УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року

м. Київ

справа № 521/22280/20

провадження № 51-208ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши спільну касаційну скаргу захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року про відмову у відкритті апеляційного провадження,

встановив:

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2023 року у підготовчому судовому засіданні призначено судовий розгляд кримінального провадження та відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 й застосовано до нього запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 22 листопада 2023 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на підставі ч. 4 ст. 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки вищевказане рішення не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням суду апеляційної інстанції, захисники звернулись з касаційною скаргою, в якій порушують питання про перегляд ухвали апеляційного суду оскільки вважають її постановленою з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Наголошують на тому, що відповідно до рішень Конституційного Суду України № 1-28/2017 від 23 листопада 2017 року та № 4- р/2019 від 13 червня 2019 року запобіжний захід у виді домашнього арешту прирівнюється до тримання під вартою, а відтак, судове рішення про його застосування може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 2015 року № 3-рп/2015 зазначено, що, встановлюючи обмеження права на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень, законодавець повинен керуватися такою складовою принципу верховенства права як пропорційність. За правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі "Ашингдейн проти Сполученого Королівства" від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі "Кромбах проти Франції" від 13 лютого 2001 року).

Отже Конституцією України допускається можливість обмеження права на апеляційне та касаційне оскарження рішення суду, однак воно не може бути свавільним та несправедливим. Таке обмеження має встановлюватися виключно Конституцією та законами України; переслідувати легітимну мету; бути обумовленим суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційним та обґрунтованим.

Частиною 1 ст. 1 КПК встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 392 КПК, ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

Згідно ч. 5 ст. 331 КПК ухвала суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Зазначеною нормою КПК був доповнений Законом України № 1027-IX «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо забезпечення виконання рішення Конституційного Суду України стосовно оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою» від 02 грудня 2020 року.

Таким чином законодавець привів у відповідність кримінальний процесуальний закон до рішення Конституційного Суду України № 4-р/2019 від 13 червня 2019 року, на яке вказують захисники у касаційній скарзі.

Разом з тим, посилання адвокатів на рішення Конституційного Суду України № 1- 28/2017 від 23 листопада 2017 року є нерелевантним, оскільки предметом конституційної перевірки у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини була відповідність Конституції України (конституційність) положень третього речення ч. 3 ст. 315 КПК, яка передбачала, що за відсутності клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим.

У цій справі Конституційний Суд України не розглядав питання щодо конституційності відсутності у ст. 331 КПК процесуальної можливості оскарження в апеляційному порядку ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту або про продовження строку цього запобіжного заходу, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

З огляду на положення ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення втрачають чинність у разі визнання їх неконституційними Конституційним Судом України.

Відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження.

Враховуючи наведене, суддя апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, дійшов правильного висновку про те, що ухвала Малиновського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2023 року, якою відносно ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, не підлягає окремому оскарженню в апеляційному порядку, а тому діяв відповідно до положень ч. 4 ст. 399 КПК і постановив законне, належно вмотивоване судове рішення, з яким погоджується і колегія суддів касаційної інстанції.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування ухвали суду апеляційної інстанції у касаційній скарзі не наведено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність їх перевірки за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наявних копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за спільною касаційною скаргою захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 22 листопада 2023 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3