Справа № 697/213/21
Провадження № 1-кп/697/13/2023
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року м. Канів

Канівський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря с/з ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Каневі Черкаської області кримінальне провадження відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , уродженця с. Ковалі, Канівського району, Черкаської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, з середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні одну малолітню дитину, непрацюючого, раніше судимого 22.01.2015 Канівським міськрайонним судом Черкаської області за ч.ч. 1, 2 ст. 185, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки; 23.12.2016 Канівським міськрайонним судом Черкаської області за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі; 27.12.2016 Миронівським районним судом Київської області за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років 2 місяців позбавлення волі; 16.06.2017 Канівським міськрайонним судом Черкаської області за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років 4 місяців позбавлення волі; 05.09.2018 Миронівським районним судом Київської області за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений із зали суду 31.01.2019 по відбуттю строку покарання, 26.05.2021 Канівським міськрайонним судом Черкаської області за ч.ч. 2, 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік (ухвалою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 17.06.2022 звільнено від відбування покарання з випробуванням за закінченням іспитового строку); 03.06.2021 Миронівським районним судом Київської області за ч. 2 ст. 185 КК України до 5 місяців арешту, маючий відповідно до ст. 89 КК України не зняту та не погашену судимість,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_7 , будучи раніше судимим 22.01.2015 Канівським міськрайонним судом Черкаської області за ч.ч. 1, 2 ст. 185, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки; 23.12.2016 Канівським міськрайонним судом Черкаської області за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі; 27.12.2016 Миронівським районним судом Київської області за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років 2 місяців позбавлення волі; 16.06.2017 Канівським міськрайонним судом Черкаської області за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років 4 місяців позбавлення волі; 05.09.2018 Миронівським районним судом Київської області за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений із зали суду 31.01.2019 по відбуттю строку покарання, маючий відповідно до ст. 89 КК України не зняту та не погашену судимість, на шлях виправлення та перевиховання не став та вчинив новий умисний злочин проти власності.

Так, ОСОБА_7 , 09.01.2021, близько 14 год. 30 хв., перебуваючи на території міського ринку, що знаходиться по вул. Енергетиків, 5-А, в м. Канів, Черкаської області, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, переслідуючи мету таємного викрадення чужого майна, відчинив двері та рукою проник до салону автомобіля марки «Volkswagen Transporter» реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_9 , звідки таємно викрав чоловічу сумку вартістю згідно висновку судової товарознавчої експертизи № СЕ-19/124-21/360-ТВ від 12.01.2021 191,25 грн., в якій зберігалися грошові кошти в сумі 60000 грн., паспорт громадянина України та водійське посвідчення на ім`я ОСОБА_9 , чим наніс останньому матеріальної шкоди на загальну суму 60191,25 грн..

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав частково та під час допиту пояснив, що дату не пам`ятає, в другій половині дня, взимку проходив біля магазину «Хвилинка», що біля центрального ринку в м. Каневі та побачив, що на виїзді з ринку стояв автомобіль білий мікроавтобус, в якому були привідкриті двері. Він відкрив двері повністю і побачив, що на сидінні лежала сумка, яку він забрав і пішов за магазин в сторону СТО-шиномонтажу. Тримаючи сумку в руках, він почав її відкривати та побачив в сумці невідомі папери, листок формату А4 у файлі, блокнот чи книжечку і олівець. Грошей в сумці не було. Коли він почув, що позаду хтось за ним йде, він розвернувся і побачив, що до нього наближався потерпілий. Він повернув йому сумку і пішов далі. Потім, хвилин через п`ять його наздогнав працівник поліції та вони разом пішли до потерпілого. Також в присутності свідків він попросив вибачення у потерпілого ОСОБА_9 на що останній сказав про відсутність будь-яких претензій. Також звернув увагу на те, що свідок ОСОБА_10 був готовий викликати поліцію, однак потерпілий відмовився, оскільки жодних претензій не мав та вони розійшлися. Через декілька днів до нього приїхав працівник поліції з приводу крадіжки грошових коштів в сумі 60000 грн., після чого вони поїхали робити відтворення вищевказаних подій. Звернув увагу, що з салону автомобіля він викрав чоловічу сумку форми «бананка», чорного кольору з двома замками, яка носиться на поясі та має малий розмір, продовгуватої форми. Однак в даному кримінальному провадженні речовим доказом визнана чоловіча сумка-барсетка.

У відповідності до положень ст. 62 Конституції України, винуватість особи повинна бути доведена у встановленому законом порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

При цьому, згідно з вимогами ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст. 91 КПК України, покладається на прокурора.

Тобто, обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладається на сторону обвинувачення безпосередньо у судовому засіданні.

Незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_7 свою вину в пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 185 КК України визнав частково, його винуватість у вчиненні крадіжки підтверджується зібраними під час досудового розслідування та дослідженими під час судового розгляду доказами:

- показаннями потерпілого ОСОБА_9 , наданими ним у судовому засіданні про те, що він є приватним підприємцем. Так, взимку 2021 року, дати не пам`ятає, на центральному ринку в м. Каневі він вивантажував товари продукти харчування з мікроавтобуса «Volkswagen Transporter», який стояв метрів за десять до пункту торгівлі. Автомобіль на замок був незачинений. Коли повертався до автомобіля, то з іншої його сторони він побачив ноги чоловіка. Підійшовши до автомобіля та подивившись в салон, з`ясував, що з пасажирського сидіння зникла його коричнева сумка, після чого він почав бігти за чоловіком та кричати вслід. Даний чоловік був без шапки, одягнений в темну куртку, в яку заховав його сумку. Зазначив, що коли біг за ним, то впізнав його обличчя, оскільки бачив цього чоловіка неодноразово на ринку, знав, що він неодноразово був спійманий на крадіжках товарів, тому навіть коли він проходив неподалік його товарів проявляв пильність. Коли він майже наздогнав чоловіка та залишалося близько одного метра, останній кинув сумку на землю та побіг у вуличку між шиномонтажем та магазином «Хвилинка», після чого потерпілий взяв свою сумку та пішов. В цей час, біля шиномонтажу стояло дві особи, які запитали його, що трапилося, на що він відповів, що з салону його автомобіля чоловік викрав сумку, після чого ці особи сіли в автомобіль і поїхали до стадіону, щоб перехопити чоловіка. Він підняв сумку, відкрив її і з`ясував, що все було на місці. В сумці були гроші в сумі 50000-60000 тисяч гривень, оскільки в цей день він планував їхати в м. Київ за товаром, документи: паспорт, посвідчення водія. Після цього він пішов працювати на ринок. Пізніше хлопці привели чоловіка до нього та запитали, чи це цей чоловік викрав сумку, на що потерпілий відповів «так». Чоловік почав вибачатися, тому його відпустили. Ввечері до нього додому приїхали працівники поліції і запитали, чи мали місце в дійсності вищевказані обставини, на що він відповів, що були та працівники поліції запропонували йому написати заяву про крадіжку, на що він погодився. В подальшому з ним проводилися слідчі дії. Претензій до обвинуваченого не має. В судовому засіданні вказав, що особа, яка здійснила крадіжку це обвинувачений ОСОБА_7 ;

- показаннями свідка ОСОБА_11 , наданими ним у судовому засіданні про те, що працює помічником чергового ВП №1 ЧРУП ГУНП в Черкаській області. Точної дати не пам`ятає, але пам`ятає, що був вихідний, тому разом з товаришем ОСОБА_12 перебував в м. Каневі по вул. Енергетиків, неподалік від центрального ринку, біля шиномонтажу. Вони під`їхали на автомобілі, щоб підкачати колеса. Через деякий час після приїзду, він почув крик чоловіка та запитав, що сталося, на що останній повідомив про викрадення його барсетки з грошима і що чоловік, який це зробив побіг у вуличку між шиномонтажем та магазином «Хвилинка». Він з товаришем сіли в автомобіль і поїхали до стадіону, щоб його перехопити. ОСОБА_12 залишився в автомобілі, а він вийшов з автомобіля та пішов у вуличку, де в кущах помітив дану особу. Взяв його за руку і пішов разом з ним до потерпілого на ринок. На той період у ОСОБА_7 в руках вже нічого не було. На місці потерпілий ОСОБА_9 підтвердив, що ОСОБА_7 викрав у нього барсетку, але вона вже в нього, оскільки ОСОБА_7 викинув її на землю. Тому особисто він зателефонував до поліції та сказав, щоб потерпілий з ОСОБА_7 залишалися на місці, а сам пішов до шиномонтажу, оскільки у нього там була дитина. Звернув увагу, що ця особа наразі перебуває в залі суду;

- показаннями свідка ОСОБА_12 , наданими ним у судовому засіданні про те, що того дня, точної дати не пам`ятає, він разом з товаришем ОСОБА_11 перебував в м. Каневі по вул. Енергетиків недолік центрального ринку біля шиномонтажу. З базару почули голос чоловіка, який кричав: «Стій! Стій!» Вони повернулися, підійшли до нього і запитали, що трапилося, на що останній повідомив, що в нього якийсь молодий чоловік викрав барсетку та побіг у вуличку між шиномонтажем та магазином «Хвилинка». Він з товаришем вирішили поїхати на автомобілі в напрямку куди побіг чоловік. Трохи проїхавши, вони бачили як по іншій вулиці бігла невідома особа та заховалася в кущах. Він залишився в автомобілі, а ОСОБА_11 вийшов з автомобіля та пішов до даної особи, забрав його з кущів та повів до потерпілого на ринок. При цьому, у даної особи барсетки не було, а він на автомобілі поїхав назад. Коли підійшов до потерпілого зрозумів, що барсетка вже була у нього та все було на місці, тому пішов до своєї машини, яка стояла біля шиномонтажу. Що там відбувалося далі, він не знає та не знає хто викликав поліцію. З ОСОБА_7 він не розмовляв та не бачив, як він викидав барсетку. Підтверджує, що особою, яку вони наздоганяли разом з ОСОБА_11 був ОСОБА_7 ..

