв`язку між діями водія ОСОБА_8 і виникненням даної ДТП з технічної точки зору не видається за можливе.

В зв`язку з цим суд першої інстанції дійшов висновку щодо недостатності доказів винуватості, оскільки висновками експертиз не вирішено питання щодо наявності технічної можливості у водія автомобіля ОСОБА_8 уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_10 , а отже щодо відповідності її дій вимогам п. 12.3 ПДР. Крім того публічним обвинувачем у формулюванні обвинувачення не було зазначено порушення ОСОБА_8 пункту 12.3 ПДРУ та причинного зв`язку між діями водія та наслідками ДТП.

Також суд першої інстанції критично віднісся до показань свідка ОСОБА_11 та прийняв до уваги їх лише в тій частині, що не спростовані висновками експертів, оскільки висновки експертів від 29.11.2016 за №26/Д/16, від 26.06.2018 за № 6553/6554/17-21 вказують на неспроможність показань свідка ОСОБА_11 щодо видимості дороги та появи в полі зору водія пішоходів, місця їх розташування на узбіччі та їх протиріччя механізму ДТП.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи осіб, які їх подали

В свої апеляційній скарзі прокурор просить вирок Чернівецького районного суду Вінницької області від 03.05.2023, яким ОСОБА_8 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України та виправдано, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, через недоведеність наявності в її діянні складу зазначеного кримінального правопорушення, скасувати через істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду першої інстанції, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

На думку прокурора, винуватість обвинуваченої підтверджується доказами, встановленими під час досудового розслідування та судового розгляду.

Так, згідно з показаннями свідка ОСОБА_11 обвинувачена ОСОБА_8 здійснила обгін керованого ним транспортного засобу на відстані близько 100 м до електроопори, розташованої біля місця ДТП. Після того як автомобіль ОСОБА_8 проїхав заокруглення дороги він помітив як від зазначеного автомобіля відлетіла людина. Самих пішоходів, які рухалися прямолінійно, не змінюючи напрямку руху, ОСОБА_11 помітив з відстані близько 100 м. При цьому свідок категорично заперечив наявність будь яких інших автомобілів, які б здійснювали рух у зустрічному чи попутному напрямку.

Ці показання свідка ОСОБА_11 підтверджуються даними, встановленими під час огляду місця події, згідно з якими оглядовість з кабіни водія зі смуги руху транспортного засобу складає 90 метрів, а також неодноразово перевірялися під час слідчих експериментів.

Зокрема, відповідно до протоколу слідчого експерименту від 21.07.2016, проведеного за участі свідка ОСОБА_11 , обгін його автомобіля був здійснений за 95,3 метрів до місця ДТП.

Згідно з протоколом огляду місця події від 21.05.2018 за участі обвинуваченої ОСОБА_8 , видимість пішохода і проїзної частини у момент появи пішохода в полі зору з місця водія складає 107,0 метрів.

Суд не мотивував, чому він вважає недостовірними показання свідка ОСОБА_11 , у яких він вказав відстань видимості пішоходів і проїзної частини та інші обставини ДТП, незважаючи на те, що ці показання були неодноразово перевірені під час оглядів місця події та проведення слідчих експериментів.

Ухвалюючи вирок, суд зазначив, що висновок експерта від 05.08.2016 № 542а викликає сумнів у його правильності та відповідності обставинам ДТП, а також він суперечить висновкам усіх інших експертиз.

Водночас, будь-якого логічного обґрунтування такої думки, як того вимагає ч. 10 ст. 101 КПК України, суд не навів.

Саме судом встановлено суттєву невідповідність висновків експертиз № 26/Д/16 від 29.11.2016 та № 6553/6554/17-21 від 26.06.2018 один одному та матеріалам кримінального провадження в частині, зокрема, об`єктивної видимості проїзної частини дороги з місця водія (значення цього параметра експерти визначають рівним 39 та 27 метрів відповідно), у зв`язку з чим ухвалою суду від 31.08.2021 за клопотанням сторони обвинувачення призначено повторну судову автотехнічну та транспортно-трасологічну експертизу.

У клопотанні прокурором наведені вихідні дані, які підлягали врахуванню експертом при вирішенні поставлених питань, зокрема, зазначено момент виникнення перешкоди для руху водію ОСОБА_8 , яким є момент об`єктивної появи у пішоходів у полі її зору. Разом із цим, погодившись з клопотанням прокурора, суд відомостей про момент виникнення перешкоди для руху в ухвалі про призначення експертизи не зазначив.

