Справа № 366/2035/22
Провадження № 1-кп/366/60/24
ВИРОК

Іменем України

29 січня 2024 смт. Іванків

Іванківський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника, адвоката ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про яке внесені в ЄРДР 21.06.2022 за №0000309 відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця м. Києва, військовослужбовця ЗСУ, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

який обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 402 КК України,

ВСТАНОВИВ:

1.Формулювання обвинувачення у кримінальному провадженні, викладене у обвинувальному акті

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_5 пред`явлене обвинувачення у вчиненні непокори, тобто відкритої відмови виконати наказ начальника, вчиненої в умовах воєнного стану.

Відповідно до пред`явленого обвинувачення, ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем, призваним на військову службу під час мобілізації, перебуваючи на посаді штаб-сержанта 3 механізованого взводу 4 механізованої роти 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , в порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 9, 11, 16, 28, 29, 30, 31, 32, 35, 36, 37, 101, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 12.06.2022, більш точний час в ході досудового розслідування не встановлено, перебуваючи в пункті дислокації військової частини НОМЕР_1 на території АДРЕСА_2 ( більш точне місце у ході досудового розслідування не встановлено), діючи з прямим умислом, з особистих мотивів, у порушення наведених норм законодавства, в умовах воєнного стану, відкрито відмовився виконувати наказ про вибуття в складі підрозділу для виконання бойового розпорядження управління сил та засобів міста Київ від 11.06.2022 року № 1/1420Т/СД ОКП «Київ», який йому доведено 12.06.2022 безпосередньо шляхом оголошення заступником командира 2 механізованого батальйону капітаном ОСОБА_6 , про що штаб-сержант ОСОБА_5 власноруч склав та подав рапорт на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 .

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.4 ст. 402 КК України.

2. Досліджені докази та позиція обвинуваченого

2.1. Показання обвинуваченого

У судовому засідання обвинувачений ОСОБА_5 своєї вини в інкримінованому йому злочині не визнав та дав такі показання: він є військовослужбовцем, признаним до лав ЗСУ під час мобілізації. Під час проходження служби фактично єдиний наказ, який доводився належним чином, це вибуття в Білопілля ( наказ № 89). Всі інші переміщення відбувались без будь-якого оголошення наказів: просто переїжджали хаотично в інші місця. Приблизно 10-11 червня 2022 року він знаходився в селі, неподалік від Іванкова . На той момент, ОСОБА_6 був т.в.о. командира батальйону у якому він проходив службу. На момент перебування поблизу Іванкова він був з іншими військовослужбовцями 3-го механізованого взводу, вони чекали відповідних наказів про подальші дії. Всього особового складу батальйону не було, оскільки де знаходилась 5- та 6-та рота батальйону їм не було навіть відомо. ОСОБА_6 на місці, де він дислокувався, він ( ОСОБА_5 ) не бачив. Останній раз бачив його коли вони були у м.Харкові. Вночі їх привезли до території поблизу смт.Іванків, точного місця дислокації визначено не було, люди були втомлені та виснажені, а тому, кожен самостійно обирав місце для відпочинку: хтось спав в автомобілях, хтось на карематах в кущах.

Він особисто не бачив ОСОБА_6 та не знаходився в тому місці, де, як він стверджує, доводив до відома військовослужбовців відповідний наказ про вибуття до іншого місця дислокації роти. В той момент, як нібито було шикування, у нього ( ОСОБА_5 ) в автомобілі були хворі люди: ОСОБА_9 , у якого була хвороба, пов`язана із суглобами, ОСОБА_10 , у якого напередодні був приступ епілепсії, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , з якими він поїхав на Київ , відвіз їх у військову частину та залишився там. Про те, щоб він завіз їх до військової частини в Київ була вказівка т.в.о. командира роти ОСОБА_14 : саме він сказав, щоб він ( ОСОБА_5 ) відвіз їх до військової частини.

Коли він та інші військовослужбовці приїхали у військову частину в м.Києві, там був заступника командира бригади НПЗ ОСОБА_15 , який на той момент вже володів інформацією, що вони нібито відмовились їхати на схід. При цьому, ніякої відмови фактично не було. Він повідомив йому та іншим військовослужбовцям, які з ним приїхали, про те, що вони мають написати пояснення чому вони знаходяться у м.Києві, а не у складі свого батальйону. Інший офіцер дав шаблони для написання таких заяв, при цьому їм роз`яснили, що вони можуть написати у поясненнях, що морально-психологічний стан та матеріальне забезпечення не дозволяло їм вибути безпосередньо у зону ведення бойових дій. Вони написали пояснення, які за змістом були однаковими, оскільки фактично, їх надиктовували, а вже через декілька днів, до нього приїхав слідчий з ДБР. Під час написання цих пояснень, їм ніхто не роз`яснював для чого вони їх пишуть, офіцером просто було повідомлено, що це для того, щоб командування знало, чому вони знаходяться у м.Києві. Наслідки написання такого документу йому не були відомі, і про те, що такий документ є по суті, відмовою від виконання наказу йому відомо не було.

Після того як рота вибула з смт.Іванків, у групі роти в додатку «Вайбер», він дізнався, що рота вибула до с.Малинівка Донецької області. Також, приблизно у період з 14 по 16 червня 2022 року йому подзвонив його побратим, та повідомив, що вони знаходяться в с.Малинівка. Крім того, т.в.о. командира роти ОСОБА_14 йому повідомив, що його рота вирушила на схід і він має їх наздогнати, в свою чергу він повідомив, що він знаходиться у військовій частині в АДРЕСА_2 . Наступного дня його викликав командир бригади, та почав з`ясовувати, що у них в частині сталось.

Загалом жодних наказів, окрім наказу про вибуття з військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_3 у квітні 2022, до відома роти не доводилось, у порядку, як це мало б бути проведено. В частині, де він проходив службу, у зв`язку цим, а також через відсутість бойових розпоряджень, неодноразово були проблеми, оскільки у випадку отримання поранень, під час виконання такого розпорядження, важко було довести його наявність, для отримання, у подальшому, компенсаційних виплат.

З 28.05.2022 року він вибув з усіма у відрядження до м.Прилуки Чернігівської області. Коли вони виїжджали з м.Прилуки йому також не було доведено до відома наказ про те, куди вони їдуть та для чого, їхала колона, в якій він також їхав, і вони приїхали до місця дислокації поблизу смт.Іванків на територію покинутого старого заводу. Весь цей час він не бачив т.в.о. командира ОСОБА_6 . Особисто йому ні керівництвомОСОБА_6 , ні безпосереднім командиром, не було доведено наказ про вибуття до с.Малинівка Покровського району Донецької області. На той момент його ротний перебував у госпіталі з пораненням, його обов`язки виконував заступник, який їздив лише на наради, не доводив до їх відома накази та і проживав не з ними, а у іншому місці. Йому невідомо, чи був він включений у наказ №149, що стосувався вибуття до с.Малинівка, оскільки сам наказ, йому ніхто не показував.

Щодо зазначення ним у поясненнях того, що у роти є неналежна бойова підготовка, то це фактично відповідало дійсності, у зв`язку з тим, що коли вони виконували бойові завдання з іншою ротою, вони не були знайомі, їх дії були незлагодженими, через те, що керівництво про це не дбало. Щодо того, що наявною є недовіра до керівництва батальйону то, це було дійсно його особиста думка, оскільки про це свідчили їх дії, так як деякі завдання їм надавались неправомірно та безпідставно, техніка була зламаною, технічне забезпечення бажало кращого, в основному, все необхідне купувалось за їх особисті кошти. Всією ротою вони писали звернення до командира бригади про зустріч з офіцерами штабу чи командиром бригади для доведення до їх відома інформації про незлагодженість роботи керівництва їх роти, але відповіді на це звернення вони не отримали. Здається тому, що воно було якось не так оформлено. Пізніше йому також стало відомо, що приблизно 60 військовослужбовців, які 12.06.2022 поїхали з Іванкова в Донецьку область, повернулись назад через неналежне оформлення документів на неналежне озброєння.

2.2. Допит свідків

Допитаний в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_17 пояснив, що він проходить службу в ЗСУ, у червні 2022 обіймав посаду заступника начальника штабу 2 мехбатальйону в/ч НОМЕР_1 . З ОСОБА_5 особисто він не знайомий. Вночі 11.06.2022 року було отримано бойове розпорядження. Була зібрана нарада, на якій довели до відома командирів підрозділів це розпорядження. Приблизно о 10-11 годині таке розпорядження було доведено до усього особового складу їх безпосередніми командирами. Вишикувалась колона і поїхали до Донецької області. Вже там, від начальнику штабу, він дізнався про те, що є кілька осіб, які відмовились виконувати наказ. Одним з них був ОСОБА_5 . Обіймаючи посаду заступника начальника штабу 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , він допомагав розробляти наказ на підставі того бойового розпорядження, яке прийшло. Сам наказ №149 від 12.06.2022 року в руках він не тримав. Бойове розпорядження видається у письмовому вигляді, друкованому на папері. Воно є таємним. Таке розпорядження вони отримали засобами таємного електронного зв`язку по системі «Моссі». Із бойового розпорядження, яке є секретним, статус секретності не знімається. При тому, коли ОСОБА_5 оголошувалось бойове розпорядження, він присутнім не був і йому невідомо, хто доводив до його відома наказ.

Допитаний в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_6 , будучи допитаним у режимі відоеконференції, показав, що він на даний час проходить військову службу. В червні 2022 року підрозділ, де він проходить службу виконував завдання щодо захисту державного кордону, в районі населеного пункту АДРЕСА_4 вони пробули лише одну добу, після чого, підрозділу було оголошене бойове розпорядження про здійснення переміщення в Донецьку область, а саме в Покровський район для виконання подальшого бойового завдання. Під час отримання цього завдання, ним, до особового складу всіх підрозділів батальйону було особисто доведено час вибуття, місце та для чого таке вибуття здійснюватиметься. Після доведення даного розпорядження, особовий склад особовий склад 4 механізованої роти вибув для виконання бойового завдання. Всі бойові розпорядження, які надходять від керівництва, відправляються по спеціальній системі «МОСІ», в якій всі документи є таємними і не підлягають оголошенню, до особового складу доводиться лише те, що їх безпосередньо стосується та що не є таємним. Даний наказ було доведено до особового складу 12 червня 2022 року, поблизу населеного пункту Іванків, на території старої закинутої ферми. На місці збору роти було вишикувано всіх військовослужбовців та доведено до їх відому розпорядження про вибуття в інше місце, а саме в район с.Малинівка Покровського району Донецької області та про здійснення маршу. Під час оголошення розпорядження було 100 % особового складу 4-ї роти. 4 осіб не виконали даний наказ, серед цих осіб був і обвинувачений ОСОБА_5 .

На запитання сторони захисту свідок ОСОБА_6 зазначив, що особисто він доводив до особового складу бойовий наказ командира батальйону, який був складений на основі бойового розпорядження старшого начальника. Саме бойове розпорядження надходить засобом зв`язку по «МОСІ», це є військова мережа, яка є таємною та зашифрованою. Розпорядження надійшло 11.06.2022 року, на його виконання командиру не обов`язково складати наказ. Командир батальйону не видав наказ про вибуття, а він віддав бойовий наказ підрозділам на здійснення маршу у інше місце дислокації, згідно бойового розпорядження. Є бойове розпорядження старшого начальника, яке визначає звідки і куди та для чого необхідне переміщення. На основі цього бойового розпорядження командир батальйону робить наказ про здійснення маршу і підрозділ здійснює марш з однієї точки в іншу. Під час прибуття у визначений район ОСОБА_5 не було. Яким чином ОСОБА_5 відмовився виконувати бойове розпорядження, кому він про це доповідав, йому невідомо. Однак йому про це доповів т.в.о. командира 4-ї роти ОСОБА_18 . Особисто він не чув відмову ОСОБА_5 . Про причини виконувати такий наказ йому також невідомо. В наказ про вибуття ОСОБА_5 не було включено, оскільки він відмовився виконувати бойове розпорядження про вибуття до с.Малинівка з селища Іванків. Після отримання бойового розпорядження особовий склад було вишикувано, було зачитано бойовий наказ, при цьому, списки осіб, які виконали такий наказ складаються по факту, оскільки є особи, які відмовились його виконувати. Особовий склад роти, де проходив службу ОСОБА_5 , на момент вибуття для виконання наказу до с.Малинівка, був повністю укомплектований зброєю, бойовою технікою та всіма необхідними матеріально-технічними засобами для виконання бойового завдання. Об`єктивних причин, які могли б слугувати підставою для відмови у виконання даного бойового завдання не було.

Допитаний у якості свідка ОСОБА_19 пояснив, що він є військовослужбовцем вч НОМЕР_1 . У червні 2022 був в одному підрозділі з ОСОБА_5 . Про те як доводився комусь наказ про відбуття в Покровськ Донецької області він не знає, бо особисто при цьому не був присутній. Не знає і про те, що його хоч комусь доводили. Дізнався про відбуття від командирів свого взводу, вони на рівні чуток сказали, що начебто мають відбувати туди. Дня виїзду також не знав. Жодного бойового розпорядження не доводили. Він, як і його товариші, є «строковиками», тому більше спілкувались між собою. Що їм казали, те і робили. В червні 2022 року він не перебував разом з ОСОБА_5 та не бачив його, хоча й служили вони в одній частині та в одному батальйоні. В червні 2022 року він приїхав до смт.Іванків з с.Малі Дівиці, куди він приїхав в травні 2022 року. Коли вони були в Іванкові , його командир ОСОБА_21 йому повідомив, що почув, що вони їдуть на Донецьк. На той момент, це було як чутки, а не достовірна інформація. Після Іванкова вони поїхали до Донецької області. Організованого виїзду не було, всі заїжджали до місця дислокації не разом. Весь цей час він перебував зі своїми строковиками, хто ще з ними їхав йому невідомо. Особисто він не чув, що при ньому ОСОБА_5 відмовлявся виконувати якийсь наказ.

Допитаний у якості свідка ОСОБА_22 пояснив, що він служить в одній військовій частині з обвинуваченим. На момент 12.06.2022, коли о 5 годині вони дізнались про можливу передислокацію, вони (військовослужбовці) пробули на місці менше доби. Підрозділи дислокувалися в різних місцях, але неподалік один від одного. Саме тому, оскільки місяць чи два вони намагались «зловити» комбата, щоб вирішити організаційні питання, в т.ч. матеріального забезпечення, їх рота, заправивши автомобілі пальним, стали чекати комбата ОСОБА_6 . Приблизно о 9-10 год. 12.06.2022 він приїхав. Шикування не було. Розмовляли на підвищених тонах. Він сказав, що всі мають виїхати в сторону Донецька. Там буде чекати новий комбат, що вони (військовослужбовці) будуть перебувати на 2-1 лінії. Були суперечності, проте на виході все рівно сіли і поїхали. За період служби вони переїжджали в різні місця (Суми, Харків, Чернігів). Практично ніколи ніхто ніколи наказів не оголошував. Лише перший раз, коли їхали до Сум. А так: хтось подзвонить, зібрались, поїхали. Куди? Хто? Що? Ніхто нічого не знав і не розумів. Цього разу було так само: прихали з Прилук, пробули на місці приблизно добу, і знову треба було виїжджати. Фактично люди могли поспати лише 2-3 години. Про те, як ОСОБА_5 відмовився виконувати наказ від 12.06.2022 про відбуття в Донецьку область йому нічого не відомо. Особисто він такого не чув. Лише по прибуттю в с. Малинівка Донецької області в роті стали говорити, що кілька чоловік, в т.ч. і ОСОБА_5 , з Іванкова поїхали в м. Київ, тому зробили висновок, що вони відмовилися виконувати зазначений вище наказ.

2.5. Дослідження письмових матеріалів кримінального провадження.

У судовому засідання досліджені письмові докази, надані прокурором.

З тимчасового посвідчення (замість військового квитка) ОСОБА_5 № НОМЕР_2 , виданого 27.12.2018, вбачається, що ОСОБА_5 прийнятий на тимчасовий облік запасу ЗСУ за НОМЕР_3 посадою Оператор ЕОМ ( а.с.59,122)

З витягу з наказу командира вч НОМЕР_1 № 68 від 23.05.2022 слідує, що ОСОБА_5 був призначений на посаду головного сержанта 3 механізованого взводу 4 механізованої роти2 механізованого батальйону ( а.с.58, 64, 117, 121).

Як вбачається з витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 89 від 15.04.2022 ( п.4, 4.2, 56.2), ОСОБА_5 , головний сержант 2 механізованого взводу 4 механізованої роти 2 механізованого батальйону, вважався таким, що вибув у відрядження до міста Суми для виконання бойових завдань згідно бойового розпорядження № 2/2119 від 15.04.2022 з 16 квітня 2022 ( а.с.55, 65, 115).

З наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 134 від 28.05.2022 ( п.4) вбачається, що з відрядження після виконання бойових завдань згідно бойового розпорядження № 2/2119 від 15.04.2022 прибув, в т.ч. ОСОБА_5 (на підставі рапорту командира підрозділу від 29.05.2022 вх. № 8189) а.с.66). Згідно цього ж наказу (на підставі розпорядження начальника штабу-заступника командувача Сухопутних військ ЗСУ № 116/4/5930дск від 23.05.2022, рапорту командира підрозділу від 28.05.2022 вх. № 8140) ОСОБА_5 вибув у відрядження до в/ч НОМЕР_4 АДРЕСА_5 для відновлення бойової здатності з 29.05.2022 ( а.с.67).

Суд звертає увагу, що стороною обвинувачення не надано наказу щодо переміщення особового складу військової частини НОМЕР_1 з АДРЕСА_5 до АДРЕСА_2 10-11.06.2022.

Безпосередньо з Наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 149 від 12.06.2022 вбачається, що до села Малинівка Донецької області згідно бойового розпорядження управління сил і засобів міста Київ від 11.06.2022 № 1/1420Т/СД ОКП «Київ» для виконання бойових завдань з 12.06.2022 були відряджені військовослужбовці 2 механізованого батальйону ( а.с.71-101) на підставі рапорту командира підрозділу від 12.06.2022. Серед зазначених у цьому витягу переліку військовослужбовців, прізвище, ім`я та по-батькові ОСОБА_5 відсутнє.

13.06.2022 командир 2 механізованого взводу ОСОБА_25 звернувся до командира в/ч НОМЕР_1 з рапортом про те, що четверо військовослужбовців, в т.ч. ОСОБА_5 , відмовилися від виконання бойового наказу. Просив провести службове розслідування. (а.с.102, 110).

У рапорті ОСОБА_5 , написаному на ім`я командира в/ч НОМЕР_1 13.06.2022, зазначено: «відмовився від виконання бойового завдання по таким причинам. морально-психологічний стан, неналежна бойова підготовка та недовіра керівництву батальйону. Також неналежне технічне забезпечення. Ці проблеми намагались вирішити, але рішення не було прийнято ні по одному питанню. Від військової служби не відмовляюсь.» (а.с.56). В зазначеному рапорті не зазначено, про яке бойове завдання йде мова, ким воно доведено до відома військовослужбовця та коли. Практично аналогічного тексту (з додаванням деякої особистої інформації) написані 13.06.2022 рапорти військовослужбовців ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 .

В доповіді Командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_29 (без дати) зазначено про те, що 13.06.2022 стало відомо про відмову виконувати бойове завдання за призначенням чотирма військовослужбовцями, в т.ч. ОСОБА_30 (а.с.57, 115);

Згідно з витягом з наказу командира в/ч НОМЕР_1 ( по стройовій частині) № 150 від 13.06.2022 (п.4) ОСОБА_5 вважається таким, що прибув з відрядження з бойового розпорядження ( підстава - рапорт командира підрозділу № НОМЕР_5 від 13.06.2022) ( а.с.68).

Суд звертає увагу, що оперативний співробітник ТУ ДБР, 16.06.2022, звертаючись з рапортом до свого директора про доцільність внесення відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування, зазначає, що ним отримано фактичні дані, які свідчать про можливі протиправні дії військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_5 , який після ознайомлення з наказом № 898 від 15.04.2022 командира в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_29 щодо відрядження для виконання бойових завдань згідно бойового розпорядження № 2/2119 від 15.04.2022 відкрито відмовився виконувати наказ командира в/ч НОМЕР_1 про що написав рапорт від 13.06.2022 (а.с.54). Тобто, оперативний працівник, готуючи цей рапорт, стверджував, що ОСОБА_5 ознайомився знаказом від 15.04.2022 та відкрито відмовся його виконувати 13.06.2022.

Наказом командира в/ч НОМЕР_1 № 629 від 21.06.2022 було призначене службове розслідування за фактом відмови військовослужбовців, в т.ч. ОСОБА_5 , від виконання бойового наказу ( а.с.69-70, 109)

З акту службового розслідування, складеного старшим офіцером відділення морально-психологічного забезпечення ОСОБА_32 вбачається, що ним фактично було досліджені рапорти військовослужбовців від 13.06.2022 та витяги є ЄРДР про внесення відомостей про відмову від виконання наказу командира в/ч НОМЕР_6 від 15.04.2022 № 89 щодо відрядження для виконання бойових завдань згідно бойового розпорядження № 2/2119 ввід 15.04.2022. (а.с.103-108) і відразу зроблено висновок, що неправомірні дії військовослужбовців, в т.ч. ОСОБА_5 , виражаються у відкритій відмові виконати законний наказ командира та знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку із виконанням обов`язків військової служби. Вина виражається у формі прямого умислу ( усвідомлювали суспільно-небезпечний характер свого діяння ( дії або бездітності), передбачали його суспільно-небезпечні наслідки і бажали їх настання. На цьому службове розслідування вважалось закінченим. а його матеріали направлені для аналізу до органів прокуратури. Тобто пояснень щодо процедури доведення наказу, обставин прибуття до місця дислокації в м. Київ, як і про факт відмови від виконання накази у військовослужбовців не відбиралось. Як не роз`яснювались наслідки ти чи інших дій.

20.06.2022 відомості за фактом вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 402 КК України внесені в ЄРДР, який «відкрито відмовився виконувати наказ № 89 командира військової частини НОМЕР_1 щодо відрядження для виконання бойових завдань згідно бойового розпорядження № 2/2119 ввід 15.04.2022. ( а.с.114). Хоча, як зазначено вище цей наказ ОСОБА_5 був виконаний і є відповідний наказ про прибуття з цього відрядження.

В судовому засіданні не виявилось можливим дослідити бойове розпорядження управління сил та засобів міста Київ від 11.06.2022 року №1/1420Т/СД ОКП «Київ», оскільки суду прокурором він не був наданий, посилаючись на його їх секретність. В той же час, з наданого прокурором супровідного листа, який був направлений старшому слідчому третього слідчого відділу ДБР командиром в/ч НОМЕР_1 полковником ОСОБА_29 , серед іншого, як додаток до відповіді на запит слідчого, було надано бойове розпорядження № 1/1420Т/СД ОКП. (а.с. 60).

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах і у спосіб, передбачений КПК України, надано не було. При цьому суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість у ході розгляду цього кримінального провадження, створив їм необхідні умови для реалізації ними їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

За приписами ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до статті 25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила. Крім того, саме на них законом покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень, відповідно до статті 9 КПК України.

Згідно з ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини, вчинення кримінального правопорушення; 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Згідно зі ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Статтею 93 КПК України встановлено, що збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Суд же відповідно до статті 26 КПК України у кримінальному провадженні вирішує питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Отже, зважаючи на принцип змагальності сторін та на те, що сторони вільні у використанні своїх прав, суд, оцінивши зібрані у кримінальному провадженні докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, прийшов до наступних висновків.

3. Позиція учасників провадження щодо кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності його вини

Прокурор в судовому засіданні просив врахувати надані ним докази, які є належними та допустимими, та повністю доводять вину ОСОБА_5 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні. Звертав увагу на те, що останній вчинив непокору (відкриту відмову виконати наказ начальника, вчинений в умовах воєнного стану). Його вина, серед іншого, як стверджує прокурор, доводиться показами свідка ОСОБА_22 , який підтвердив, що ОСОБА_6 поблизу смт. Іванків довів усьому особовому складу 2 механізованого батальйону в/ч НОМЕР_1 , в т.ч. ОСОБА_5 , усний наказ про вибуття в Донецьку область згідно з бойовим розпорядженням, яке, яку потім виявилось вже в Донецькій області, ОСОБА_5 не виконав; а також показами самого свідка ОСОБА_6 , який також зазначив про те, що відповідний наказ доводився до особового складу підрозділу. Деякі військовослужбовці відкрито відмовились його виконувати і, в результаті не прибули до м. Покровськ Донецької області. В т.ч. ОСОБА_5 .

Наголошував, що негідна поведінка військовослужбовця ОСОБА_5 , який в умовах повномасштабної військової агресії рф проти України заплямував своєю поведінкою Збройні Сили України, хоча повинен був захищати цивільних осіб.

А тому просив визнати обвинуваченого винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, та призначити йому мінімальне покарання у вигляді 5-ти років позбавлення волі.