Крім того, вина ОСОБА_7 у вчиненні крадіжки підтверджується іншими письмовими доказами, дослідженими в судовому засіданні, а саме:

- витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, внесеного 09.01.2021 о 22.30 год. за кримінальним провадженням № 0000015 (а.с.222 т.1) з якого вбачається, що 09.01.2021 близько 14.30 год. невідома особа шляхом проникнення до транспортного засобу «Volkswagen Transporter», білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_9 таємно намагалась здійснити крадіжку барсетки коричневого кольору, в якій знаходились особисті документи на ім`я ОСОБА_9 та грошові кошти в сумі 60000 грн., чим нанесла останньому матеріальної шкоди;

- витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, внесеного 09.01.2021 о 22.30 год. за кримінальним провадженням № 0000015 (а.с.223 т.1) з якого вбачається, що 09.01.2021 близько 14.30 год. невідома особа шляхом проникнення до транспортного засобу «Volkswagen Transporter», білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_9 таємно викрала барсетку коричневого кольору, в якій знаходились особисті документи на ім`я ОСОБА_9 та грошові кошти в сумі 60000 грн., чим нанесла останньому матеріальної шкоди;

- протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 09.01.2021 (а.с.224 т.1) з якої вбачається, що гр. ОСОБА_9 повідомив про те, що 09.01.2021 близько 14.30 год. в м. Канів на території центрального ринку за кафе «Хвилинка» невідома особа здійснила крадіжку барсетки з грошовими коштами в сумі 60000 грн.;

- протоколом огляду місця від 09.01.2021 (а.с.225-226 т.1) проведеного слідчим ОСОБА_13 , за участю потерпілого ОСОБА_9 у присутності понятих ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , з якого вбачається, що місцем події є територія центрального ринку, що знаходиться в м. Каневі по вул. Енергетиків, 5а, а саме: прилегла територія біля магазину «Хвилинка». Біля магазину знаходиться транспортний засіб «Volkswagen Transporter», білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Під час огляду двері на транспортному засобі знаходяться у відчиненому стані, двері та вікна пошкоджень не мають. В подальшому було встановлено, що на водійському передньому сидінні знаходиться чоловіча коричнева сумка, в якій знаходяться грошові кошти різними купюрами, номіналами по 100, 200, 500, 1000 грн. та в ході перерахунку даних грошових коштів, встановлено, що їх загальна сума 60000 грн., а також в даній сумці знаходиться паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_9 та водійське посвідчення. Виявлені речі вилучено до ВП №1 Черкаського РУП ГУНП в Черкаській області, а саме: чоловічу сумку коричневого кольору, було поміщено до сейф-пакету №7039793, грошові кошти в сумі 60000 грн. було поміщено до паперового конверту, паспорт та посвідчення водія, було поміщено до паперового конверту;

- протоколом огляду предмету від 09.01.2021 (а.с.228 т.1) з якого вбачається, що слідчий СВ ВП №1 ЧРУП ГУ НП в Черкаській області старший лейтенант поліції ОСОБА_13 в кабінеті №13 ВП №1 по кримінальному провадженню №0000015, провів огляд предмету: паперового конверта з написом гроші в сумі 60 000 гривень, паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_9 , водійського посвідчення на ім`я ОСОБА_9 . Паперовий конверт не пошкоджений. При відкритті паперового конверта встановлено, що в ньому знаходиться паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_9 , водійське посвідчення на ім`я ОСОБА_9 . При відкритті іншого паперового конверта встановлено, що в ньому знаходяться гроші купюрами номіналом 100, 200, 500, 1000 гривень. В ході перерахунку грошей встановлено, що загальна сума грошей становить 60 000 гривень.

Після проведення огляду гроші в сумі 60 000 гривень, паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_9 , водійське посвідчення на ім`я ОСОБА_9 повернуто потерпілому ОСОБА_9 ;

- згідно розписки (а.с.229 т.1) вбачається, що ОСОБА_9 отримав від слідчого ОСОБА_13 грошові кошти в сумі 60000 грн., паспорт та посвідчення водія на його ім`я;

- згідно протоколу огляду предмету від 14.01.2021 (а.с.236 т.1) вбачається, що слідчий СВ ВП №1 ЧРУП ГУНП в Черкаській області капітан поліції ОСОБА_16 в приміщенні службового кабінету №14 ВП №1 по кримінальному провадженню №0000015 провів огляд предметів: паперового конверта білого кольору, в якому знаходиться компакт-диск. Компакт-диск золотого кольору. При перегляді даних, які записані на даний диск на службовому комп`ютері марки «LG» в кабінеті №14 відділу поліції №1 встановлено, що на даний диск записано три відеофайли з трьох камер зовнішнього відеоспостереження магазину «F5», що розташований по вулиці Енергетиків в місті Каневі, Черкаської області поблизу пункту шиномонтажу.

При перегляді відео №1 встановлено, що 09.01.2021 о 15.35 год. на грунтовій дорозі, що розміщена між пунктом шиномонтажу та територією міського ринку рухається особа чоловічої статі ( ОСОБА_7 ) та зупиняється, його наздоганяє особа чоловічої статі ( ОСОБА_9 ), в цей момент особа чоловічої статі ( ОСОБА_7 ) віддає сумку особі чоловічої статі яка наздоганяла ( ОСОБА_9 ). Після чого особа чоловічої статі ( ОСОБА_7 ) рухається далі по грунтовій дорозі вниз, а особа чоловічої статі ( ОСОБА_9 ) намагається його вдарити ногою після чого зупиняється на дорозі.

При перегляді відео №2 встановлено, що 09.01.2021 о 15.34.54 по тротуару від кафе «Хвилинка» в напрямку грунтової дороги, що розміщена між пунктом шиномонтажу та територією міського ринку рухається особа чоловічої статі ( ОСОБА_7 ).

