ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 759/5537/20

провадження № 51-455км23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового

засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 26 січня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001115, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Монастирище Черкаської області, жителя

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком суду ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Згідно з вироком суду 24 лютого 2020 року приблизно о 02:00 ОСОБА_7 , перебуваючи біля будинку № 12 по вул. Зодчих у м. Києві, в ході раптово виниклого словесного конфлікту, використовуючи предмет ззовні схожий на розкладний ніж, який тримав у правій руці, завдав ним одного удару в область лівої частини грудної клітини ОСОБА_8 , чим заподіяв потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу захисника, а вирок суду - без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розглядута невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі винного через суворість, просить скасувати судові рішення і закрити кримінальне провадження. На думку захисника, в основу вироку суду покладено недопустимі докази, зокрема, протокол слідчого експерименту з потерпілим, оскільки дану слідчу дію, як і оформлення протоколу було здійснено з порушеннями вимог КПК, а також висновок експертизи щодо встановлення у потерпілого тяжкого тілесного ушкодження, через невідкриття стороні захисту медичної документації, яку досліджував експерт. Про вказані порушення сторона захисту зазначала в апеляційній скарзі, проте суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводів цієї скарги. Відтак судові рішення є незаконними і необґрунтованими та підлягають скасуванню.

Позиції учасників судового провадження

Захисник підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити. Прокурор заперечував проти задоволення цієї скарги.

Мотиви Суду

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження або неповноту судового розгляду, чинним законом не передбачено.

З касаційної скарги вбачається, що захисник, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту судового розгляду, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.

При розгляді касаційних скарг суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.

За нормами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.

За встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК кваліфіковано правильно.

При цьому з вироку суду вбачається, що після оголошення короткого змісту обвинувального акту, ОСОБА_7 свою винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав повністю, а вже після проголошення вступної промови захисником, засуджений винуватість не визнав.

Проте, ОСОБА_7 не заперечував той факт, що саме у нього виник конфлікт з потерпілим, в ході якого між ними розпочалась бійка, під час чого він дістав ніж, який утримував в руці до закінчення конфлікту. У суді пояснив, що він розмахував ножем та закликав потерпілого відійти, проте не знає, чи був безпосередній контакт ножа з тілом ОСОБА_8 , чи такого не було.

Однак суд критично поставився до таких показань засудженого, оскільки вважав, що вони надані з метою ухилення від кримінальної відповідальності за вчинене.

Разом із тим, допитаний у суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_8 підтвердив, що в день події засуджений почав висловлювати неповагу до нього, внаслідок чого між ними виник конфлікт і почалась штовханина. ОСОБА_7 декілька разів намагався завдати йому удару ножем. При цьому, потерпілий спочатку відступив, потім відбив удар, а при третій спробі ОСОБА_7 поцілив йому в серце. Відразу після поранення він почав себе погано почувати та пішов в напрямку свого будинку, а ОСОБА_7 повернувся до осіб, де знаходився раніше. Вже вдома він викликав швидку. Зазначив, що згодом йому була сплачена частково грошова компенсація від обвинуваченого в сумі 10 000 грн.

Суд першої інстанції зазначив, що показання потерпілого є послідовними та узгоджуються з іншими дослідженими в судовому засіданні доказами, а тому не викликають сумніву в їх достовірності.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що в основу вироку були покладені належні та допустимі докази, зокрема: показання самого засудженого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , а також протоколи прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення, огляду місця події, проведення слідчих експериментів за участю потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_12 , пред`явлення особи для впізнання за участю вказаних свідків, затримання особи підозрюваної у вчиненні злочину, довідки відділення політравми та центру екстреної медичної допомоги, а також висновки експертів (від 17 березня, 25 березня та 30 квітня 2020 року).

Висновком експерта від 17 березня 2020 року (№ 042-562-2020) встановлено, що у ОСОБА_8 при зверненні за медичною допомогою (24 лютого 2020 року о 03:14) мала місце колото-різана рана в проекції лівого підребер`я (довжиною 2,5 см) з рановим каналом, що відходить від неї в напрямку знизу-вверх, по ходу якого в проекції 6-го міжребер`я перетинаються підшкірно-жирова клітковина, міжреберні м`язи, частково 6-е ребро, пристінкова плевра, крововилив у ліву плевральну порожнину (до 50 мл. крові) - проникаюче колото-різане поранення грудної клітки зліва. Дані ушкодження могли утворитись у вказаний в постанові термін, тобто 24 лютого 2020 року, не виключено у спосіб, на який вказав потерпілий під час слідчого експерименту (5 березня 2020 року). Вказане ушкодження, за ступенем тяжкості, відноситься до тяжкого тілесного ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

При експертному дослідженні вилучених у ОСОБА_7 під час затримання ножі, штанах та кросівці знайдено кров людини, що не виключає можливості її походження від потерпілого ОСОБА_8 .