Тому згідно з висновком від 08.09.2022 № 28735/21-52/23482/22-52, вирішити питання про те чи мала водій ОСОБА_8 технічну можливість уникнути наїзду на пішохода шляхом виконання вимог п. 12.3. ПДР та про відповідність її дій цим вимогам експерти не змогли, мотивуючи тим, що в ухвалі суду про призначення експертизи не зазначений момент виникнення перешкоди для руху водію.

Вирішуючи питання щодо порушення вимог ПДР ОСОБА_8 , суд фактично перевіряв лише додержання нею вимог п. 12.3 ПДР. Однак факт наявності чи відсутності технічної можливості запобігання наїзду на пішоходів шляхом виконання цих вимог не звільняє водія від виконання і вимог п. п. 10.1, 12.1 ПДР, порушення яких ОСОБА_8 , власне, і призвело до розвитку події ДТП.

Адвокат ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 подала заперечення на апеляційну скаргу прокурора в яких просить вирок Чернівецького районного суду Вінницької області від 03.05.2023 залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення. Вважає, що в ході судового розгляду не встановлено порушення ОСОБА_8 п.п.10.1, 12.1 ПДРУ, про що зазначено у всіх наступних висновках експертів.

Позиції учасників судового провадження

Заслухавши доповідача, прокурора, який просив постановити новий вирок, адвоката ОСОБА_7 та обвинувачену ОСОБА_8 , які заперечили щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали справи в межах апеляційної скарги та обговоривши її доводи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити, скасувати виправдувальний вирок суду першої інстанції та постановити обвинувальний вирок.

Мотиви Суду

Відповідно до положень ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до положень ч.3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначається, серед іншого, підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

При розгляді справи суд повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувавши та надавши їм оцінку з точки зору належності та допустимості.

На думку Суду, даних вимог Закону суд першої інстанції не дотримався, не надав належної оцінки зібраним доказам: до одних, з наведених у вироці поставився критично, інші - не були ретельно перевірені, зіставлені та належно оцінені у сукупності, що призвело до прийняття необґрунтованого рішення щодо виправдування ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України у зв`язку з недоведеністю вчинення нею цього злочину.

В ході апеляційного розгляду Суд повторно дослідив докази у справі.

Відповідно до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної події від 21 липня 2016 року з фототаблицею, зафіксовано розташування автомобіля під керуванням водія ОСОБА_8 тіла ОСОБА_10 після ДТП.

Як згідно схеми ДТП так і фотографій, тіло ОСОБА_10 розташовано на узбіччі проїжджої частини дороги і відстань від її стоп до правого краю проїжджої частини становить 0,2 м. а від голови трупа до дороги - 1,3 м. Автомобіль «NissanQashqai», державний номерний знак НОМЕР_1 розташований на протилежному - лівому узбіччі дороги.

Жодних трасологічних слідів ДТП, як то слідів гальмування автомобіля чи ковзання тіла від удару, ні на узбіччі, ні на проїжджій частині, виявлено не було (том 1 а.с. 95-108).

Згідно протоколу огляду транспортного засобу від 21 липня 2016 року та фототаблиці до нього, зафіксовано технічні пошкодження автомобіля внаслідок ДТП, яким керувала водій ОСОБА_8 , а саме його передня ліва частина (том 1 а.с. 125-131).

Висновком експерта від 25 серпня 2016 року за № 528а, встановлено, що робоча гальмівна система та рульове керування автомобіля «NissanQashqai», державний номерний знак НОМЕР_2 , знаходилася у працездатному стані. У деталях та вузлах робочої гальмівної системи та рульового керування автомобіля «NissanQashqai», державний номерний знак НОМЕР_2 на момент експертного огляду експлуатаційних несправностей, які б виникнули до ДТП та могли впливати на можливий некерований рух чи керованість даного автомобіля до початку розвитку подій ДТП не виявлено (том 1 а.с. 141-144).