При перегляді відео №3 встановлено, що 09.01.2021 о 15.34.54 по тротуару від кафе «Хвилинка» в напрямку грунтової дороги, що розміщена між пунктом шиномонтажу та територією міського ринку рухається особа чоловічої статі ( ОСОБА_7 ) через декілька секунд о 15.34.58 по тротуару від кафе «Хвилинка» в напрямку грунтової дороги, що розміщена між пунктом шиномонтажу та територією міського ринку рухається особа чоловічої статі ( ОСОБА_9 ). Також при перегляді відео встановлено, що в цей час біля пункту шиномонтажу перебувають дві особи чоловічої статі ( ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ), які почали рухатися в напрямку грунтової дороги, яка розміщена між пунктом шиномонтажу та територією міського ринку. Після проведення огляду компакт-диск із збереженим відео поміщено до паперового конверта;

- постановою про визнання речовими доказом від 14.01.2021 (а.с.237 т.1) з якої вбачається, що компакт-диск із збереженими трьома відеофайлами з трьох камер зовнішнього відеоспостереження магазину «F5, що розташований по вул. Енергетиків в м. Каневі Черкаської області поблизу пункту шиномонтажу визнано речовим доказом та приєднано до матеріалів кримінального провадження №0000015;

- згідно висновку судової товарознавчої експертизи № СЕ-19/124-21/360-ТВ від 12.01.2021 (а.с.90-94 т.1) вбачається, що ринкова вартість чоловічої шкіряної сумки, станом на 09.01.2021, могла становити 191,25 грн.;

- протоколом огляду предмету від 15.01.2021 (а.с.238 т.1) з якого вбачається, що слідчий СВ ВП №1 ЧРУП ГУ НП в Черкаській області капітан поліції ОСОБА_16 в кабінеті №14 ВП №1 по кримінальному провадженню №0000015 провів огляд предмету: поліетиленовий пакет чорного кольору, один край якого зв`язаний ниткою до якої приєднана паперова бирка з написом з однієї сторони «Черкаський НДЕКЦ МВС України Інф. про об`єкт (№ к/п) чоловіча шкіряна сумка к/п № 0000015 Ініціатор СВ відділу №1 Черкаського районного управління поліції ОСОБА_17 . СВ ОСОБА_18 з іншої сторони Відділ судової експертизи (сектор №2) висновок експерта (експертного дослідження) СЕ-19/124-21/360-ТВ від 12.01.2021 р. підпис ОСОБА_19 МП» на даній бірці на великих літерах МП поставлена печатка синього кольору з написом Для висновків. Упакування не пошкоджене. При відкритті поліетиленового пакету встановлено, що в ньому знаходиться чоловіча сумка, сейф-пакет від попереднього упакування. Чоловіча шкіряна сумка коричневого кольору. Сумка оснащена клапаном, поряд з яким знаходиться відсік, який відкривається та фіксується замка типу «блискавка». У верхній частині сумки знаходиться ручка. Сумка складається з чотирьох внутрішніх відділень. Після проведення огляду чоловічу шкіряну сумку передано на зберігання потерпілому ОСОБА_9 ;

- постановою про визнання речовим доказом від 15.01.2021 (а.с.239 т.1) з якої вбачається, що чоловіча сумка, гроші в сумі 60000 гривень, паспорт громадянина України та посвідчення водія на ім`я ОСОБА_9 визнано речовими доказами в кримінальному провадженні №0000015;

- згідно розписки (а.с.240 т.1) вбачається, що ОСОБА_9 отримав від слідчого ОСОБА_16 чоловічу сумку в якій зберігалися грошові кошти в сумі 60000 грн. та документи;

- постановою про перекваліфікацію злочинних дій від 15.01.2021 (а.с.241 т.1) з якої вбачається, що злочинні дії ОСОБА_7 перекваліфіковано з ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 3 ст.185 КК України;

- протоколом пред`явлення для впізнання за фотознімками від 27.01.2021 (а.с.242 т.1) з якого вбачається, що в кабінеті №14 ВП №1 ЧРУП ГУ НП в Черкаській області у присутності понятих ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , потерпілий ОСОБА_9 впізнав на фотознімках чоловіка, який 09.01.2021 з його автомобіля викрав чоловічу сумку з грошима в сумі 60000 грн., паспортом та посвідченням водія, якого він наздогнав і той йому повернув викрадене. Обличчя даного чоловіка зображене на фотознімку №3, якого він впізнав за сукупністю рис обличчя;

- згідно довідки до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 27.01.2021 з потерпілим ОСОБА_9 (а.с.243 т.1) вбачається, що на фото №3 знаходиться фотознімок громадянина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1

- протоколом проведення слідчого експерименту від 28.01.2021 та фототаблиці до нього (а.с.244-247 т.1) проведеного за участю ОСОБА_7 у присутності понятих ОСОБА_22 , ОСОБА_23 з якого вбачається, що ОСОБА_7 на території міського ринку по вул. Енергетиків, 5-А в м. Каневі Черкаської області розповів та показав як він здійснив крадіжку чоловічої сумки з автомобіля «Volkswagen Transporter», білого кольору, після чого біля шиномонтажу він був затриманий власником, якому повернув сумку;

- переглядом в судовому засіданні речових доказів:

диску СD-R 52-х 700 МВ 80 min з трьома відеофайлами відео з магазину «F5», що по вул. Енергетиків, 27, в м. Каневі, Черкаської області. На вказаному відео обвинувачений ОСОБА_7 в суді підтвердив свою особу.

При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі «Тейскера де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Судом також врахована позиція ЄСПЛ, викладена у рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978, «Коробов проти України» від 21.10.2011 «…що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків».

Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

В ході судового розгляду суд безпосередньо, всебічно та повно дослідив усі докази, що містяться в матеріалах кримінального провадження і встановив правильність збирання стороною обвинувачення та закріплення кожного з вказаних доказів, тому дані докази суд вважає належними і допустимими.

Кримінально-процесуальний кодекс України не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

У статті 94 вказаного Кодексу визначено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись Законом, оцінює не тільки кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Доказування тих чи інших обставин злочину, як правило, ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх, у тому числі, непрямих доказів. І саме на такому аналізі та оцінці всіх доказів й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) факту вчинення злочину конкретною особою.

Крім цього, у відповідності до положень ч.ч. 1, 3 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

У пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду № 5 від 29 червня 1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» роз`яснено, що мотивування у вироку висновків щодо кваліфікації злочину полягає у зіставленні ознак установленого судом злочинного діяння і ознак злочину, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом, і формулюванні висновку про їх відповідність. Додержуючись вимог КПК України, суд повинен навести у вироку мотиви зміни в суді пред`явленого підсудному обвинувачення. При наявності підстав для застосування закону про менш тяжкий злочин ніж той, за яким було пред`явлено обвинувачення, суду належить обгрунтувати у вироку висновок про перекваліфікацію дій підсудного на закон, що передбачає відповідальність за менш тяжкий злочин, не виправдовуючи підсудного за тим обвинуваченням, яке йому було пред`явлено.

Так, згідно обвинувального акту, який затверджений прокурором 29.01.2021 стороною обвинувачення кваліфіковано дії ОСОБА_7 як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням у сховище, тобто за ч. 3 ст. 185 КК України. Прокурором у судовому засіданні таке обвинувачення підтримано, зміна обвинувачення, відповідно до ст.ст. 338, 341 КПК України, до суду не надходила.

Згідно з висновком Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеним у постанові № 51-5932км19 від 17 березня 2020 року, «салони та/або багажні відділення автомобілів, можуть бути віднесені за своїми ознаками до поняття «сховище», виходячи з їх конструктивних особливостей, наявності пристосувань чи засобів охорони, у тому числі технічних, які об`єктивно перешкоджають вільному доступу сторонніх осіб, а також інших ознак, які дозволяють ідентифікувати вказані місця як такі, що мають, окрім іншого, призначення для постійного або тимчасового зберігання майна (тобто є сховищем). При цьому в кожному конкретному провадженні, де пред`явлено обвинувачення за викрадення майна з автомобіля, яке включає кваліфікуючу ознаку «проникнення у сховище», належить встановити об`єктивні обставини, які дозволять ідентифікувати відповідний автомобіль як «сховище». Ці обставини, з огляду на положення статей 91-94 КПК, підлягають обов`язковому доказуванню, а зібрані та надані суду докази відповідній оцінці».

Однак, як вбачається зі змісту обвинувального акту, який не змінювався прокурором під час судового розгляду, крадіжку майна потерпілого ОСОБА_9 було вчинено ОСОБА_7 із салону автомобіля марки «Volkswagen Transporter», реєстраційний номер НОМЕР_2 через незамкнені на замок двері шляхом їх відкриття рукою, що дає підстави суду вважати, що доступ до автомобіля був вільний, тобто за відсутності пристосувань чи засобів охорони, у тому числі технічних, які об`єктивно перешкоджають вільному доступу сторонніх осіб.

Крім того, з показань самого потерпілого ОСОБА_9 наданих ним в судовому засіданні щодо обставин викрадення майна з автомобіля, який був не замкнений слідує, що в день викрадення майна з автомобіля, пасажирські дверцята автомобіля були не зачинені, оскільки він вивантажував з автомобіля товари продукти харчування, який стояв метрів за десять до пункту торгівлі, а тому необхідності закривати двері на замок не було. Тому, дослідивши показання потерпілого ОСОБА_9 , суд дійшов висновку, що крадіжка з автомобіля відбулась шляхом вільного доступу, тобто в діях ОСОБА_7 відсутня така кваліфікуюча ознака, як «проникнення в сховище», тобто автомобіль.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 569/1111/16-к, з якої вбачається, що наявність вільного доступу до приміщення при вчиненні злочинів проти власності унеможливлює застосування кваліфікуючої ознаки «проникнення у приміщення».

У постанові від 18 квітня 2018 року (справа №569/1111/16-к) Велика Палата Верховного Суду наголосила, що необхідно виділяти фізичний та юридичний критерії розуміння поняття «проникнення». Зокрема, для визначення фізичного критерію підлягає встановленню: 1) факт входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища); 2) час, спосіб, місце та обставини входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища) з урахуванням режиму доступу до нього та до майна, яким бажає заволодіти особа.

Для з`ясування юридичного критерію слід встановлювати:

1) незаконність входження (потрапляння) в приміщення (житло, інше приміщення чи сховище) або перебування в ньому, що обумовлюється відсутністю в особи права на перебування там, де знаходиться майно, яким вона бажає незаконно заволодіти;

2) мету, яку досягає особа, вчиняючи обрані дії, усвідомлення нею характеру вчиненого суспільно небезпечного діяння, зокрема й факту незаконного входження (потрапляння) до приміщення (житла, іншого приміщення чи сховища) чи перебування в ньому, передбачення наслідків вчиненого діяння.

