Номер провадження: 11-сс/813/1856/23
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши в письмовому провадженні матеріали справи за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 31.10.2023 року в кримінальному провадженні №0000679 від 25.10.2023 року,

встановив:

оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання прокурора Київської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_7 про арешт майна в кримінальному проваджені №0000679 від 25.10.2023 року за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч.4 ст.358 КК України та накладено арешт на водійське посвідчення серії номер НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на відповідність вилученого майна критеріям, визначеним ч.1 ст.98 КПК України, оскільки вилучене майно могло зберегти на собі сліди вчинення зазначеного, а тому є всі підстави вважати, що майно могло бути предметом вчинення кримінального правопорушення, що в свою чергу свідчить про наявність необхідності в забезпеченні кримінального провадження.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, адвокат звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді та відмовити в задоволенні клопотання.

Апелянт стверджує, що ухвала слідчого судді винесена з істотним порушенням норм кримінального процесуального закону, оскільки:

- органом досудового розслідування та прокурором не було виявлено достатності правових підстав для накладення арешту на водійське посвідчення ОСОБА_5 ;

- клопотання прокурора розглянуто без відповіді з сервісного центру, який видавав посвідчення водія;

- прокурором безпідставно ставилось питання в клопотанні про розгляд справи без участі власника майна або його представника.

Разом з апеляційною скаргою подано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, оскільки адвокат з матеріалами справи ознайомився лише 07.11.2023 року, а розгляд справи відбувся без участі власника майна та його представника, що свідчить про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Відповідно до ч.1 ст.406 КПК України (далі - КПК), суд апеляційної інстанції має право ухвалити судове рішення за результатами письмового провадження, якщо всі учасники судового провадження заявили клопотання про здійснення провадження за їх відсутності.

Захисник до суду не з`явився, але подав заяву про розгляд справи за його відсутністю.

Прокурор також до суду не з`явився, але подав заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутністю та повідомив суд, що кримінальне провадження №0000679 від 25.10.2023 року закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, вилучене водійське посвідчення № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_5 повернуто останньому.

За таких підстав, враховуючи положення ч.4 ст.107, ч.1 ст.406 КПК апеляційний розгляд проведено в письмовому провадженні за відсутності учасників провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів.

Заслухавши суддю-доповідача; вивчивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів приходить до висновку про таке.

Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційної скарги, яка подана особою яка відповідно до матеріалів кримінального провадження не має процесуального статусу та не є стороною цього провадження, апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України (далі КПК) визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно матеріалів судового провадження та змісту клопотання прокурора про накладення арешту на майно, зазначене в оскарженій ухвалі майно, належить ОСОБА_5 (посвідчення водія видавалось саме на його ім`я).

Таким чином, з урахуванням аналізу норм закону, закріплених в ст.41 Конституції України, ч.1 ст.174, п.10 ч.1 ст.393 КПК ОСОБА_5 або його представник є особами, які можуть звернутися з апеляційними скаргами на ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно.

Що стосується доводів представника власника майна ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження, то вони є слушними з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. 395 КПК, апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Відповідно до ч. 3 ст. 395 КПК, якщо ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, або якщо вирок було ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, в порядку, передбаченому ст. 382 цього Кодексу, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Колегією суддів встановлено, що розгляд слідчим суддею клопотання прокурора відбувся 31.10.2023 року без участі сторін провадження. Цього ж дня слідчим суддею проголошено ухвалу, яка відповідно до матеріалів судової справи не була надіслана на адресу представника власника майна.

07.11.2023 року під час ознайомлення з матеріалами судового провадження адвокат ОСОБА_6 дізнався про існування ухвали та отримав її копію.

08.11.2023 року адвокат звернувся з апеляційною скаргою та клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження.

З огляду на встановлені обставини, враховуючи що представник власника майна отримав копію ухвали слідчого судді про накладення арешту на майно поза межами строку на апеляційне оскарження, колегія суддів приходить до висновку про наявність поважних причин пропуску строку, а тому цей строк підлягає поновленню, що забезпечить доступ представника власника арештованого майна до правосуддя.

Приймаючи до уваги, встановлені апеляційним судом обставини, з метою забезпечення права доступу особи до суду, на виконання положень ст. 55 Конституції України, ст.ст. 3, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає за необхідне поновити строк на апеляційне оскарження.

Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність ухвали слідчого судді, апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Частиною 1 ст. 170 КПК передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до вимог ч.1 ст.131 КПК заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Таким чином, при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК та судовою процедурою, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Відповідно до ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У теоретичному аспекті «належна правова процедура» - це форма здійснення правосуддя, яку утворюють сукупність гарантій прав людини процесуального характеру, спрямовані на досягнення процедурної справедливості правосуддя. До гарантій, які у своїй сукупності формують належну правову процедуру, відносяться право на судовий захист, право на ефективне розслідування; право на швидкий суд; право на публічний суд; право на неупереджений суд; право на суд неупереджених присяжних; право на змагальний процес; презумпція невинуватості; право не свідчити проти себе; право на допит в суді свідків обвинувачення; право на допомогу адвоката під час судового розгляду; право бути вислуханим; право не піддаватися двічі покаранню за один й той самий злочин; право на безпосередній процес; право на безперервний процес; право на оскарження.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Приписами ст. 3 КПК передбачено, що слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Основним призначенням слідчого судді є здійснення судового захисту прав і законних інтересів осіб, які приймають участь в кримінальному процесі, та забезпечення законності провадження по справі на стадії досудового розслідування. Це зумовлює специфічний характер виконуваної ним кримінально-процесуальної функції, а саме: забезпечення законності та обґрунтованості обмеження конституційних прав і свобод людини на стадії досудового розслідування кримінального провадження.