Отже, дослідивши та оцінивши вищезазначені докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд правильно встановив обставини кримінального провадження та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_8 .

Враховуючи наведене, доводи захисника про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність в частині кваліфікації дій засудженого, є безпідставними.

Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Суд апеляційної інстанції в межах, установлених ст. 404 КПК, й у порядку, визначеному ст. 405 КПК, переглянув кримінальне провадження, належним чином перевірив викладені у апеляційній скарзі сторони захисту доводи, аналогічні тим, що викладені в касаційній скарзі захисника, і визнав їх необґрунтованими, навівши належні й докладні мотиви своїх висновків. При цьому, суд частково задовольнив клопотання захисника про повторне дослідження доказів.

Разом з тим, суд погодився з висновком місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, зазначивши, що він повністю підтверджується належними та допустимими доказами, які були предметом детального дослідження суду.

Зокрема, судом апеляційної інстанції перевірялись доводи сторони захисту про недопустимість доказів, а саме протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_8 та висновку експерта щодо встановлення у останнього тяжкого тілесного ушкодження, які визнані судом необґрунтованими.

Як видно з матеріалів справи, протокол проведення слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_8 від 5 березня 2020 року разом із додатком до нього (диском) було безпосередньо досліджено судами першої та апеляційної інстанцій.

Апеляційний суд у своєму рішенні зазначив, що під час даної слідчої дії потерпілий показав, що він відбив декілька ударів ножем з боку ОСОБА_7 , який потім поранив його у груди. Удари потерпілий демонстрував на статистові. При цьому, хід проведення вказаного слідчого експерименту зафіксовано на безперервний відеозапис, що є винятком, на підставі ч. 7 ст. 223 КПК, про що прямо вказано у протоколі, для необхідності залучення понятих, що само по собі передбачає фіксування цієї слідчої дії на відеозапис.

Крім того, відсутність посилання на особу статиста та його підпису в протоколі, чи неповне відтворення в протоколі послідовності дій щодо конкретики: хто, де, коли, чим, куди та інших відомостей, не вказує на даний доказ, як на недопустимий за нормами ч. 2 ст. 240, ч. 2 ст. 104, п. 3 ч. 2 і ч. 3 ст. 105, ч. ч. 1, 2 ст. 106 КПК, оскільки слідчий експеримент, шляхом відтворення потерпілим на статистові завдання йому тілесних ушкоджень, що мало місце 24 лютого 2020 року (приблизно о 02:00, по вул. Зодчих у м. Києві), проводився слідчим у провадженні ОСОБА_13 безперервною фіксацією його на відеозапис, що дозволяє не вносити повний текст пояснень потерпілого у протокол.

Сам же відеозапис був належним чином виготовлений та упакований з метою його збереження як додатку до протоколу слідчого експерименту з потерпілим від 5 березня 2020 року, що і відтворювався в суді. Диск, на який записано відеозапис цієї слідчої дії, упакований та скріплений печаткою Святошинського УП ГУ НП в м. Києві, як невід`ємний додаток до протоколу.

Таким чином, суд дійшов висновку про безпідставність доводів сторони захисту про те, що диск з записом слідчого експерименту має невідоме походження. Крім того ніхто зі сторін у провадженні не посилався на те, що на відеозаписі слідчого експерименту зафіксовано не потерпілого, як і на те, що об`єктом дослідження був інший диск.

З урахуванням викладеного, підстави вважати, що протокол проведення слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_8 (з додатком) є недопустимим доказом, відсутні.

Що стосується висновку експерта № 042-562-2020 від 17 березня 2020 року (який було досліджено районним та апеляційним судом), то суд апеляційної інстанції належним чином перевірив його на предмет допустимості та зазначив, що дана експертиза була проведена на підставі постанови слідчого ОСОБА_13 від 12 березня 2020 року, для її проведення було надано медичну карту стаціонарного хворого № 473/201 на ім`я ОСОБА_8 на 20 аркушах, яка була отримана слідчим ОСОБА_14 на підставі відповідного запиту, а також копію додаткового допиту потерпілого від 5 березня 2020 року та СД-диск.