Наявність режиму вільного доступу до приміщення або сховища свідчить про законність входження (потрапляння) особи у відповідне приміщення та правомірне її перебування там, а отже, виключається інкримінування кваліфікуючої ознаки «проникнення», навіть якщо особа потрапила в приміщення або сховище з умислом заволодіти чужим майном.

Оцінюючи зібрані у справі докази, суд вважає, що вина ОСОБА_7 доведена повністю саме у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

Тому, суд вважає за необхідне перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_7 з ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 2 ст. 185 КК України, тобто як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Вказані висновки суду узгоджуються також з висновками Верховного Суду, які викладені у постановах від 02.09.2021 у справі № 127/8962/20 та від 17 лютого 2022 року у справі №127/8962/20.

Таким чином, суд приймає до уваги доводи сторони захисту з приводу наявності відкритого доступу до автомобіля, оскільки будь-яких даних, що в момент викрадення майна в обвинуваченого ОСОБА_7 з приводу закритого доступу до вказаного автомобіля, суду надано не було.

В той же час, суд вважає, що клопотання сторони захисту з приводу необхідності перекваліфікації дій обвинуваченого на ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України є необґрунтованим, виходячи з наступного.

Так, кваліфікація злочину це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення та доказування кримінально-процесуальними й криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», крадіжку та грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.

Якщо особа, котра протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення відповідного злочину. Закінченим замахом на крадіжку є дії особи, яка викрала майно, але одразу була викрита.

Відповідно до положень кримінального закону крадіжка майна вважається закінченим злочином з моменту, коли винна особа повністю реалізувала умисел щодо заволодіння майном. Заволодіння передбачає такий перехід майна до винного, який надає йому навіть початкову реальну можливість розпорядитися чи користуватися ним. При цьому докладне визначення цього моменту в кожному конкретному випадку залежить від характеру майна, навколишньої обстановки щодо вчинення крадіжки, наявності реальної можливості використати майно за особистим розсудом винного.

Кваліфікуючою ознакою злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, є вчинення крадіжки повторно, тобто вчинення злочину особою, яка раніше вчиняла будь який із злочинів передбачених ст.ст. 185-187 КК України.

25 червня 2015 року Верховний Суд України у справі №5-96кс15 вказав, що крадіжка вважається закінченою з моменту вилучення майна і реальної можливості розпоряджатися ним як своїм власним: продати, сховати, подарувати, використати на свої потреби та інше. Якщо такої можливості у винуватого не було, то вчинене повинно розцінюватись як замах на крадіжку.

Крадіжка є злочином із матеріальним складом. Згідно з абз. 1 п. 4 ППВСУ «Про судову практику у справах про злочини проти власності» від 6 листопада 2009 року № 10, крадіжка вважається закінченою з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним (наприклад, сховати, передати іншим особам, вжити за призначенням тощо). Якщо особа, котра протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення відповідного злочину. Однак крадіжка буде закінченою тоді, коли винна особа вилучила майно, але була викрита і у зв`язку з цим позбавилася цього майна (наприклад, викинула викрадений предмет).

Згідно фактичних обставин даної справи, дослідженими доказами та наданими показаннями потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 судом встановлено, що ОСОБА_7 , заволодівши викраденим майном, пішов за магазин в сторону СТО-шиномонтажу та, тримаючи сумку в руках, він почав її відкривати та оглядати її вміст. Однак, коли обвинувачений почув, що позаду хтось за ним йде, він розвернувся і побачив, що його наздоганяє потерпілий ОСОБА_9 та коли до ОСОБА_7 потерпілому залишалося близько одного метра, він кинув сумку на землю та побіг у вуличку між шиномонтажем та магазином «Хвилинка», після чого потерпілий взяв свою сумку й пішов.

Таким чином, в даному випадку, крадіжка майна є закінченим злочином, оскільки обвинуваченим ОСОБА_7 було викрадено майно з салону автомобіля, після чого він мав реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним, але був викритий і у зв`язку з цим позбавився цього майна, а тому доводи сторони захисту з приводу необхідності перекваліфікації дій обвинуваченого на ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, судом не беруться до уваги.

Під час розгляду справи обвинувачений не заперечує того факту, що ним було вчинено крадіжку майна 09.01.2021 з салону автомобіля марки «Volkswagen Transporter», білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_9 , при обставинах зазначених в обвинувальному акті, однак поряд з цим ОСОБА_7 зазначає, що не погоджується із кількістю викраденого майна, а саме наявністю грошових коштів, а також тим, що ним викрадено не сумку-барсетку, а сумку форми «бананка». Зокрема зазначає, що в сумці грошей взагалі не було.

Так, посилання сторони захисту в частині, що стосується не доведення стороною обвинувачення розміру матеріальної шкоди та виду сумки, що викрадена ОСОБА_7 із салону автомобіля, до уваги судом не приймаються, оскільки його показання є суперечливими до інших обставин кримінального правопорушення, непослідовними так як вони спростовані вищевказаними доказами, зокрема показаннями потерпілого ОСОБА_9 , які є послідовними, узгоджуються з його письмовою заявою до відділу поліції, поданою одразу після вчинення злочину, в якій він вказав, що в нього викрадено барсетку із грошовими коштами в сумі 60000 грн. Крім цього, в судовому засіданні при проведенні допиту потерпілого ОСОБА_9 ним зазначено, що з салону автомобіля 09.01.2021 була викрадена сумка-барсетка в якій на момент вчинення крадіжки були грошові кошти в сумі 50000-60000 тисяч гривень, оскільки в цей день він планував їхати в м. Київ за товаром, а також документи: паспорт, посвідчення водія. При наданні своїх показань, потерпілий ОСОБА_9 попереджався судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання.