Відповідно до висновку судово-медичнї експертизи трупа ОСОБА_10 від 02 серпня 2016 року № 80, мали місце такі тілесні ушкодження: садни на обох сідницях, синець по задній поверхні лівого стегна у нижній третині, синець по нижньому краю лівої підколінної ямки, підшкірна гематома в потиличній дільниці голови зліва з ранкою на її фоні, рана по внутрішній поверхні лівої гомілки з переломом велико-та малогомілкових кісток на цьому рівні, лінійна неглибока рана від переростягнення на передній стінці живота від лобка вліво, масивна гематома м`яких тканин потиличної ділянки голови зліва, лінійний перелом склепіння черепу, який перетинає праву скроневу кістку, каменисте тіло правої скроневої кістки по передній поверхні та закінчується у турецького сідла, масивний дифузний крововилив в м`які мозкові оболонки обох півкуль головного мозку по всім поверхням, масивний крововилив в м`які тканини навколо шийного відділу хребта, компресійний перелом тіла 2-го шийного хребця з повним розривом усього зв`язкового апарату на цьому рівні та з розходженням країв 2-3 хребця на 3 см, розрив спинного мозку на цьому рівні, які могли утворитись 21 липня 2016 року при дорожньо-транспортній пригоді.

Смерть ОСОБА_10 настала від сочетаної травми голови та шиї у вигляді масивної гематоми м`яких тканин потиличної дільниці голови зліва, лінійного перелому кісток склепіння черепу, який перетинає праву скроневу кістку, переходить на кістки у середньо-черепну ямку справа по передньому скату каменистого тіла правої скроневої кістки та закінчується у турецького сідла, масивного дифузійного крововиливу в м`які мозкові оболонки обох півкуль головного мозку по всім її поверхням, компресійного перелому 2-го шийного хребця з пошкодженням спинного мозку на цьому рівні.

Дані тілесні ушкодження відносяться до тяжких тілесних ушкоджень як небезпечні до життя на час їх утворення та з життям несумісні.

Характер тілесних ушкоджень на тілі ОСОБА_10 , їх розташування, дозволяють висловитись про те, що первинний подвійний контакт її тіла з рухаючим транспортним засобом був ззаду в дільниці лівої гомілки та стегна на рівні відповідно 39-36 см від рівня підошов та 50-45 см, коли її тіло було у вертикальному або близько до цього положенні, від чого утворились синці по задній поверхні лівої гомілки до стегна. В той же час утворився відкритий не прямий перелом обох кісток лівої гомілки у нижній третині. Від послідуючого відкидання тіла назад від контакту з тупими предметами утворились садни на лівій сідниці, лінійний перелом кісток склепіння та основи черепу з масивним дифузним крововиливом в м`які мозкові оболонки та від перезгибання голови до переду утворився компресійний перелом 2-го шийного хребця з розривом спинного мозку. Характер тілесних ушкоджень на тілі ОСОБА_10 не характерні для їх утворення при переїзді її тіла колесом транспортного засобу. Із хворобливо змінених внутрішніх органів при експертизі трупа ОСОБА_10 виявлено стенозуючий атеросклероз коронарних артерій серця та аорти, який в причинному зв`язку з настанням її смерті не знаходиться (том 1 а.с. 120-122);

Свідок ОСОБА_12 не була допитана в суді першої інстанції з об`єктивних причин, однак суд не дав жодної оцінки протоколу слідчого експерименту проведеного 21.07.2016 за її участю згідно якого та план схеми до нього ОСОБА_10 йшла попереду неї в межах правого узбіччя на відстані 0,9м до правого краю дороги в напрямку смт. Чернівці, а вона на відстані 1,5м до краю дороги Коли вони усі перебували у зазначеному розташуванні відбувся наїзд автомобіля (том 1 а.с. 132-134).

Відповідно до висновку, зробленого у постанові від 14 вересня 2020 року Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справі № 740/3597/17, провадження № 51-6070кмо19: приписи ч. 4 ст. 95 КПК про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі ст. 95 КПК. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів - протоколом слідчого експерименту.

Отже даний слідчий експеримент є належним та допустимим доказом, який підтверджує місце скоєння наїзду на потерпілих узбіччя дороги, який судом першої інстанції безпідставно проігнорований при постановленні виправдувального вироку.