При розгляді даної апеляційної скарги колегія суддів, у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми КПК узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

При застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК та судовою процедурою, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Стаття 172 КПК встановлює порядок розгляду клопотання про арешт майна, зокрема, частина 1 зазначеної статті передбачає, що клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання за умови їх належного сповіщення.

При цьому, розгляд такого клопотання без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, відповідно до вимог ч. 2 ст. 172 КПК, можливе виключно щодо майна, яке не було тимчасово вилученим та якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Згідно з ч. 1 ст. 167 КПК тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.

Тимчасове вилучення майна відповідно до ч. 2 ст. 168 КПК може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

Як убачається з матеріалів судової справи СД ОРУП №1 ГУНП в Одеській області, проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000679 від 25.10.2023 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, за обставин, які викладені у клопотанні прокурора.

24.10.2023 року проведено огляд місця події, під час якої вилучено водійське посвідчення № НОМЕР_1 , видане на ім`я ОСОБА_5 .

В подальшому, 30.10.2023 року, прокурор звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна та зазначив, що необхідно розглянути клопотання без участі власника майна, з метою попередження ризиків його знищення.

Клопотання прокурора мотивовано тим, що 24.10.2023 року у ОСОБА_5 було вилучено водійське посвідчення № НОМЕР_1 , під час огляду місця події, оскільки на думку орану досудового розслідування дане посвідчення мало ознаки підробки.

Таким чином, слід констатувати, що вказане майно, з урахуванням приписів ч.1 ст.167, ч.2 ст.168 КПК, є тимчасово вилученим.

За наведених обставин, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 172 КПК, розгляд клопотання слідчого про накладення арешту на тимчасово вилучене майно не могло відбуватись без повідомлення власника вилученого майна та відповідно прокурор не мав повноважень ставити таке питання перед слідчим суддею, оскільки в даному випадку виключалось будь-яке можливе знищення майна, так як воно було вилучене.

Матеріали судового провадження містять наступну хронологію розгляду клопотання прокурора про накладення арешту на майно.

30.10.2023 року до Київського районного суду м. Одеси надійшло клопотання прокурора Київської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_7 , про арешт майна в кримінальному провадженні №0000679, яке того ж дня розподілено на слідчого суддю ОСОБА_1 (а.п. 1-13).

В матеріалах судової справи, після протоколу автоматизованого розподілу справи між слідчими суддями від 30.10.2023 року, міститься заява дізнавача ОСОБА_8 , що вона повідомила власника майна ОСОБА_5 про дату судового засідання - на 10 год. 31.10.2023 року.

Однак, вказана заява дізнавача не містить штампу вхідної кореспонденції місцевого суду, що викликає обґрунтовані сумніви щодо її походження та механізму долучення до матеріалів судової справи.

Окрім того, в заяві дізнавача не зазначено в який спосіб власник майна був повідомлений дізнавачем про дату та час розгляду клопотання про арешт майна, а також посилання на те, відповідно до яких положень процесуального законодавства або доручення суду, надавали дізнавачу повноваження на виклик вказаних осіб до суду.

Крім того, обставини щодо сповіщення дізнавачем власника майна про дату та час судового засідання, спростовується відповіддю ст. дізнавача СД ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , на адвокатський запит адвоката ОСОБА_6 , в якій вона зазначила, що їй невідомо коли та яким чином власник майна ОСОБА_5 був повідомлений про розгляд клопотання прокурора про арешт майна.

Колегія суддів вважає, що суд, слідчий суддя не може перекладати на орган досудового розслідування обов`язок виклику осіб до суду, оскільки дізнавач здійснює виклик осіб для явки до органу досудового розслідування, зокрема для проведення будь-яких слідчих/процесуальних дій в межах відповідного кримінального провадження.

Водночас відповідно до ст. 135 КПК особа викликається до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.

Приписами ст. 136 КПК передбачено, що належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення особі повістки про виклик або ознайомлення з її змістом.

Однак, матеріали судової справи не містять відомостей про вжиття слідчим суддею будь-яких заходів щодо виклику в судове засідання власника майна або його представника.

При цьому, колегією суддів встановлено, що слідчий суддя не звернув уваги на те, що клопотання прокурора про арешт майна подано всупереч вимог ч.5 ст.171 КПК, з огляду на таке.

Частиною 5 статті 171 КПК визначено, що клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

Однак, клопотання прокурора про арешт майна, фактично надійшло до суду лише 30.10.2023 року, в той же час дане клопотання прокурором датоване 25.10.2023 року, тобто після вилучення майна в ОСОБА_5 24.10.2023 року.