Підстав ставити під сумнів показання потерпілого ОСОБА_9 в зазначеній частині у суду немає, оскільки такі показання щодо обставин вчинення злочину є логічними й послідовними. Під час вивчення матеріалів кримінального провадження не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що потерпілий, який був допитаний судом під присягою, з будь-яких причин обмовив чи міг обмовити обвинуваченого у вчиненому.

Суд також вважає необґрунтованими доводи сторони захисту щодо недопустимості речових доказів, а саме: чоловічої сумки та грошових коштів в сумі 60000 грн., та виключення їх з числа доказів, з огляду на наступне.

Так, захисник посилається на те, що слідчим порушено порядок залучення речових доказів (сумки потерпілого та грошових коштів в сумі 60000 грн.) до матеріалів кримінального провадження, на місці події речові докази слідчим не вилучалися, а між подією злочину і визнанням сумки і грошей речовими доказами минуло декілька днів, тому у сторони захисту виникають обґрунтовані сумніви чи дійсно в потерпілого була наявна саме сумка-барсетка в якій були грошові кошти в сумі 60000 грн. Крім цього, під час виконання вимог ст. 290 КПК України, слідчий надав стороні захисту лише письмові докази та не надав речові докази.

Суд не погоджується з вказаними доводами захисника щодо порушення порядку долучення речових доказів, оскільки аналіз матеріалів кримінального провадження, а саме: протоколу огляду предмету від 15.01.2019 (а.с.238 т.1), постанови про визнання речовими доказами від 15.01.2019 (а.с.239 т.1) і зберігальна розписка потерпілого від тієї ж дати (а.с.240 т.1), свідчать про те, що речові докази були отримані слідчим у спосіб, передбачений законом, оглянуті, приєднані до справи і повернуті на відповідальне зберігання потерпілому.

Та обставина, що зазначені речові докази не надавалися стороні захисту під час виконання вимог ст. 290 КПК України, також не є підставою для визнання їх недопустимими, оскільки на орган досудового розслідування покладено обов`язок надати сторонам майбутнього судового розгляду безперешкодно реалізувати їх можливість ознайомитися із речовими доказами (у разі виявлення ними бажання), однак він не зобов`язаний здійснювати таке ознайомлення в обов`язковому порядку за відсутності ініціативи сторони захисту.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 290 КПК України, прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ та можливість скопіювати або відобразити відповідним чином будь-які речові докази або їх частини, документи або копії з них, а також надати доступ до приміщення або місця, якщо вони знаходяться у володінні або під контролем держави, і прокурор має намір використати відомості, що містяться в них, як докази у суді.

Таким чином, законодавець встановив процедуру, яка забезпечує реалізацію права на справедливий суд у його процесуальному аспекті, тобто надає сторонам майбутнього судового розгляду можливість ознайомитися із доказами (в тому числі речовими) кожної із них і підготувати правову позицію, що буде ними обстоюватись у змагальній процедурі судового розгляду.

На орган досудового розслідування покладено обов`язок надати сторонам майбутнього судового розгляду безперешкодно реалізувати їх можливість ознайомитися із речовими доказами (у разі виявлення ними бажання), однак він не зобов`язаний здійснювати таке ознайомлення в обов`язковому порядку за відсутності ініціативи сторони.

Вказаний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 12.03.2020 у справі № 688/2831/17.

Із матеріалів кримінального провадження встановлено та обвинуваченим не заперечується, що йому були відкриті усі матеріали досудового розслідування. Крім того, йому вручався реєстр матеріалів досудового розслідування, в якому, зокрема, було зазначено про визнання та приєднання до кримінального провадження речових доказів. Обвинувачений не був позбавлений права, у разі необхідності, ознайомитися із даними речовими доказами та додатками до протоколів огляду предметів, втім обвинувачений такої ініціативи не проявив.

Тому суд відхиляє доводи сторони захисту щодо недопустимості речових доказів: сумки потерпілого ОСОБА_9 та грошових коштів у сумі 60000 грн., як необґрунтовані.

Згідно з приписами ст. 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з дотриманням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими кодексом.

Відповідно до положень ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Таким чином, дії обвинуваченого ОСОБА_7 суд кваліфікує за ч. 2 ст. 185 КК України таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд враховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому, призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

За змістом статей 50, 65 КК України, особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості кримінального правопорушення.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинене кримінальне правопорушення, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами.

Зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання виправлення засудженого.

Відповідно до абз. 3 п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Крім того, як неодноразово наголошував у своїх висновках Верховний Суд, що суди не повинні допускати спрощений та однаковий підхід до розгляду справи та застосовувати індивідуалізацію покарання, з урахуванням конкретних обставин кожної справи. Індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта (постанова Верховного Суду від 22.03.2018 у справі №207/5011/14-к (провадження №51-1985км 18)).

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд відповідно до ст. 65 КК України, враховує: ступінь тяжкості вчиненого злочину; особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Зокрема, під врахуванням особи винного слід розуміти врахування позитивних і негативних соціальних, фізичних, психічних і правових елементів характеристики особи, що вчинила злочин, які мають кримінально-правове значення.

Відповідно до вимог КК України, покарання, призначене судом, має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження вчинення ними нових злочинів.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до нетяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який будучи неодноразово раніше судимий, маючи у відповідності до ст. 89 КК України не зняту та не погашену судимість, на шлях виправлення та перевиховання не став та знову вчинив новий умисний злочин проти власності; офіційно непрацевлаштований, суспільно корисною працею не займається, має на утриманні дружину та матір, які є інвалідами ІІІ групи та малолітню дитину, за місцем проживання характеризується позитивно, в КНП «Канівський БЛ» перебував на диспансерному обліку з 2014 року. З 2019 року лікар-нарколог у КНП «Канівська БЛ» відсутній (а.с.72, 73 т.1), з 10.11.2011 перебуває під диспансерним наглядом в кабінеті «Довіра» КНП «Канівська БЛ» (а.с.14 т.2).

Відповідно до ст. 66 КК України, до обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 суд відносить щире каяття у скоєному.

Відповідно до ст. 67 КК України, обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 не встановлено.

З урахуванням викладеного, суд вважає необхідним і достатнім для виправлення та попередження нових злочинів призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавленням волі в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України, оскільки таке покарання є необхідним і достатнім для його виправлення.

Обставин, які б суттєво знижували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та являлось передумовою для застосування ст.ст. 69, 69-1 КК України, судом не встановлено. Крім цього, підстав для застосування ст. 75 КК України суд не вбачає, оскільки перевиховання та виправлення ОСОБА_7 , а також попередження можливості вчинення ним нових кримінальних правопорушень не можливі без ізоляції від суспільства, однак, можуть бути досягнуті у разі відбуття ним покарання у межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України.

Крім цього, судом також встановлено, що вироком Миронівського районного суду Київської області від 03.06.2021 у справі №371/1579/19 ОСОБА_7 був засуджений за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 5 місяців арешту, покарання за які він відбув.

За даним кримінальним провадженням нове кримінальне правопорушення ОСОБА_7 вчинено 09.01.2021, тобто до постановлення вироку Миронівського районного суду Київської області від 03.06.2021 у справі №371/1579/19.

Згідно вимог ч. 4 ст. 70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Таким чином, ОСОБА_7 слід призначити покарання із застосуванням положень ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання призначеного за попереднім вироком Миронівського районного суду Київської області від 03.06.2021, більш суворим покаранням призначеним за цим вироком та в строк відбування покарання зарахувати повністю відбуте покарання за вироком Миронівського районного суду Київської області від 03.06.2021 у справі №371/1579/19.

При цьому слід врахувати, що відповідно до вимог ст. 72 КК України, при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень, менш суворий вид покарання переводиться у більш суворий, виходячи з того, що одному дню позбавлення волі відповідає один день арешту.

До обвинуваченого застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Підстав для зміни або скасування застосованого запобіжного заходу до набрання вироком законної сили суд не вбачає з метою уникнення ризиків щодо ухилення ОСОБА_7 від виконання вироку суду.

Початок строку відбування покарання обвинуваченому слід обчислювати з дня набрання вироком законної сили, оскільки згідно з ч. 1 ст. 17 КПК України, особа не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде встановлено обвинувальним вироком, тобто покарання може бути призначене лише з моменту ухвалення судом обвинувального вироку та набрання ним законної сили.

Суд вважає за необхідне на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати обвинуваченому ОСОБА_7 у строк відбування покарання за цим вироком строк його попереднього ув`язнення з 18.10.2023 по день набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення на один день позбавлення волі.

Долю речових доказів суд вирішує у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Відповідно до ст.ст. 122, 124 КПК України, з обвинуваченого підлягають стягненню на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта для проведення експертизи, які складають 653,80 грн., що підтверджується матеріалами кримінального провадження (а.с.95 т.1).

Цивільний позов по кримінальному провадженню відсутній.

Керуючись ст.ст. 369-371, 373-374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років 7 (семи) місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за попереднім вироком Миронівського районного суду Київської області від 03.06.2021, більш суворим, призначеним за цим вироком, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 3 (трьох) років 7 (семи) місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу залишити попередній тримання під вартою.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з дня набрання вироком законної сили.

В строк покарання ОСОБА_7 зарахувати повністю відбуте покарання за попереднім вироком Миронівського районного суду Київської області від 03.06.2021 у виді арешту на строк п`ять місяців з розрахунку, що одному дню арешту відповідає один день позбавлення волі.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, у строк відбуття покарання ОСОБА_7 зарахувати строк його попереднього ув`язнення з 18.10.2023 по день набрання вироком законної сили, із розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Речові докази по кримінальному провадженню:

- чоловічу сумку, грошові кошти в сумі 60 000,00 грн., паспорт громадянина України та посвідчення водія на ім`я ОСОБА_9 , які передано потерпілому ОСОБА_9 під охоронну розписку залишити у розпорядженні власника ОСОБА_9 ;

- компакт диск, який зберігається при матеріалах кримінального провадження залишити при матеріалах кримінального провадження.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати по кримінальному провадженню за проведення судової товарознавчої експертизи № СЕ-19/124-21/360-ТВ від 12.01.2021 в сумі 653,80 грн. (шістсот п`ятдесят три гривні, 80 копійок).

Вирок може бути оскаржений до Черкаського апеляційного суду через Канівський міськрайонний суд Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Головуючий ОСОБА_1