Слідчий експеримент за участю свідка ОСОБА_12 узгоджується з протоколом слідчого експерименту від 21 липня 2016 року за участю іншого очевидця ДТП - свідка ОСОБА_11 , згідно якого та план-схеми до нього, автомобіль «Nissan Qashqai», державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_8 обігнав автомобіль свідка після чого наїхала на пішохода, який йшов в попутному напрямку по узбіччю на відстані 1,1 м. до краю проїжджої частини (том 1 а.с. 135-137).

Висновком експерта від 05.08.2016 № 542а за результатами проведення автотехнічної експертизи встановлено, що в даній дорожній обстановці, можливість попередження наїзду на пішоходів у водія автомобіля «NissanQashqai» ОСОБА_8 з технічної точки зору полягала у виконанні нею вимог п.п. 10.1, 12.1 ПДР.

Згідно п.п.10.1 ПДР України перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, а згідно п.п.12.1 ПДР України під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним (том 1 а.с. 149-152).

Однак стороною захисту надано інший висновок експерта за результатами автотехнічного дослідження обставин ДТП від 29.11.2016 № 26/Д/16, складений за заявою ОСОБА_8 , відповідно до якого слідує наступне:

1. Згідно механізму даної пригоди, з урахуванням усіх обставин ДТП, експерт ставить до відома, що під час руху по проїзній частині вул. Леніна в с. Мазурівка Чернівецького району на проїзній частині (біля правого краю), де проїзна частина різко змінює свій напрямок з права ліворуч і для руху в бік смт. Чернівці, відбувся наїзд автомобілем «NissanQashqai», державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_8 на пішоходів.

2. Свідчення щодо перебігу подій під час ДТП водія автомобіля «NissanQashqai», державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_8 , то її свідчення не протирічать механізму даної пригоди і є спроможними (швидкість руху автомобіля до 60 км/год), що стосується свідчень інших учасників ДТП і свідків, а саме свідка ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_9 щодо обставин ДТП та її механізму, можна стверджувати, що ці свідчення є технічно неспроможними і протирічать механізму даної пригоди.

В даній дорожній обстановці, з технічної точки зору, водій автомобіля «NissanQashqai», державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_8 повинна була керуватись вимогами п.п. 12.3, 12.4 ПДР. Що стосується оцінки дій водія ОСОБА_8 технічній відповідності вказаним нормам ПДР, то за умови надання відстані, з якої водію ОСОБА_8 виникла небезпека для руху, можливо провести відповідні розрахунки її технічної можливості виконання нею п. 12.3 ПДР (том 1 а.с. 178-182).

Згідно ч. 10 ст. 101 КПК України, висновок експерта не є обов`язковим для особи або органу, яка здійснює провадження, але незгода з висновком експерта повинна бути вмотивована у відповідних постанові, ухвалі, вироку.

Відповідно до вимог ст.85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

На думку Суду, згідно вимог ст.85 КПК України Суд вважає даний висновок таким, що суперечить зібраним у справ доказам, ґрунтується на припущеннях, а деколи на вигадках, а тому не може розглядатись як достовірний, а отже належний доказ у даній справі з наступних підстав.

Суд погоджується з мотивами апеляційної скарги прокурора, що даний експертний висновок не відповідає вимогам ч.3 ст.101 КПК України, згідно якої висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження.

Зокрема, експерт дійшов висновку, що показання всіх свідків та потерпілого є неспроможними, оскільки ОСОБА_11 бачив потерпілих з відстані 100м., а з фотографій, ксерокопії яких містяться у висновку (т.1 а.с.180) потерпілих можливо побачити лише з відстані 39м. Під даним фотознімком в експертному висновку зазначено, що він знятий з відстані 39м. до електроопори і на знімку показано стрілкою опору. При цьому потерпілої з такої відстані для зорового сприйняття немає.

Дані фотографії експерт використав з протоколу огляду який не містить жодної інформації про 39м. та відсутні стрілки на них. Навпаки в протоколі зазначено, що оглядовість з кабіни водія становить 90м. (т.1 а.с.96, 101, 102).

Тобто експертом спотворено об`єктивні дані, а щодо «відсутності потерпілої з такої відстані для зорового сприйняття», то Суд наголошує, що фотографування здійснювалось в ході огляду місця події, тобто після ДТП, тому труп потерпілої побачити було складно, бо він лежав, проте чітко видно працівника поліції, що стояв неподалік від нього.

