Номер провадження: 11-кп/813/2655/23
Справа № 519/1935/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали кримінального провадження №0000092 від 06.03.2023року за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на ухвалу Южного міського суду Одеської області від 29.11.2023 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, щодо:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Скорени Страшенського району РМ, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.436-2, ч.3 ст.436-2, ч.1 ст.161 КК України,

встановив:

На розглядіЮжного міського суду Одеської області перебуває кримінальне провадження №0000092 від 06.03.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.436-2, ч.3 ст.436-2, ч.1 ст.161 КК України.

Під час підготовчого судового засідання прокурор звернувся з клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Захисник та обвинувачений просили повернути обвинувальний акт прокурору, у зв`язку з його невідповідністю вимогам ст.291 КПК України, а також просили застосувати до обвинуваченого більш м`який запобіжний захід.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 29.11.2023 року відмовлено в задоволенні клопотання захисника та обвинуваченого про застосування більш м`якого запобіжного заходу. Також судом відмовлено в задоволенні клопотання сторони захисту про повернення обвинувального акту прокурору.

Цією ж ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави, строком до 28.01.2024 року.

Мотивуючи прийняте рішення суд першої інстанції послався на врахування даних про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , тяжкість інкримінованих йому злочинів, а також існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України. Також суд оцінив суспільну небезпеку кримінальних правопорушень, які інкримінуються обвинуваченому та ймовірну можливість продовження останнім протиправної поведінки.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник та обвинувачений, кожен окремо, подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати ухвалу та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді домашнього арешту.

В апеляційній скарзі захисник посилається на незаконність, необґрунтованість та невмотивованість ухвали суду першої інстанції, стверджує про неврахування судом особи обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, має постійне місце проживання, проживає разом з матір`ю, отримує дохід від здійснення фермерської діяльності, на обліку в нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання. Захисник стверджує про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України. Захисник вважає, що в даному кримінальному провадженні відсутній будь-який суспільний інтерес, який перевалює над принципом поваги до свободи особистості обвинуваченого. Захисник також вважає, що застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді домашнього арешту буде достатнім та співмірним з урахуванням висунутого обвинувачення.

Обвинувачений в поданій апеляційній скарзі посилається на: необґрунтованість висунутої підозри та фабрикацію кримінальної справи; катування з боку працівників СБУ та незаконне затримання; незаконність проведення обшуку; порушення його права на захист, оскільки безоплатним захисникам, призначених слідчими СБУ він заявляв відводи, однак вони підписували необхідні документи, які надавались слідчими.

В апеляційній скарзі обвинувачений також висловлює вимоги відносно визнання недопустимими доказами всіх документів, на яких стоять підписи адвокатів, які були призначені слідчими СБУ, а також повернення належного йому вилученого майна. Крім того, обвинувачений просить прийняти рішення про відшкодування завданої йому матеріальної та моральної шкоди державою у сумі 5000 гривень за один день проведений в ізоляції від суспільства. Також обвинувачений просить звільнити з державних органів влади та служби: Президента України ОСОБА_9 , голову Служби безпеки України ОСОБА_10 , слідчого СБУ ОСОБА_11 та прокурора Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 .

Крім того, в апеляційній скарзі обвинувачений просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали місцевого суду, оскільки через співробітників СБУ ним був пропущений строк на апеляційне оскарження.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг; обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Що стосується клопотання обвинуваченого про поновлення строку на апеляційне оскарження, то воно визнається колегією суддів зайвим, оскільки обвинуваченим фактично строк на апеляційне оскарження ухвали суду обвинуваченим не пропущений, а тому поновлення не потребує.

Стосовно доводів апеляційний скарг щодо незаконності оскарженої ухвали, колегія суддів зазначає наступне.

За змістом ч.3 ст. 315 КПК під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Під час підготовчого судового засідання сторона обвинувачення має право звернутись до суду першої інстанції з клопотанням про обрання/продовження запобіжного заходу, мотивуючи його при цьому та надавши суду докази, які унеможливлюють застосування до особи більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи клопотання прокурора, суд першої інстанції дотримався положень ст.ст.177, 178, 183, 315 КПК та прийняв обґрунтоване рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Відповідно до ч.4 ст.183 КПК суд при постановленні ухвали про застосування/продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у відповідному кримінальному провадженні.

З урахуванням правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст.161, ч.2 ст.436-2, ч.3 ст.436-2 КК України, конкретних обставин справи, а також приписів п.1 ч.4 ст.183 КПК України, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо не визначення обвинуваченому розміру застави, оскільки на думку колегії суддів, суть пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення полягає в тому, що інкриміновані останньому дії, між іншим, стосувалися закликів щодо виправдування застосування насильства країною агресором до мешканців України та фактичних закликів та погроз застосування насильства до вищих посадових осіб та державних діячів України, а також розпалювання ворожнечі та ненависті за расовою, національною належністю та релігійних переконань, що в свою чергу слід розцінювати як погрозу застосування насильства.

Стосовно доводів сторони захисту щодо суворості застосованого запобіжного заходу обвинуваченому, апеляційний суд зауважує, що дійсно, запобіжний захід у виді тримання під вартою не є покаранням за злочин, а його мета - дійсно для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої особи.

Незалежно від законодавчих змін та особливостей періоду, процедура застосування до особи запобіжних заходів завжди має відповідати правовим принципам, які є універсальними і підлягають до застосування у будь-якій демократичній країні, де панує верховенство права, а саме: презумпція невинуватості; презумпція свободи та імператив поваги до людської гідності.

Комітет міністрів Ради Європи та Європейський комітет з питань запобігання катуванням чи нелюдському, або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню зазначають: відповідальним за велику кількість осіб, яких держава тримає під вартою, є загальний світогляд працівників правоохоронних і судових органів (Рішення ЄСПЧ «Сукачов проти України»).

Європейські комітети рекомендують: зменшувати до мінімуму застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час досудового слідства; якнайширше застосовувати альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи; ретельно описувати обставини, за яких може бути обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Дотримання таких стандартів є важливим питанням для нашої держави, оскільки безпосередньо впливає на перспективу членства в ЄС, авторитет України на міжнародній арені та цивілізований шлях розвитку країни загалом.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, що має існувати пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують та метою, яку прагнуть досягти, бо не буде відповідного балансу, якщо на особу покладено надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Єпорронг та Льон рот проти Швеції»).

Таким чином, слід вважати, що запобіжний захід має бути обрано/продовжено із врахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, встановлених ризиків та конкретної особи, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненому.

Колегія суддів наголошує, що на даній стадії апеляційний суд не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.

За наведених обставин, доводи сторони захисту щодо недоведеності вини ОСОБА_8 та існування підстав для визнання доказів недопустимими, колегія суддів визнає необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизились і не відпали, оскільки обвинувачений не може не розуміти тяжкість інкримінованого йому злочинів, та можливого призначення в майбутньому суворого покарання, у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження.

Наведені в оскарженій ухвалі обставини, на думку апеляційного суду, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого, дають достатні підстави припускати, що останній може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності, враховуючи воєнний стан та можливості перетнути державний кордон, зокрема через тимчасово окуповані території, оскільки в даному кримінальному провадженні вже мав місце факт ухилення обвинуваченого від органу досудового розслідування.

За повідомленням прокурора, на стадії досудового розслідування, ОСОБА_8 переховувався від слідчих органів, зокрема перебував у розшуку у період з 25.05.2023 року по 16.08.2023 року, а також в цей період, маючи підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.436-2 КК України, останній повторно вчинив аналогічний злочин.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на свідків в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Колегія суддів визнає неспроможними доводи сторони захисту щодо відсутності ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків у кримінальному провадженні, оскільки покази тих осіб, які на даний час недопитані та яких можливо необхідно буде додатково допитати, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого судового розгляду. Перебуваючи на свободі, обвинувачений може здійснювати незаконний вплив на свідків, схиляючи його до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Доводи сторони захисту про відсутність підтвердження існування ризиків апеляційний суд визнає безпідставними, оскільки ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованих останньому кримінальних правопорушень, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливого переховування від суду, вплив на свідків, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Доводи сторони захисту про неврахування судом першої інстанції особи обвинуваченого, наявності місця проживання в Одеській області та міцності її соціальних зв`язків, колегія суддів визнає неспроможними, оскільки вказані обставини не нівелюють можливості вчинення обвинуваченим дій, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів, не встановлено. Стороною захисту, в свою чергу, також не надано суду будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування обвинуваченого під вартою.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Стосовно доводів обвинуваченого щодо поганого стану здоров`я та застосування співробітниками СБУ фізичного насильства, колегія суддів зазначає, що ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.10.2023 року зазначені питання були вирішені судом шляхом прийняття відповідного процесуального рішення.

Що стосується доводів обвинуваченого про повернення належного йому майна, колегія суддів зазначає, що на даному етапі питання щодо речових доказів не розглядається та буде вирішено під час розгляду кримінального провадження по суті.

Інші доводи, які не стосуються оскарженої ухвали суду про продовження строку дії запобіжного заходу, колегією суддів не розглядаються, оскільки вони не входять до компетенції апеляційного суду.

Разом з цим, апеляційним судом встановлені обставини, які відповідно до положень п.2 ч.3 ст.407 КПК, тягнуть за собою скасування ухвали суду та прийняття апеляційним судом нової ухвали.

Відповідно до ч.4 ст.196 КПК слідчий суддя, суд зобов`язаний визначити в ухвалі про обрання/продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або домашнього арешту дату закінчення її дії у межах строку, передбаченого цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч.4 ст.197 КПК.

Згідно ст.197 КПК строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Строк тримання під вартою обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання підозрюваного, обвинуваченого, - з моменту затримання.

З оскарженої ухвали вбачається, що судом обвинуваченому продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 28.01.2024 року включно, що з урахуванням дати постановлення рішення слідчим суддею - з 29.11.2023 року становить 61 (шістдесят один) день, що не відповідає вимогам ст.197 КПК.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді, суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

З огляду на зазначені вище обставини, апеляційні скарги захисника та обвинуваченого підлягають частковому задоволенню, оскільки ухвала суду в частині визначення строку дії запобіжного заходу не відповідає вимогам закону, а тому ухвала в цій частині підлягає скасуванню, з постановленням апеляційним судом в цій частині нової ухвали.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Ухвалу Южного міського суду Одеської області від 29.11.2023 року, якою в кримінальному провадженні №0000092 обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою - скасувати в частині рішення щодо застосування запобіжного заходу.

Постановити в цій частині нову, якою задовольнити клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строком на 60 днів, строком до 27.01.2024 року, без визначення розміру застави.

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 про застосування більш м`якого запобіжного заходу - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4