Захисник у судовому засіданні стверджувала, що стороною обвинувачення у ході судового розгляду не надані докази, які б доводили винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому обвинувачення. Зокрема, не спростовані покази обвинуваченого про те, що 12.06.2022 він не був присутнім під час оголошення бойового розпорядження. ОСОБА_6 він не бачив, їх ніхто не шикував. Про наявність бойового розпорядження від 11.06.2022 він дізнався вже в м. Київ, коли знайомився з підозрою. 12.06.2022 хтось сказав, що треба їхати в с. Малинівка Донецької області. Коли військовослужбовці стали цікавитися чи є відповідні документи про їх відправку в Донецьку область, ніхто нічого не показував. Це було важливо, оскільки у випадку загибелі чи поранення, якщо документів немає, то родичі не можуть розраховувати на відповідні виплати від держави. Як потім стало відомо, то з тих хто 12.06.2022 поїхав у Донецьку область саме через незадовільне матеріальне забезпечення і відсутність необхідних документів 60 військовослужбовців їх батальйону відмовилися виконувати наказ і повернулися з Донецької області до військової частини. Захист звертає увагу, що допитані у судовому засіданні свідки не підтверджують, що ОСОБА_5 був присутнім під час доведення бойового розпорядження 12.06.2022, жоден з них не чув його відмови. А надані письмові докази не свідчать про відмову ОСОБА_5 бойового розпорядження від 11.06.2022 № 1/1420Т/СД ОКП «Київ». При цьому останнього ні слідчий, ні прокурор, ні сторони кримінального провадження не бучили через його таємність. Крім того, захисник посилається на порушення вимог процесуального законодавства, оскільки постанова про призначення групи прокурорів від 23.09.2022 не підписана заступником керівника Дарницької спецпрокуратури ОСОБА_39 . У реєстрі матеріалів кримінального провадження є посилання на постанову керівника Київської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону ОСОБА_40 , яка стороні захисту не надавалася і відсутні у матеріалах кримінального провадження від 21.06.2022. Захист вважає, що це підтверджує нелегітимність процесуальних прокурорів у цьому кримінальному провадженні, а тому просила закрити кримінальне провадження на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України.

Інформація про особу обвинуваченого

Вивченням особи обвинуваченого судом встановлено, що він, згідно з довідками медичних закладів за допомогою до лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не звертався, не судимий, є учасником бойових дій. З тимчасового посвідчення (замість військового квитка) ОСОБА_5 № НОМЕР_2 , виданого 27.12.2018, вбачається, що ОСОБА_5 прийнятий на тимчасовий облік запасу ЗСУ за НОМЕР_3 посадою Оператор ЕОМ та наказом командира вч НОМЕР_1 № 68 від 23.05.2022 ОСОБА_5 був призначений на посаду головного сержанта 3 механізованого взводу 4 механізованої роти 2 механізованого батальйону. Є учасником бойових дій, про що отримав посвідчення серії НОМЕР_7 від 21.12.2023.

Мотиви суду щодо прийнятого рішення

Склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 , передбачає непокору, тобто відкриту відмову виконати наказ начальника, а також інше умисне невиконання наказу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

У судовому засіданні поза розумним сумнівом має бути доведено кожен з елементів складу злочину, як ті, що утворюють об`єктивну сторону злочину, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону.

Таким чином, для вирішення питання про доведеність вини особи поза розумним сумнівом, враховуючи формулювання та межі пред`явленого обвинувачення, а також диспозицію п.4 ст. 402 КК України, яка передбачає відповідальність за інкримінований ОСОБА_5 злочин, суд має дати відповідь на такі питання:

1)Чи є ОСОБА_5 суб`єктом інкримінованого йому злочину?

2)Чи наявні у діях ОСОБА_5 ознаки об`єктивної сторони складу інкримінованого йому злочину?

3)Чи наявні у діях ОСОБА_5 ознаки суб`єктивної сторони складу інкримінованого йому злочину?

4)Чи відповідає об`єкт посягання ознакам безпосереднього об`єкту інкримінованого обвинуваченому злочину?

Лише надання ствердних відповідей на кожне з цих питань, із посиланням на сукупність належних, допустимих, достовірних та взаємопов`язаних доказів, свідчитиме про наявність у діях обвинуваченого усіх ознак складу злочину, а отже і про достатність підстав для визнання його винним.

Водночас, надання негативної відповіді хоча б на одне з зазначених вище питань, свідчитиме про недоведеність наявності у діях обвинуваченого складу інкримінованого йому злочину і стане підставою для його виправдання.

1)Чи є ОСОБА_5 суб`єктом інкримінованого йому злочину?

Суб`єктом злочину є військовослужбовець (військовозобов`язаний) під час проходження зборів), підлеглий щодо начальника, який віддав наказ.

Головний сержант ОСОБА_5 на час інкримінованої події був суб`єктом злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, так як згідно з витягом з наказу командира вч НОМЕР_1 № 68 від 23.05.2022 слідує, що ОСОБА_5 був призначений на посаду головного сержанта 3 механізованого взводу 4 механізованої роти2 механізованого батальйону (а.с.58, 64, 117, 121)..

Жодних заперечень з приводу цього сторони кримінального провадження не заявляли.

2)Чи наявні у діях ОСОБА_5 ознаки об`єктивної сторони інкримінованого йому злочину?

З об`єктивної сторони цей злочин вчиняється шляхом відкритої відмови виконати наказ начальника (непокора) або в іншому умисному невиконанні наказу.

Під наказом розуміється одна із форм реалізації владних функцій, організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських обов`язків військової службової особи, змістом якої є пряма, обов`язкова для виконання вимога начальника про вчинення або невчинення підлеглим (групою підлеглих) певних дій по службі. В контексті ст. 402 під наказом розуміється також пряма вимога у вигляді розпорядження, вказівки, команди тощо. Наказ (розпорядження) може бути відданий письмово, усно або іншим способом, переданий безпосередньо підлеглому чи через інших осіб, у тому числі телефоном, телеграфом, через радіозв`язок тощо.

Суттєве кримінально-правове значення має характер відданого наказу. Так, наказ завжди має бути конкретним. Крім того, наказ має бути законним і виданим тільки в межах компетенції відповідної службової особи.

Відкрита відмова від виконання наказу визначає найбільш зухвалу форму невиконання. При такій непокорі підлеглий у категоричній формі усно або письмово заявляє, що він виконувати наказ не буде. Підлеглий також може мовчки демонстративно скоювати дії, які свідчать, що наказ виконуватись не буде. Відмова може бути заявлена віч-на-віч або прилюдно. Публічна непокора, особливо перед строєм, як правило, буде свідчити про підвищену суспільну небезпеку.

Непокору слід вважати закінченим злочином із моменту відкритої відмови виконати наказ або з моменту навмисного його невиконання незалежно від настання наслідків.

Тож вирішуючи питання щодо наявності в його діях ознак об`єктивної сторони інкримінованого злочину, суду необхідно дати відповідь на питання: «Чи здійснив обвинувачений відкриту відмову від виконання наказу командира в умовах воєнного стану?»

Надаючи відповідь на це питання, суд виходить з того, що сторона обвинувачення доводить, що « ОСОБА_5 відкрито відмовився виконувати наказ про вибуття у складі підрозділу для виконання бойового розпорядження… який йому доведено 12.06.2022 безпосередньо шляхом оголошення заступником командира 2 механізованого батальйону капітаном ОСОБА_6 , про що штаб-сержант ОСОБА_5 власноруч склав та подав рапорт на ім`я командира військово частини НОМЕР_1 ».

Оцінюючи показання свідків у сукупності, суд критично ставиться до показів свідка ОСОБА_6 в частині твердження, що він особисто доводив наказ про вибуття військовослужбовцям під час їх шикування у 100% складі. Жоден із допитаних свідків факту шикування у такому форматі не підтвердив. Навпаки, Свідок ОСОБА_19 зазначив, що шикування не було, все було на рівні чуток, маршів не було. ОСОБА_22 також зазначав, що шикування не було. Дійсно, коли 12.06.2022 приїхав ОСОБА_6 , то спілкувались з ним на підвищених тонах. Ніхто із допитаних свідків не підтвердив, що ОСОБА_5 був присутнім при цьому. Як жоден із свідків не підтвердив, що особисто чув чи бачив дії ОСОБА_5 , які свідчать про відмову у виконанні наказу. Не давав таких показань і сам ОСОБА_6 . У Наказі на вибуття від 12.06.2022 ОСОБА_5 не значиться. Як стверджує сам обвинувачений, 12.06.2022 він виконував вказівку т.в.о. командира роти ОСОБА_14 (відвезти в м. Київ до військової частини чотирьох осіб, які були у нього в автомобілі, і були хворі). Проте, коли приїхали в Київ у частину, то командири сказали писати пояснення, давали шаблони написання заяв, тому вони фактично ідентичні. Наслідків написання цих рапортів вони не розуміли, і їм ніхто не роз`яснював. Через кілька днів приїхав слідчий ДБР.

На неодноразові питання суду чи має прокурор, після заслуховування показань обвинуваченого, клопотань щодо перевірки викладених ним фактів, про виклик додаткових свідків. Таких клопотань не було заявлено, тому у суду відсутня можливість їх перевірки, а, відтак, за загальним правилом: усі сумніви тлумачаться на користь обвинуваченого, оскільки доведення вини обвинуваченого у інкримінованому йому злочині, покладається законом на прокурора. За показаннями обвинуваченого, вирушаючи 12.06.20222 до місця постійної дислокації в/ч в АДРЕСА_2 , він виконував наказ безпосереднього командира, про допит якого у суді сторони не клопотали, як і про допит осіб, які відбирали рапорти 13.06.2022 про відмову від виконання наказу від 12.06.2022, щодо обставин їх написання, тощо, що є суттєвим для визначення наявності у діях обвинуваченого «відкритої відмови від виконання наказу».

А тому, суд констатує, що в діях ОСОБА_5 відсутня ознаки об`єктивної сторони інкримінованого йому злочину.

3)Чи наявні у діях ОСОБА_5 ознаки суб`єктивної сторони складу інкримінованого йому злочину?

З огляду на зазначену вище недоведеність наявності об`єктивної сторони, ознаки суб`єктивної сторони (будь-якого умислу на вчинення непокори) відсутні. Обвинувачений стверджує, що наказ, відкрита відмова у виконанні якого йому інкримінується, йому до не був, і він вказівку свого безпосереднього керівника, який дав вказівку відвезти трьох військовослужбовців до місця постійної дислокації в/ч в АДРЕСА_2 .

4)Чи відповідає об`єкт посягання ознакам безпосереднього об`єкту інкримінованого обвинуваченому злочину?

Щодо об`єкта злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, яким є порядок виконання у військових формуваннях України наказів, який забезпечує необхідні в умовах військової служби відносини підлеглості та військової честі, то суд виходить з наступного.

Основним безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, є встановлений законодавством порядок несення або проходження військової служби, порядок виконання у військових формуваннях України наказів, який забезпечує необхідні в умовах військової служби відносини підлеглості та військової честі.