На спотворенні об`єктивних даних ґрунтується і висновок експерта, що ДТП відбулось на проїжджій частині (біля правого краю), а не узбіччі, при цьому експерт знову вважає неправдивими свідчення всіх очевидців.

До подібного висновку експерт дійшов аналізуючи виявлені пошкодження автомобіля, згідно протоколу його огляду та отриманих тілесних ушкоджень потерпілою, оскільки трасологічні сліди на місці ДТП виявлено не було.

Так в експертному висновку ним зазначено, що згідно протоколу огляду автомобіля пішохід контактував з передньою частиною цього автомобіля майже по дотичній, іншими словами в момент первинного контакту не було блокуючого наїзду, тому тіло потерпілої отримало імпульс енергії, яка перемістила це тіло дещо вперед та праворуч, про що свідчать тілесні ушкодження на потерпілій, а саме: саден на обох сідницях, синця по задній поверхні лівого стегна, синці по нижньому краю підколінної ямки та інше, що разташовано з лівої задньо-бічної частини тулуба (т.1 а.с.181).

Однак згідно протоколу огляду транспортного засобу та фотографій до нього встановлено, що пошкоджено передній бампер та капот автомобіля (т.1 а.с.126), а висновком судово-медично експертизи чітко встановлено, механізм отримання ОСОБА_10 тілесних ушкоджень: «характер тілесних ушкоджень на тілі ОСОБА_10 , їх розташування, дозволяють висловитись про те, що первинний подвійний контакт її тіла з рухаючим транспортним засобом був ззаду в дільниці лівої гомілки та стегна на рівні відповідно 39-36 см від рівня підошов та 50-45 см, коли її тіло було у вертикальному або близько до цього положенні, від чого утворились синці по задній поверхні лівої гомілки до стегна. В той же час утворився відкритий не прямий перелом обох кісток лівої гомілки у нижній третині. Від послідуючого відкидання тіла назад від контакту з тупими предметами утворились садни на лівій сідниці, лінійний перелом кісток склепіння та основи черепу з масивним дифузним крововиливом в м`які мозкові оболонки та від перезгибання голови до переду утворився компресійний перелом 2-го шийного хребця з розривом спинного мозку» (т.1 а.с.121зво)

При цьому висновок СМЕ не містить жодного формулювання, що тілесні ушкодження виявлено з лівої задньо-бічної частини тулуба потерпілої.

Отже, як протоколом огляду транспортного засобу так і висновком СМЕ, безспірно доводиться, що потерпіла спочатку була збита бампером автомобіля від чого впала на капот.

Жодного доказу який свідчив би про дотичне контактування автомобіля з ОСОБА_10 матеріали справи, надані експерту не містили, а наявність пошкодженого дзеркала заднього виду зліва є логічним пояснення того, що ОСОБА_8 , був збитий ще й пішохід ОСОБА_9 , що знаходився лівіше від ОСОБА_10 про що експерт навіть не згадує.

За таких обставин Суд вважає цей висновок недопустимим доказом і до уваги не бере.

Незважаючи на те, що висновок експерта від 29.11.2016 № 26/Д/16 є очевидно недостовірним та мав би бути визнаний судом недопустимим доказом в даній справі, ухвалою Чернівецького райсуду 30 жовтня 2017 року за клопотанням строни захисту призначено судову автотехнічну та транспортно-трасологічну експертизу.

Згідно висновку Вінницького відділенням КНДІСЕ автотехнічної, транспортно-трасологічної експертизи від 26.06.2018 № 6553/6554/17-21 підтверджено, що удар автомобілем був фронтальний із закидання тіла на капот автомобіля, а не по дотичній, як зазначалось у експертному висновку від 29.11.2016 № 26/Д/16.

Однак, враховуючи, що трасологічні сліди, які б свідчили про можливе розташування місця наїзду на правому узбіччі відсутні, експерт дійшов висновку що місце наїзду повинно розташовуватись на проїжджій частині дороги чи у крайньому випадку на її границі, що, на думку Суду, є нічим іншим як знову припущенням, оскільки на проїжджій частині, як і на узбіччі сліди відсутні також.

Також експертом зазначається, що за наявності зустрічного транспортного засобу та розминання їх в районі середини заокруглення, видимість проїзної частини дороги з місця водія автомобіля «NissanQashqai», складатиме близько 27 метрів, а пішоходи з`являться в полі зору водія на відстані близько 27 метрів при русі пішоходів по краю проїжджої частини дороги чи меншій відстані при русі пішоходів по проїзній частині дороги.

За умови видимості дороги 27 метрів, в умовах даної пригоди величина безпечної швидкості руху автомобіля «NissanQashqai»,по умовах видимості визначається рівною не більше 55.7-57.5 км/год.

Кузов зустрічного автомобіля міг бути об`єктивною причиною неможливості своєчасного виявлення водієм ОСОБА_8 пішоходів на проїзній частині на смузі руху транспортних засобів на даній ділянці дороги.

В умовах даної пригоди водій автомобіля «NissanQashqai», ОСОБА_8 за умови виконання п.п. 12.2, 12.3 ПДР не мала технічної можливості як виконати маневр об`їзду пішоходів з безпечним бічним інтервалом, так і шляхом застосування термінового гальмування з зупинкою автомобіля до місця наїзду на пішоходів з моменту появи пішоходів у полі зору водія (т.2 а.с.18-26).

Суд не може погодитись з даним висновком експерта не лише щодо місця ДТП, а й в частині видимості дороги 27 метрів, що є черговим припущення експерта, яка ґрунтується на тому, що можливо був зустрічний транспорт, який міг перешкодити вчасно побачити пішоходів, і лише після роз`їзду з яким ОСОБА_13 змогла їх побачити за 27м.

Однак згідно схеми визначення радіуса заокруглення дороги, яка додана до висновку, цей зустрічний автомобіль невстановлених розмірів теоретично міг би створити перешкоду в огляді за 42м. від пішоходів, хоча оглядовість з водійського місця Нісана теж не визначалась, а згідно протоколу огляду місця події становить 90м.

При цьому експерт навіть не намагався зазначити яких саме габаритів мав би бути транспортний засіб, який би зміг перешкодити огляду водію ОСОБА_8 , яка пояснювала, що зустрічний автомобіль був «жигулі», а при цьому вона рухалась позашляховиком, в якому посадка водія значно вища від іншого легкового автотранспорту.

Зазначені вище припущення експерта спростовуються об`єктивними даними здобутими в ході слідчого експерименту від 07.04.2021 за участю свідка ОСОБА_11 , де повністю враховано показання обвинуваченої ОСОБА_8 , щодо швидкість її руху, яка була вже 40км/год, а не близько 60км/год, на чому раніше обвинувачена наполягала та що її перешкоджав зустрічний автомобіль «жигулі», проведеного за ухвалою Чернівецького райсуду від 21.01.2021 року.

Згідно протоколу цієї слідчої дії схеми та відеозапису, переглянутого в ході апеляційного розгляду, з місця водія автомобіля «NissanQashqai», за наявності зустрічного транспортного засобу, встановлено, що пішоходи проглядаються на відстані 159,6 м.

Таким чином Суд погоджується з висновком експерта лише в частині, що удар автомобілем був фронтальний із закидання тіла потерпілої на капот автомобіля, врешті ж є припущеннями, що суперечать матеріалам справи, а тому до уваги не беруться.

Свідок ОСОБА_11 , будучи повторно допитаним під час апеляційного розгляду підтвердив всі раніше надані покази та проведені за його участі відтворення. Пояснивши, що швидкість його автомобіля була не більше 60км/час, то ОСОБА_8 яка його обігнала, рухалась певно швидше. Він не відволікався від керування автомобілем, як намагається довести захист обвинуваченої, оскільки його місячна дитина була на задньому сидіння під наглядом його дружини. При цьому, пішоходів побачив ще до того як ОСОБА_8 здійснила маневр обгону керованого ним автомобіля, тобто на відстані близько 100 метрів, де власне сталася ДТП. Він бачив потерпілу яка з іншими рівно йшли узбіччям не змінюючи напрямок руху. Дорога була суха. Через декілька секунд як ОСОБА_8 його обігнала сталось ДТП.

Жодних підстав піддавати сумніву послідовні показання свідка у Суду немає, оскільки встановлена експертним шляхом швидкість руху автомобіля в момент скоєння ДТП могла і не співпадати зі швидкістю автомобіля обвинуваченої, коли вона здійснювала обгін автомобіля свідка, а тому не є невідповідністю в його показаннях експертним висновкам.

