ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/426/23 Справа № 711/2733/23 Категорія: ст. 331 КПК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі

відеоконференції з Городищенським

районним судом Черкаської області)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси виділені матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Придіпровського районного суду м.Черкаси від 05 травня 2023 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб, -

в с т а н о в и л а :

В провадженні Придніпровського районного суду м.Черкаси знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000860 від 14.03.2023 про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.1 ст.321 КК України.

Прокурор в судовому засіданні заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, мотивуючи тим, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, продовжують існувати, і в разі зміни запобіжного заходу на більш м`який, можна спрогнозувати неправомірну поведінку обвинуваченого.

Судом встановлено, що 16.03.2023 ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м.Черкаси щодо обвинуваченого ОСОБА_8 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 діб, тобто до 12.05.2023, з можливістю внесення застави в розмірі 30 мінімальних прожиткових мінімумів для працездатних осіб в сумі 80 520,00 гривень.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 заперечили проти клопотання прокурора, просили застосувати до ОСОБА_8 більш м`який запобіжний захід, а саме домашній арешт за місцем його постійного проживання.

05.05.2023 ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 задоволено, та продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 на 60 днів, тобто по 03.07.2023 включно, з можливістю внесення застави в розмірі 30 мінімальних прожиткових мінімумів для працездатних осіб в сумі 80 520,00 гривень.

Не погоджуючись з ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 05.05.2023, вважаючи її незаконною, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати ухвалу Придніпровського районного суду м.Черкаси від 05.05.2023 відносно ОСОБА_8 та постановити нову ухвалу про зміну йому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт за місцем проживання останнього.

Апеляційні вимоги мотивував тим, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про існування ризиків, передбачених п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України. Вказує, що клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу не містить доказів, які б обгрунтовували існування зазначених ризиків. Вважає, що обвинувачений не може незаконно впливати на свідків, оскільки прокурор не заявляв клопотання про виклик свідків у кримінальному провадженні, судом не досліджувалися зміст їх показань та зміст слідчих дій, у яких вони приймали участь, тобто відсутні дані, що свідчили б про те, що свідки вказують на причетність обвинуваченого ОСОБА_8 до вчинення кримінального правопорушення.

Вважає, що на даний час існують підстави для зміни запобіжного заходу відносно ОСОБА_8 з тримання під вартою на домашній арешт, оскільки під час обрання відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу слідчий суддя виходила із тих даних, що останньому інкримінується вчинення кримінальних правопорушень, передбачених, ч.1, ч.2 ст.307, ч.1, ч.3 ст.321 КК України, і саме про причетність до вчинення вказаних кримінальних правопорушень робила відповідні висновки. Однак, в ході досудового розслідування склад інкримінованого правопорушення відносно ОСОБА_8 перекваліфіковано та повідомлено про нову підозру і висунуто звинувачення за ч.2 ст.307, ч.1 ст.321 КК України, що вказує на зменшення ступеню суспільної небезпеки інкримінованих обвинуваченому дій.

Апелянт зазначає, що в ході досудового розслідування стороною обвинувачення не встановлено даних про те, що ОСОБА_8 може переховуватися від суду, адже до матеріалів кримінального провадження не приєднано жодного документа про перебування обвинуваченого в розшуку, чи про інші дії, які могли б вказати на ризик його уникнення від правосуддя. Навпаки є дані про наявність міцних соціальних зв`язків у ОСОБА_8 , він одружений, проживає з дружиною, яка має незадовільний стан здоров`я, та матір`ю, має постійне місце проживання та позитивні характеристики. Перед поміщенням до ДУ «Черкаський слідчий ізолятор» і на даний час ОСОБА_8 має незадовільний стан здоров`я та потребує лікування і медичного огляду.

Вказує, що кваліфікація дій ОСОБА_9 не тягне за собою автоматичне визнання його вини у вчиненні кримінального правопорушення в якому він підозрюється, і він до винесення вироку вважається таким, що не є винуватий у вчиненні злочину, який йому інкримінується. Вважає, що сам лише розмір санкції статті, по якій пред`явлена підозра, не є достатнім чинником для тримання обвинуваченого під вартою. Обгрунтовуючи апеляційні доводи адвокат ОСОБА_7 послався на КПК України та судову практику Європейського Суду з прав людини, викладену в його рішеннях.

Заслухавши доповідь судді, думку захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги та просила ухвалу місцевого суду залишити без змін, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно ч.2 ст. 392 КПК України ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, за наявності клопотань , суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення. Під час здійснення судового провадження судом присяжних питання, передбачене цією частиною, вирішує головуючий.

Як вбачається з ч.3 ст.407 КПК України, постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Ухвала суду про продовження строку тримання під вартою повинна відповідати вимогам ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 177, 178, 183 КПК України.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначено, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Перевіркою наданих до апеляційного суду матеріалів встановлено, що зазначені вимоги місцевим судом дотримані в повному обсязі.