Життя і діяльність Збройних Сил України побудовані на принципі повної єдиноначальності командирів і начальників. Суть єдиноначальності полягає в зосередженні у командира всіх функцій управління ввіреним підрозділом. Він повністю відповідає за бойову підготовку, військову дисципліну, стан озброєння, бойової техніки, транспорту, матеріально-побутове і медичне забезпечення військової частини.

Згідно зі ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України командир має право віддавати накази та розпорядження, а підлеглий зобов`язаний їх виконувати сумлінно, точно та у встановлений строк, крім випадків віддання явно злочинного наказу та розпорядження. Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.

«Статут внутрішньої служби Збройних Сил України», затверджений Законом України від 24 березня 1999 року, дає визначення поняттям «начальники» та «підлеглі», «старші та молодші за військовим званням».

Відповідно до ст. 28 цього Статуту єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих, наданні командирові (начальникові) права одноособове приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

Згідно зі ст. 30 Статуту начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

Положеннями статті 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачені дії військовослужбовця після отримання наказу відповідає: "Слухаюсь" і далі виконує його. Для того, щоб переконатися, чи правильно підлеглий зрозумів відданий наказ, командир (начальник) може зажадати від нього стисло передати зміст наказу. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ. Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін. Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.

Відтак, порядок виконання наказу командира є безпосереднім об`єктом інкримінованого обвинуваченому злочину.

Таким чином,суд приходить до висновку про відсутність у діях обвинуваченого ОСОБА_5 складу інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.4ст. 402 КК України.

При ухваленні цього вироку суд виходить з того, що відповідно до ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. При цьому ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення «поза розумним сумнівом» означає, що сторона обвинувачення, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, зобов`язана довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити; всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, за якою мав місце злочин і він був вчинений обвинуваченим (аналогічна позиція викладена у постановах ККС ВС від 15 квітня 2021 року у справі №751/2824/20 та від 23 лютого 2021 року у справі №742/642/18).

Відповідно до п. 2 ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини, ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Аналогічна позиція дотримана в п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 № 6 та у рішенні Конституційного Суду України від 26.02.2019 № 1- р/2019.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 КПК України якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, особа має бути виправдана.

Згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Бочаров проти України», «Тейксейра де Кастро проти Португалії» «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії», «Нечипорук і Йонкало проти України», суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Згідно з постановою Верховного Суду від 21.02.2018 № 701/613/16-к стандарт «поза розумним сумнівом» означає, що сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Відповідно до пункту 23 Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 5 від 29 червня 1990 року всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, підставою для закриття кримінального провадження є встановлення відсутності в діянні особи складу кримінального правопорушення.

Згідно з абз. 1 ч. 7 ст. 284 КПК України, якщо обставини, передбачені, зокрема, вказаним п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, виявляються під час судового розгляду, суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок.

Так само і за змістом положень абз. 2 ч. 1 ст.373 КПК України у випадку встановлення підстави для закриття, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, суд ухвалює виправдувальний вирок.

Отже, судом встановлено відсутність в діях обвинуваченого обов`язкових елементів складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, а тому суд, керуючись вказаними вище положеннями КПК України, визнає обвинуваченого невинуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Крім того, стосовно доводів захисника, адвоката ОСОБА_4 , про те, що в ході досудового розслідування були допущені порушення кримінального процесуального закону, в частині визначення прокурора, оскільки постанова про призначення групи прокурорів від 23.09.2022 року не була підписана заступником керівника Дарницької спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Центрального регіону ОСОБА_42 , суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до правової позиції висловленої у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22 лютого 2021 року в справі № 754/7061/15, вбачається, що рішення про призначення прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора в конкретному кримінальному провадженні, та в разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, обов`язково повинно прийматись у формі постанови. А відсутність такої постанови є підставою вважати докази, отримані в межах цього кримінального провадження, недопустимими, оскільки були отримані неуповноваженими особами.

Саме на цей правовий висновок посилається адвокат ОСОБА_4 у промові у судових дебатах. Проте, на даний час зазначена позиція, втратила свою актуальність у зв`язку із прийнятою постановою Великої палати Верховного суду України від 31.08.2022 року у справі №756/10060/17 відповідно до якої імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. "с" ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. "d" ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України). Суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки "зруйнували" або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Під час розгляду справи судом стороною захисту не було заявлено клопотання про визнання недопустимими доказами, відомостей, отриманих в результаті процесуальних дій прокурора, який діяв відповідно до постанови про визначення групи прокурорів, яка не була підписана, станом на момент ознайомлення адвоката ОСОБА_4 з матеріалами кримінального провадження. Враховуючи, те, що це не призвело до звуження прав обвинуваченого ОСОБА_5 під час здійснення відносно нього досудового розслідування (це не було зазначено ані ним, ані його захисником), а під час розгляду справи судом прокурором надано постанову про визначення групи прокурорів, яка оформлена відповідно до вимог КПК України, зважаючи на висновки, зроблені судом у цій справі, підстави для закриття кримінального провадження відсутні.

Запобіжний захід як захід забезпечення кримінального провадження у кримінальному провадженні не обирався, підстави для його визначення на даному етапі відсутні.

Арешт на майно не накладався.

Судові витрати та речові докази по кримінальному провадженню відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 284, 368, 373-376 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.402 КК України, та виправдати у зв`язку з відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувати, запобіжний захід ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили не обирати.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити прокурору, захиснику та обвинуваченому.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Іванківський районний суд Київської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1