За таких обставин суд першої інстанції безпідставно визнав невірними показання свідка ОСОБА_11 та слідчі експерименти за його участю.

Ухвалою Чернівецького райсуду від 25.08.2021 повторно призначено судову автотехнічну та транспортно-трасологічну експертизу (т.2 а.с.211-225).

Відповідно до висновку № 28735/21-52/23482/22-52 від 08 вересня 2022 року судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи проведеної КНДІСЕ швидкість руху автомобіля Нісан в момент наїзду могла складати приблизно 53…54 км/год. Визначене експертним шляхом розташування місця наїзду автомобіля Нісан на пішохода ОСОБА_10 відносно елементів дороги не видається за можливе у зв`язку з недостатністю об`єктивних даних, які можливо було б використати при проведенні дослідження.

У дорожній обстановці водій автомобіля Нісан ОСОБА_8 з технічної точки зору з моменту виникнення перешкоди у вигляді пішоходів, що рухаються попутно у її смузі руху, мала виконувати вимоги п. 12.3 ПДР.

Оскільки в ухвалі про призначення експертизи момент виникнення перешкоди для руху відсутній, питання щодо наявності технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_10 з боку дій водія автомобіля Нісан ОСОБА_8 є невирішеним, то вирішити питання щодо відповідності її дій вимогам п.12.3 ПДР і вирішити питання щодо причинного зв`язку між діями водія ОСОБА_8 і виникненням даної ДТП з технічної точки зору не видається за можливе (т.3 а.с.3-15).

Аналізуючи даний висновок експертів Суд констатує, що і він частково містить суперечності, з якими погодитись не може.

Так у висновку зазначено, що експертним шляхом, за відсутності слідів, встановити місце наїзду на пішоходів неможливо. Незважаючи на це у висновку зазначається, що ОСОБА_8 з моменту виникнення перешкоди у вигляді пішоходів, що рухаються попутно у її смузі руху, мала виконувати вимоги п. 12.3 ПДР.

Однак п.1.10 ПДР, на який міститься посилання у висновку, визначено термін «перешкода для руху» - нерухомий об`єкт у межах смуги руху транспортного засобу або об`єкт, що рухається попутно в межах цієї смуги (за винятком транспортного засобу, що рухається назустріч загальному потоку транспортних засобів) і змушує водія маневрувати або зменшувати швидкість аж до зупинки транспортного засобу, а «небезпека для руху», це зміна дорожньої обстановки (у тому числі поява рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її) або технічного стану транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися. Окремим випадком небезпеки для руху є рух у межах смуги транспортного засобу іншого транспортного засобу назустріч загальному потоку.

Тобто не встановивши, що пішоходи рухались у смузі руху автомобіля під керуванням ОСОБА_8 , експерти дійшли висновку, що вони були перешкодою, а далі знову стверджуючи, що момент виникнення перешкоди для руху відсутній, питання щодо наявності технічної можливості уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_10 з боку дій водія автомобіля Нісан ОСОБА_8 є невирішеним, то вирішити питання щодо відповідності її дій вимогам п.12.3 ПДР неможливо.

Сукупність же досліджених Судом доказів, таких як показання свідка ОСОБА_11 , та протоколи слідчих експериментів за його участю та участю свідка ОСОБА_12 , протокол огляду місця події, характер отриманих тілесних ушкоджень потерпілою та механічних ушкоджень автомобіля підтверджують, що наїзд на пішоходів відбувся саме на узбіччі.

Підстав сумніватись в правдивості цих показання, як і допустимості слідчих дій немає. Отже Суд доходить саме до такого висновку.

Пішоходи не змінювали напрямку свого руху, твердження ОСОБА_8 , що можливо ОСОБА_10 оминала калюжу і раптово вийшла на дорогу, спростовується протоколом огляду, згідно якого узбіччя, як і дорога, були сухими, а калюжі були за межами місця пригоди. Крім того, було збито двох пішоходів, і обоє потерпілих не могли синхронно раптово змінювати напрямок свого руху за відсутності тому жодних об`єктивних причин та заперечень очевидців.

Момент появи пішоходів в полі видимості ОСОБА_8 встановлено -156,9м. як і неможливість зустрічного автомобіля перешкодити ОСОБА_8 бачити пішоходів, що рухались узбіччя дороги.