Виходячи з даних матеріалів кримінального провадження, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені п.1,3 ч.1 ст.177 КК України, а саме, переховуватися від суду та незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, які приймали участь при проведенні слідчих дій та вказують на причетність обвинуваченого до вчинення кримінальних правопорушень, з метою змусити їх до зміни чи відмови від показань, про наявність яких свідчать такі обставини, як тяжке покарання, що загрожує у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованих йому органом досудового розслідування злочинів, а також оскільки матеріалами кримінального провадження відкриті учасникам, обвинувачений ознайомлювався з матеріалами справи, анкетні дані свідків йому відомі, і він може на них впливати.

Зазначені ризики є дійсними та триваючими, на даний час не зменшились та виключають можливість зміни запобіжного заходу щодо ОСОБА_8 на більш м`який.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.1 ст.321 КК України, зокрема, одне із яких відноситься до категорії тяжких злочинів, покарання за яке передбачає позбавлення волі до десяти років з конфіскацією майна, не працевлаштований, одружений, але на утриманні неповнолітніх дітей не має, не має стійких соціальних зв`язків.

Як під час розгляду справи місцевим судом, так і під час апеляційного розгляду, не здобуто даних, які б безумовно свідчили про неможливість тримання ОСОБА_8 під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили ризики, передбачені ст.177 КПК України.

Місцевим судом досліджувалася можливість застосування відносно ОСОБА_8 більш м`яких запобіжних заходів, та зроблено вірний висновок про відсутність таких підстав. З вказаним висновком погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції, а тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Крім того, ОСОБА_8 визначено заставу в розмірі 30 мінімальних прожиткових мінімумів для працездатних осіб в сумі 80 520,00 гривень, у разі внесення, якої останній підлягає звільненню з під варти. На думку колегії суддів, визначений розмір застави є обґрунтований, і може забезпечити виконання ОСОБА_8 покладених на нього обов`язків, у разі його звільнення з під варти.

Колегія суддів позбавлена можливості перевіряти фактичні обставини справи та доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, оскільки це належить до компетенції місцевого суду під час розгляду кримінального провадження по суті, тому доводи апелянта щодо недоведеності його вини у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень відхиляються.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_8 має матір, та дружину, яка хворіє, не впливають на обгрунтованість підстав для продовження щодо нього строку тримання під вартою.

Що стосується доводів апелянта про його тяжкий стан здоров`я, то колегія суддів не може їх враховувати при розгляді даного провадження, оскільки будь-яких доказів, які б засвідчували тяжкий стан його здоров`я, що унеможливлювало б перебування останнього під вартою, апелянтом суду надано не було.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що діючі норми права встановлюють, що особа, яка перебуває під вартою, не позбавлена права отримувати належну медичну допомогу.

У підпункті 1 пункту 3 розділу І Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 2019 року №1769/5, зазначено, що ув`язнені та засуджені, яких тримають у СІЗО, користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених законодавством України і встановлених вироком суду (для засуджених). Обмеження прав, які застосовуються до ув`язнених та засуджених, мають бути мінімально необхідними для досягнення обґрунтованих цілей. Такі обмеження не можуть застосовуватись, якщо для ефективного досягнення поставлених цілей існує менше альтернативне обмеження.

У підпункті 1 пункту 4 розділу І вказаних вище Правил, серед іншого, зазначено, що ув`язнені і засуджені мають право:

на охорону здоров`я в обсязі, встановленому Законом України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», за винятком обмежень, передбачених законодавством;

за висновком лікуючого лікаря отримувати від родичів або інших осіб (у фабричній закритій непошкодженій упаковці) лікарські засоби або їх аналоги, призначені для проходження курсу лікування, та медичні вироби, а також купувати їх за безготівковим розрахунком;

купувати протягом місяця за безготівковим розрахунком продукти харчування і предмети першої потреби, письмове приладдя, газети і книги через торговельну мережу на замовлення на суму та у кількості, що передбачені Законом України «Про попереднє ув`язнення», КВК та цими Правилами.

Пунктами 3 та 4 Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15 серпня 2014 року № 1348/5/572, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 серпня 2014 року за № 990/25767 (із змінами), встановлено, що:

медичне обслуговування (амбулаторне, стаціонарне лікування, реабілітація), контроль та аналіз стану здоров`я засуджених організовуються і проводяться медичними працівниками відповідно до законодавства про охорону здоров`я, системи стандартів у сфері охорони здоров`я, клінічних протоколів в порядку, передбаченому законодавством;

у закладах охорони здоров`я ДКВС надаються медична допомога при невідкладних станах, первинна медична допомога, вторинна (спеціалізована) та паліативна допомога, медична реабілітація, здійснюється санітарно-епідеміологічний нагляд, проводяться санітарно-гігієнічні та протиепідемічні заходи, у тому числі із впровадження превентивної медицини (пропаганда здорового способу життя, зокрема з питань дотримання особистої гігієни, запобігання інфекційним захворюванням, алкоголізму та наркоманії, попередження самогубств, гігієнічне навчання), організовується цілодобове чергування медичних працівників, забезпечення засуджених лікарськими засобами, медичними виробами, технічними та іншими засобами реабілітації, проводиться реабілітація та лікування після захворювань і травм.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо обрання обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

З врахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції, та задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 .

Керуючись ст. 183, 199, 331, 405, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Ухвалу Придніпровського районного суду м.Черкаси від 05 травня 2023 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_10 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді