КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 24 липня 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 24.07.2023 задоволено клопотання прокурора другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю, Київської міської прокуратури ОСОБА_7 та накладено арешт на майно, тимчасово вилучене 07.07.2023 під час проведення огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, а саме на автомобіль марки «Mercedes-Benz G500», д.н.з. НОМЕР_1 , чорного кольору, що на праві власності належить ОСОБА_6 , із забороною відчуження, розпорядження та користування.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про арешт майна, посилаючись на те, що клопотання прокурора розглянуто без повідомлення власника та володільця майна.

___________________________________________________________________________

Справа № 761/24692/23 Слідчий суддя - ОСОБА_8

Апеляційне провадження № 11-сс/824/7173/2023 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

Апелянт зазначав, що у доданих до клопотання прокурора матеріалах відсутні докази відповідності вилученого майна критеріям речових доказів, визначених ст. 98 КПК України, зокрема відсутня постанова про визнання цього автомобіля речовим доказом.

Слідчий суддя, в порушення вимог п.п. 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України, не оцінив розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідки арешту майна для його власника

Крім того, представник власника майна вказував на те, що про наявність ухвали слідчого судді стало відомо 08.11.2023, після отримання листа слідчого із постановою про відмову в задоволенні клопотання про повернення тимчасово вилученого майна, а тому строк апеляційного оскарження пропущений з причини, яка не залежала від його волі.

Представник власника майна ОСОБА_5 у судове засідання 06.12.2023 не прибув, 05.12.2023 надіслав на адресу суду клопотання, в якому посилався на неможливість прибуття у судове засідання у зв`язку із зайнятістю в розгляді іншого кримінального провадження в Шевченківському районному суд міста Києва.

Разом з тим, доказів на обгрунтування викладених у клопотанні обставин щодо поважності причин неприбуття, до клопотання представником не долучено.

Прокурор, власник майна ОСОБА_6 у судове засідання також не прибули, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, про поважні причини свого неприбуття не повідомили та клопотань про відкладення судового засідання не подавали.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 172, ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання.

Дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання прокурора про арешт майна розглянуто без повідомлення та у відсутності власника майна ОСОБА_6 або її представника, дані про направлення учасникам судового провадження копії оскаржуваної ухвали, у справі відсутні.

Як зазначив апелянт в апеляційній скарзі, про наявність оскаржуваної ухвали йому стало відомо 08.11.2023, тоді як подано апеляційну скаргу 09.11.2023, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що апеляційна скарга подана в строк, передбачений абзацом 2 ч. 3 ст. 395 КПК України.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не убачає підстав для розгляду клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, слідчим управлінням СУ ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000729, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.07.2023 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Згідно даних клопотання, органом досудового розслідування встановлено, що 07.07.2023, приблизно о 19 год. 48 хв., водій ОСОБА_9 , керуючи вантажним спеціалізовано-сідловим тягачем «VOLVO FH12», р.н. НОМЕР_2 , з напівпричепом «SCHMITZ S01», р.н. НОМЕР_3 , перебуваючи на проїзній частині вул. Саперно-Слобідська у м. Києві, розпочав рух з одночасним маневром повороту ліворуч, під час виконання якого притиснув напівпричепом до а/м марки «Mercedes Benz», р.н. НОМЕР_1 водія вказаного транспортного засобу ОСОБА_10 , який перебував біля свого автомобіля.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, від яких помер під час транспортування до медичного закладу.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , автомобіль марки «Mercedes-Benz G500», р.н. НОМЕР_1 , належить ОСОБА_6 .

Згідно даних протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 07.07.2023, під час проведення огляду місця дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки «Mercedes-Benz G500», д.н.з. НОМЕР_1 вилучено та поміщено на територію спеціального майданчику для утримання транспортних засобів за адресою: м. Київ, вул. Г. Хоткевича, 20Б.

Постановою слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУ НП у м. Києві ОСОБА_11 від 07.07.2023 вищевказаний транспортний засіб визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000729.

Крім того, постановою слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУ НП у м. Києві ОСОБА_11 від 10.07.2023 у кримінальному провадженні № 0000729 призначено судову автотехнічну експертизу технічного стану транспортного засобу - автомобіля марки «Mercedes-Benz G500», д.н.з. НОМЕР_1 .

10.07.2023 прокурор другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю, Київської міської прокуратури ОСОБА_7 звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва із клопотанням, в якому просив накласти арешт на автомобіль марки «Mercedes-Benz G500», д.н.з. НОМЕР_1 , з метою збереження речових доказів, із забороною відчуження, розпорядження та користування.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 24.07.2023 задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на майно, тимчасово вилучене 07.07.2023 під час проведення огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, а саме на автомобіль марки «Mercedes-Benz G500», д.н.з. НОМЕР_1 , чорного кольору, що на праві власності належить ОСОБА_6 , із забороною відчуження, розпорядження та користування.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на автомобіль марки «Mercedes-Benz G500», д.н.з. НОМЕР_1 , шляхом позбавлення права на відчуження, розпорядження та користування ним, з тих підстав, що вказане майно у встановленому законом порядку визнане речовими доказами у межах кримінального провадження № 0000729, та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на вилучене майно, оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту даного майна, може призвести до його переховування, пошкодження, псування, втрати, використання, пересування, передачі чи відчуження.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано наклав арешт на вказане майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про недоведеність відповідності вилученого автомобіля речовим доказам в розумінні ст. 98 КПК України, є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінальних правопорушень у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що вказаний транспортний засіб зберіг на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, а відтак відповідає ознакам речових доказів, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Посилання апелянта на відсутність у кримінальному провадженні постанови про визнання автомобіля речовим доказом спростовуються даними постанови слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУ НП у м. Києві ОСОБА_11 від 07.07.2023 про визнання автомобіля марки «Mercedes-Benz G500», д.н.з. НОМЕР_1 речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000729.

З огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах членів родини ОСОБА_6 та інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 24 липня 2023 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3