У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Центрального районного суду м.Миколаєва від 13 жовтня 2023 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, працював до затримання директором КП ММР "Миколаївська ритуальна служба", не одружений, має на утриманні малолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

-обвинуваченого за ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2023 року обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 10.12.2023.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про продовження строку тримання ОСОБА_6 під вартою.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Вважає ухвалу суду першої інстанції незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Зазначає, що в клопотанні про продовження строку тримання від вартою сторона обвинувачення вказала на нібито наявність ризиків переховуватись від суду, знищення будь-яких речей та документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконного впливу на свідків. Однак, жодного доказу на наявність цих ризиків, прокурор не надав.

Вказує, що ризик переховування від суду не доведений жодним чином, так як поведінка ОСОБА_8 не дає підстав вважати, що останній може переховуватись від суду. ОСОБА_9 раніше не судимий та до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався.

Щодо ризику знищення речових доказів, то єдиним доказом нібито вчинення кримінального правопорушення є мобільний телефон за допомогою якого обвинувачений нібито спілкувався з представником рф. Однак, даний мобільний телефон вилучений органом досудового розслідування. Тому ОСОБА_9 навіть теоретично не може знищити вищезазначений речовий доказ.

Щодо ризику незаконного впливу на свідків зазначив, що в своєму клопотанні сторона обвинувачення вказує на те, що ОСОБА_9 може впливати нібито на свідка ОСОБА_10 , яка є працівником КП ММР «Миколаївські ритуальні послуги».

Вказав, що свідок ОСОБА_10 своїми показаннями, які були надані в ході досудового розслідування, повністю виправдовує обвинуваченого ОСОБА_6 . Тобто її показання на користь останнього, та тиснути на неї, ніякого сенсу немає.

Вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_8 лише на припущеннях, що прямо суперечить вимогам КПК та рішенням ЄСПЛ, на які суд першої інстанції і посилається.

На думку захисника, суд першої інстанції взагалі не досліджував наявність або відсутність ризиків та обставин, на які посилається прокурор в клопотанні про продовження строку тримання під вартою.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

На розгляді Центрального районного суду м. Миколаєва перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обраного обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, без визначення розміру застави.

Суд першої інстанції вважав переконливими та такими, що заслуговують на увагу доводи сторони обвинувачення в частині аргументації ризиків, передбачених п. п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки вони належним чином мотивовані прокурором та підтверджуються наявними матеріалами. Зокрема, ОСОБА_6 , опинившись на волі, зможе переховуватись від суду; знищити, сховати або спотворити будь - яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідка, у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

На переконання суду першої інстанції, інші менш суворі запобіжні заходи не зможуть запобігти доведеним ризикам, обставини існування яких виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою. При цьому, суд першої інстанції не визначив розмір застави, враховуючи наслідки діяння, в якому обвинувачується ОСОБА_6 , вчиненого проти основ національної безпеки України в умовах воєнного стану.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_11 підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу залишити без змін.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши надані матеріали та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Приймаючи рішення про продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції дотримався вимог ч. 3 ст. 331 КПК України, яка передбачає, що за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Ці вимоги закону дотримані при розгляді клопотання.

Положення ч. 2 ст. 422-1 КПК України встановлюють, що суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції: 1) ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою; 2) клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу. Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового розгляду та з огляду на перевірені в порядку ст. 89, 94 КПК України докази, які на момент продовження дії запобіжного заходу дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Колегія суддів наголошує, що суд позбавлений можливості надати правову оцінку доведеності висунутого обвинувачення та інших доводів, про які зазначає апелянт по суті обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши клопотання про продовження строку тримання під вартою, ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження запобіжного заходу у судовому засіданні.

Водночас, вирішуючи питання про доцільність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, апеляційний суд виходить з наступного.

На розгляді Центрального районного суду м. Миколаєва перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України.

Під час досудового розслідування обвинуваченому ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 03.05.2023 в підготовчому судовому засіданні строк тримання під вартою ОСОБА_6 продовжено до 01.07.2023 включно.

31.05.2023 ухвалою суду під час судового засідання строк тримання під вартою ОСОБА_6 продовжено до 29.07.2023. В подальшому, ухвалою від 19.07.2023 строк тримання під вартою обвинуваченому продовжено до 16.09.2023, а 31.08.2023 ухвалою суду строк тримання під вартою обвинуваченому було продовжено до 29.10.2023.

До Центрального районного суду м. Миколаєва прокурором подано клопотання про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без права внесення застави обвинуваченому ОСОБА_6 , в обґрунтування якого зазначено, що строк тримання під вартою ОСОБА_6 на підстави ухвали суду спливає 29.10.2023, однак ризики, які існували на момент обрання запобіжного заходу обвинуваченому, залишаються та можуть зашкодити виконанню процесуальних обов`язків.

Суд першої інстанції при прийнятті рішення врахував, що залишається достатньо підстав вважати, що ОСОБА_6 , опинившись на волі, зможе переховуватись від суду; знищити, сховати або спотворити будь - яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідка, у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

На наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, вказує те, що ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за вчинення якого передбачено покарання на строк від п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, з конфіскацію майна. Тому, усвідомлюючи тяжкість інкримінованого йому злочину, будучи обізнаними про покарання, яке загрожує в разі визнання винними за вироком суду, з метою уникнення кримінальної відповідальності, обвинувачений може виїхати за межі України, в тому числі, на непідконтрольні на даний час Україні території, а також продовжити кримінальне правопорушення в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

З огляду на наведене, та з урахуванням вимог ч. 6 ст. 176 КПК України, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, що зазначені у клопотанні прокурора ризики продовжують існувати та їм неможливо запобігти в умовах застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу більш м`якого, ніж тримання під вартою.

Згідно ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

За такого, суд погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо не визначення розміру застави, оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину проти основ національної безпеки України в умовах воєнного стану, у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 111 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, про що просить апелянт, не встановлено, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 422-1, 424, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_6 , - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3