Як визначив експерт, дані наданої медичної документації свідчать про те, що при зверненні за медичною допомогою (24 лютого 2020 року о 03:14) у ОСОБА_8 мала місце колото-різана рана з рановим каналом в проекції лівого підребер`я. Локалізація та характер ушкоджень, які містяться в медичній документації, з урахуванням обставин справи, в тому числі і часових даних, у своїй сукупності дозволяють стверджувати, що дані ушкодження утворились внаслідок однократної травмуючої дії гострого предмету, що має колюче-ріжучі властивості, могли утворитись у термін вказаний в постанові - 24 лютого 2020 року, та не виключено у спосіб, на який вказує потерпілий під час слідчого експерименту. За ступенем тяжкості вказане проникаюче колото-різане поранення грудної клітки відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя.

Суд звернув увагу на те, що експерт ОСОБА_15 , котрий проводив експертні дослідження, був ознайомлений зі своїми правами, обов`язками та відповідальністю експерта за статтями 384, 385 КК, а тому ставити під сумнів його повноваження чи правильність висновків (які є науково обґрунтованими, а форма і зміст висновку відповідають Інструкції про призначення судових експертиз та експертних досліджень), підстав немає.

Крім того, сторона захисту загалом не заперечувала наявність у потерпілого ОСОБА_8 ножового поранення, та фактично не оспорювала характер і механізм заподіяння останньому тілесного ушкодження, які визначені експертом.

Дані про те, що експерту було надано підроблену медичну документацію на ім`я ОСОБА_8 в матеріалах справи відсутні, та це є лише припущенням сторони захисту.

При цьому суд вказав, що медичну документацію було отримано ОСОБА_14 , котрий не є слідчим у провадженні, однак станом на березень 2020 року останній був слідчим Святошинського УП ГУНП у м. Києві і отримання ним, як службовою особою органу досудового розслідування на запит медичної документації на ім`я потерпілого, не виключається, оскільки це не є слідчою/процесуальною дією у змісті закону, що може бути проведена лише слідчим у провадженні. В матеріалах справи відсутні дані, що вказана медична документація оглядалась слідчим у провадженні зі складанням відповідного процесуального документу, проте за будь-яких обставин, відсутність вказаного документу щодо огляду такої документації слідчим, котрий не володіє знаннями з медицини для її детального опису, ні на що не вказує.

Водночас, вищезгадана медична документація була безпосереднім предметом дослідження експертом/експертами з наданням відповідних висновків. Отже, з наведених захисником підстав, сама по собі обставина отримання слідчим слідчого підрозділу ОСОБА_14 цієї документації, не може слугувати підставою для визнання висновків експертів недопустимими доказами, оскільки це не призвело до порушення прав і свобод ОСОБА_7 , гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод та/або Конституцією України, а захисником протилежне не доведено.

Між тим, надання цих документів слідчим на дослідження експертам лише сприяло виконанню завдань кримінального провадження, якими є охорона законних інтересів учасників кримінального провадження, у даному випадку потерпілого ОСОБА_8 , ніяким чином це не порушило і не могло порушити права засудженого, оскільки документи не стосуються стану його здоров`я.

Також суд визнав безпідставними твердження захисника про те, що карта стаціонарного хворого (оригінал) повинна бути на зберіганні у прокурора чи визнана речовим доказом у провадженні та долучена до матеріалів справи, а не знаходитися в медичній установі, куди вона і була повернута 27 березня 2020 року, як і твердження про те, що копія медичної карти потерпілого може не відповідати її оригіналу, з чим погоджується й колегія суддів.

Саме тому, що захисник ОСОБА_6 у судовому засіданні першої інстанції поставив під сумнів спосіб, у який медичну документацію потерпілого було отримано/надано для проведення експертизи, прокурор у провадженні і надав відповідні докази.

Зокрема, в матеріалах кримінального провадження наявні копії: запиту до КНП Київська міська клінічна лікарня № 17 від 5 серпня 2020 року (відносно надання копій документів щодо надання слідчому ОСОБА_14 медичної карти потерпілого та інформації про її місцезнаходження на теперішній час); відповіді від КНП Київська міська клінічна лікарня № 17 від 20 серпня 2020 року (надано копії документів, які підтверджують видачу медичної документації стаціонарного хворого ОСОБА_8 11 березня 2020 року за запитом слідчого ОСОБА_14 , також вказано, що документацію було повернуто до архіву лікарні 27 березня 2020 року); журналу видачі медичної документації; запиту слідчого ОСОБА_14 до клінічної лікарні.