За наведених обставин, у слідчого судді не було підстав для розгляду по суті клопотання прокурора про арешт майна.

Крім того, відповідно до положень ст. 173 КПК слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати в тому числі можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК).

Натомість, слідчий суддя, в порушення приписів ч.1 ст.173 КПК, не перевірив наявності підстав для накладення арешту, зокрема не перевірив матеріали провадження, а саме постанову дізнавача від 25.10.2023 року про визнання речових доказів та їх передачу на відповідальне зберігання.

Колегією суддів встановлено, що постановою дізнавача від 25.10.2023 року водійське посвідчення № НОМЕР_1 , видане на ім`я ОСОБА_5 не визнавалось речовим доказом в даному кримінальному провадженні, оскільки мотивувальна частини постанови містить лише посилання на те, що 24.10.2023 співробітниками УПП в Одеській області виявлено громадянина ОСОБА_5 в якого виявлено водійське посвідчення № НОМЕР_1 з ознаками підробки (а.п. 16), а резолютивна частина постанови містить посилання на зберігання водійського посвідчення № НОМЕР_1 визначено матеріали №0000679.

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що прокурор, ініціюючи питання перед слідчим суддею про необхідність накладення арешту на водійське посвідчення № НОМЕР_1 , видане на ім`я ОСОБА_5 , не мав правових підстав, оскільки посвідчення не визнавалось речовим доказом у кримінальному провадженні №0000679. За таких обставин слідчий суддя відповідно не мав процесуальних підстав накладати арешт на майно, яке не визнано речовим доказом.

Апеляційний суд наголошує, що виконання вимог кримінального процесуального закону забезпечуються дотриманням кримінальної процесуальної форми, тобто пов`язана із дотриманням гарантій прав і свобод учасників кримінального провадження щодо будь-яких дій та рішень владних суб`єктів кримінального провадження, зокрема: щодо гарантій оскарження та можливості перевірки законності таких рішень, перевірки безсторонності та об`єктивності владних суб`єктів.

Колегія суддів зауважує, що недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст. 6 Конвенції права на справедливий суд.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя під час підготовки до судового розгляду клопотання слідчого, судового розгляду клопотання та постановлені оскарженої ухвали допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема всупереч вимогам ч. 1 ст. 172 КПК України: розглянув клопотання про арешт майна, яке надійшло поза межами строків, визначених ч.5 ст.171 КПК; не звернув уваги, що матеріали справи не містять доказів на визнання майна речовим доказом та відповідно підстави для накладення арешту на майно; розглянув клопотання без участі власника майна або його представника.

Під час розгляду клопотання про накладення арешту на майно поза увагою слідчого судді залишилося те, що для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону. Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності, володіння повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що на день розгляду слідчим суддею клопотання та апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, відсутні підстави для застосування щодо водійського посвідчення № НОМЕР_1 , видане на ім`я ОСОБА_5 , обмежувальних заходів, а тому оскаржена ухвала слідчого судді про накладення арешту є необґрунтованою та незаконною.

Більш того, на час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, прокурор повідомив суд, що кримінальне провадження №0000679 закрито, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК та відповідно посвідчення водія № НОМЕР_1 , видане на ім`я ОСОБА_5 повернуто останньому, про що свідчить відповідна розписка від 14.11.2023 року, яка долучена прокурором.

Відповідно до вимог КПК, дізнавач наділений правом на закритті кримінального провадження, відповідно до абзацу 2 частини 4 ст.284 КПК, в якій визначено, що слідчий, дізнавач приймає постанову про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4-1, 9, 9-1 частини першої цієї статті, якщо в цьому кримінальному провадженні жодній особі не повідомлялося про підозру.

Враховуючи те, що положення діючого КПК не визначають повноваження апеляційного суду за результатами перегляду ухвали слідчого судді про накладення арешту на майно у разі закриття кримінального провадження, колегія суддів застосовує положення ст.ст. 7, 9 КПК.

Так, ч. 6 ст. 9 КПК передбачає, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК.

Відповідно до положень ст. 7 КПК, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться верховенство права та законність.

Відповідно до приписів п.2 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу.

З огляду на те, що апеляційна скарга адвоката містить лише вимогу щодо скасування ухвали слідчого судді, вона підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи встановлені порушення вимог КПК слідчим суддею та органом досудового розслідування, ухвала слідчого судді підлягає безумовному скасування, а провадження за клопотанням прокурора закриттю, з огляду на те, що кримінальне провадження №0000679 закрито та вилучене майно повернуто власнику.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Задовольнити клопотання представника власника майна ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 31.10.2023 року.

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого Київського районного суду м. Одеси від 31.10.2023 року, якою в кримінальному провадженні №0000679 від 25.10.2023 року накладено арешт на майно, вилучене 24.10.2023 року в ході огляду місця події у ОСОБА_5 , перелік якого міститься в ухвалі слідчого судді скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою закрити провадження за клопотанням прокурора Київської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000679 від 25.10.2023 року, за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч.4 ст.358 КК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4