УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 вивчивши матеріали скарги ОСОБА_2 на бездіяльність слідчого,

В С Т А Н О В И Л А :

В провадження Шевченківського районного суду м. Києва надійшла скарга ОСОБА_2 на бездіяльність слідчого.

01 листопада 2023 року скаргу з додатками було передано слідчому судді ОСОБА_1 з відділу організаційного забезпечення розгляду кримінальних справ Шевченківського районного суду м. Києва.

У своїй скарзі ОСОБА_2 зазначає, що вона є законним представником неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0003199 від 08.08.2023 року та просить слідчого суддю зобов`язати слідчого провести преехресний допит між свідком ОСОБА_4 та підозрюваним.

Вивчивши скаргу та додані до неї матеріали, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Разом з тим, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, що зазначено у ст. 26 КПК України.

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Згідно з положеннями ч.3 ст. 26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

При цьому, заявниця жодним чином не вказує яку саме бездіяльність слідчого вона оскаржує, у чому вона полягає, натомість як вбачається зі змісту скарги ОСОБА_2 , по суті - вона звертається до слідчого судді із клопотанням про призначення слідчої дії у кримінальному провадженні.

Разом з тим, чинне законодавство не передбачає повноважень слідчого судді розглядати такі питання на стадії досудового розслідування. Частина 1 ст. 220 КПК України наділяє повноваженнями розглядати клопотання сторони захисту про призначення допиту у кримінальному провадженні, під час здійснення досудового розслідування, вичерпний перелік суб`єктів: слідчий, дізнавач або прокурор.

Разом з тим, чинним законодавством не передбачено також і повноважень слідчого судді, надавати вказівки слідчому щодо вчинення тих чи інших конкретних процесуальних дій, за виключенням випадків, що прямо передбачені законом, чи слідчих (розшукових) дій під час розслідування кримінального провадження, за виключенням випадків, що прямо передбачені законом, тощо. Більш того, спроба вчинення таких дій з боку суду була б невиправданим втручанням в роботу органу досудового розслідування в цілому, та в заплановану слідчим стратегію досудового розслідування, що прямо суперечить принципу диспозитивності.

При цьому слідчий суддя нагадує, що відповідно до вимог ст. 40 КПК України, слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

Таким чином, ОСОБА_2 фактично звертається до слідчого судді із клопотанням, яке не підлягає вирішенню слідчим суддею.

У своїй постанові 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11 Велика Палата Верховного Суду вказала, що інститут аналогії закону і аналогії права первісно був доктринально обґрунтований і застосовувався судами задовго до часткового відображення цього інституту в законодавстві.

Необхідність інституту аналогії (аналогії закону та аналогії права) випливає з того, що закон призначений для його застосування в невизначеному майбутньому, але законодавець, встановлюючи регулювання, не може охопити всі життєві ситуації, які можуть виникнути. Крім того, життя перебуває у постійному русі, змінюється і розвивається, внаслідок чого виникають нові життєві ситуації, які законодавець не міг передбачити під час ухвалення закону.

Суд застосовує аналогію закону і аналогію права тоді, коли на переконання суду певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні.

Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово застосовувала аналогію у процесуальному праві, зокрема у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 905/1956/15 (провадження № 12-62гс19, пункт 6.27), від 27 листопада 2019 року у справі № 629/847/15-к (провадження № 13-70кс19), від 16 червня 2020 року у справі № 922/4519/14 (провадження № 12-34гс20, пункт 6.19), від 13 січня 2021 року у справі № 0306/7567/12 (провадження № 13-73кс19, пункт 28), від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20, пункт 105).

Саме застосування аналогії у процесуальному праві в певних випадках дає змогу ухвалити справедливе рішення. Тому відсутність у процесуальних кодексах положень про процесуальну аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії.

Так, відповідно до п.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Як зазначено у пункті 1 частини 1 статті 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься верховенство права.

При цьому Верховний Суд у своїй постанові №686/23167/19 від 10 червня 2020 року забезпечення єдності практики є реалізацією принципу правової визначеності, яка втілюється з додержанням загальних засад кримінального провадження, встановлених у ст. 7 КПК, шляхом однакового застосування тієї самої норми закону в подібних правовідносинах.

Оскільки питання щодо можливості відмови у відкритті провадження за скаргою, поданою до слідчого судді, яка за своєю суттю є не скаргою, а клопотанням, в якій заявник просить саме слідчого суддю призначити допит у кримінальному провадженні, не врегульовано положеннями КПК України, при цьому вирішення таких питань не входить до повноважень ні слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва, ні слідчих суддів будь-якого іншого суду, слідчий суддя вважає можливим застосувати схожі за своєю суттю положення ч.4 ст.304 КПК України.

Так, відповідно до ч.4 ст. 304 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляє у відкритті провадження у разі, якщо скарга подана на рішення, дію чи бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, що не підлягає оскарженню.

Враховуючи, що ОСОБА_2 звертається до слідчого судді із скаргою, яка не підлягає вирішенню слідчим суддею, слідчий суддя вважає за необхідне відмовити у відкритті провадження за даною скаргою.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 9, 18, 24, 26, 304, 309 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИЛА :

Відмовити у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність слідчого.

Матеріали скарги повернути ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала слідчого судді набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Слідчий суддя ОСОБА_1