Таким чином пішоходи, що рухались по узбіччю не були для ОСОБА_8 перешкодою для руху та не створювали небезпеку, а тому Суд не може погодитись з тим, що остання мала керуватись п.12.3 ПДР, оскільки відповідно до п.12.3 ПДР, яким, на думку експертів, мала керуватись ОСОБА_8 , у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Тому Суд вважає вірним перший висновок експерта про недотримання ОСОБА_8 саме п.п.10.1 та 12.1 ПДР, згідно яких перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

Однак вирішуючи питання про наявність ознак порушень вимог ПДР в діянні водія ОСОБА_8 суд першої інстанції фактично звів це до перевірки додержання нею вимог п. 12.3 ПДР, які в провину ОСОБА_8 обвинуваченням не ставились та безпідставно виправдав за ч.2 ст.286 КК України.

Що стосується показань обвинуваченої ОСОБА_8 , то остання відмовлялась від дачі показань в суді першої інстанції, а в ході розгляду справи заявляла суперечливі письмові клопотання щодо швидкості руху свого автомобіля та причин наїзду на потерпілих. В суді апеляційної інстанції пояснила, що обганяла автомобіль під керуванням ОСОБА_11 , який не хотів прийняти вправо. Після його обгону, повернулась на свою смугу руху та розпочала входити в поворот, при цьому їй назустріч їхав автомобіль «жигулі». Розминувшись із ним, вона одразу побачила пішоходів на проїжджій частині. Прийняла вліво, однак уникнути ДТП не змогла.

Суд критично оцінює її свідчення щодо перебування потерпілих на проїжджій частині та перешкоджання зустрічного транспорту бачити пішоходів, оскільки в цій частині вони суперечить показанням очевидців та протоколами огляду та слідчим експериментам. Однак врешті вони цілком узгоджуються з висновком Суду, що сукупність зібраних у справі доказів доводить: ОСОБА_8 не справилась з керуванням в результаті обгону автомобіля та входженням у поворот, а тому виїхала на узбіччя та збила двох пішоходів.

Винуватість ОСОБА_8 , по обставинах порушення правил безпеки дорожнього руху, під час керування вказаним транспортним засобом, що спричинило потерпілій смерть, повністю доведена зібраними у провадженні та дослідженими в процесі апеляційного розгляду доказами.

Вищенаведене свідчить про невідповідність висновків суду першої інстанції, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, а також через не підтвердження висновків суду доказами, дослідженими під час судового розгляду, що відповідно до п.2 ч. 1 ст. 409, ч. 1 ст. 411 КПК України є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції.

При призначенні покарання ОСОБА_8 , колегія суддів керується ст.ст. 50, 65 КК України та враховує: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, відповідно до класифікації кримінальних правопорушень, відноситься до тяжкого злочину, особу винної, який раніше не судима, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, на спеціальних обліках лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_8 , відповідно до ст. 66, 67 КК України, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, Суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_8 покарання відповідно до санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 роки.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 368 КПК України ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі.

Згідно із ч. 2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з обвинуваченої ОСОБА_8 слід стягнути на користь держави судові витрати на проведення екпертиз у розмірі 11 246,19 грн.

ОСОБА_8 на час вчинення злочину як і на даний час є інвалідом 3 групи.

Відповідно до п.г) ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 підлягає звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк, як особа, визнана винною у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України.

Однак ст.10 цього Закону передбачено, що застосування амністії не допускається, якщо обвинувачений (підсудний) або засуджений заперечує проти цього.

Особа, щодо якої вирішується питання про застосування амністії, дає свою згоду суду в усній чи письмовій формі з обов`язковим зазначенням цього в журналі судового засідання.

Обвинувачена ОСОБА_8 , незважаючи на роз`яснення суду, відмовилась як клопотати Суд застосувати щодо неї амністію так і висловити свою позицію щодо свого ставлення до можливості її застосування.

В зв`язку з цим, Суд за власної ініціативи позбавлений можливості звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 413, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Чернівецького районного суду Вінницької області від 03.05.2023 відносно ОСОБА_8 скасувати.

ОСОБА_8 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь держави судові витрати за проведення експертиз у розмірі 11 246,16 грн.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України судові рішення апеляційної інстанції набирають законної сили з моменту проголошення.

Вирок може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3