Слід звернути увагу на те, що медична документація може бути надана безпосередньо потерпілою особою або на запит слідчого, і лише у випадку неможливості отримати документи у такий спосіб слідчий звертається до слідчого судді з метою отримати дозвіл на тимчасовий доступ до речей та документів.

Враховуючи те, що в даному провадженні медичну документацію було надано на запит слідчого, дозвіл суду на отримання цієї документації, як про це зазначає захисник, не є обов`язковим.

З урахуванням викладеного, відсутні підстави вважати, що медичну документацію на ім`я потерпілого ОСОБА_8 у даному провадженні було отримано слідчим з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Суд апеляційної інстанції також зазначив, що даних про те, що захисник ОСОБА_6 заявляв клопотання про надання йому для ознайомлення медичної документації на ім`я ОСОБА_8 при ознайомленні з матеріалами провадження в порядку ст. 290 КПК, матеріали справи не містять. Отже, твердження захисника про те, що медична документація не була йому надана для ознайомлення в порядку ст. 290 КПК, не вказує на недопустимість таких доказів, як висновків експертів, з якими захисника ознайомлювали з дотримуванням вимог кримінального процесуального закону у порядку їх отримання стороною обвинувачення.

Порядок відкриття матеріалів регулюється ст. 290 КПК, за змістом якої прокурор або слідчий повідомляють про надання підозрюваному та його захиснику доступу до матеріалів досудового розслідування.

Разом з цим, захист не позбавлений процесуальної можливості за необхідності клопотати про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт, на стадії виконання вимог ст. 290 КПК. За відсутності такого клопотання, з урахуванням ст. 22 вказаного Кодексу слід розуміти, що сторона захисту, самостійно обстоюючи свою правову позицію, не вважала за доцільне скористатися на згаданій стадії провадження правом на відкриття їй також і медичної документації.

З огляду на вищенаведене, доводи захисника про недопустимість доказу - висновку експерта від 17 березня 2020 року (№ 042-562-2020), не можуть вважатися обґрунтованими.

Також апеляційним судом було досліджено інші докази, на які є посилання в касаційній скарзі захисника, зокрема, довідки Центру екстреної медичної допомоги та медицини катастроф м. Києва, відділення політравми Київської міської клінічної лікарні № 17 від 24 лютого 2020 року тощо, які визнані судом допустимими доказами.

В супереч твердженням сторони захисту суд апеляційної інстанції перевірив усі доводи апеляційної скарги захисника та дав на них ґрунтовні відповіді. Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, вона в повній мірі відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Що стосується інших доводів зазначених в касаційній скарзі (зокрема, щодо часу та місця заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, сумнівів захисника щодо існування медичної карти стаціонарного хворого та інші), то вони були предметом ретельної перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, а відповіді на них детально викладені в судових рішеннях.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що клопотання сторони захисту були розглянуті судами та вирішені відповідно до вимог закону, а тому твердження захисника про протилежне є безпідставними.

Судові рішення свідчать, що суди перевіряли доводи, аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі сторони захисту. Зазначені в них мотиви про визнання цих доводів безпідставними, колегія суддів знаходить обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим доказам.

Доводи захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі винного через суворість, на думку Суду не заслуговують на увагу, виходячи з нижченаведеного.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Як убачається з вироку, приймаючи рішення щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 121 КК суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, дані про особу винного, котрий раніше не судимий, на обліках у лікарів нарколога чи психіатра не перебуває, не працює, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, а також має місце проживання.

Обставиною, що пом`якшує покарання суд визнав часткове відшкодування завданого збитку, обставин, що його обтяжують суд не встановив. Судом було враховано поведінку засудженого як до, так і після вчинення злочину, а також думку потерпілого.

Врахувавши всі вищезазначені обставини у сукупності, суд призначив ОСОБА_7 покарання у мінімальній межі, передбаченої ч. 1 ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років, й навів у вироку переконливі підстави такого рішення.

Переглянувши вирок місцевого суду в апеляційному порядку, суд ретельно перевірив аналогічні за змістом доводи сторони захисту щодо суворості призначеного покарання, та навівши докладні мотиви, визнав їх необґрунтованими.

Таким чином, покарання засудженому ОСОБА_7 призначено відповідно до вимог закону, воно відповідає вимогам ст. 65 КК та за своїм видом і розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Підстави для застосування при призначенні засудженому покарання вимог ст. 69-1 КК, на яку є посилання в касаційній скарзі захисника, відсутні.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, судові рішення слід залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 26 січня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3