ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/69/23 Справа № 191/4048/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0001104 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2021 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Приморське Василівського району Запорізької області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, останнє місце мешкання: АДРЕСА_1 , раніше судимого, останній раз:

- 24.06.2016 року Веселівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 121 КК України до позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.391 КК України,

В с т а н о в и л а:

Вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2021 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого сь. 391 КК України та призначено йому покарання у виді 1 (одного) року 6 (шести) місяців позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Василівського районного суду Запорізької області від 24.06.2016 року та остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з 10.11.2021 року.

Запобіжний захід ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили не обирався.

Вказаним вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він, будучи засудженим вироком Василівського районного суду Запорізької області від 24.06.2016 року за ч. 2 ст. 121 КК України до 7 років 6 місяців позбавлення волі, прибув для відбуття покарання до державної установи «Синельниківська виправна колонія № 94» та був ознайомлений з вимогами Кримінально - виконавчого кодексу України, Правилами внутрішнього розпорядку установи виконання покарань, Кримінального кодексу України, в тому числі зі статтею 391 КК України. Але на шлях виправлення ОСОБА_8 не став та умисно, з метою порушення режиму відбування покарання систематично вчиняв злісну непокору законним вимогам адміністрації установи, за що має 31 дисциплінарне стягнення, з яких 1 раз у вигляді переведення до приміщення камерного типу (ПКТ), що накладалося 04.06.2020 року строком на 1 місяць, у зв`язку з чим відповідно до ст. 133 Кримінально - виконавчого кодексу України, він є злісним порушником режиму утримання як засуджений, який не виконує законні вимоги адміністрації та який протягом року вчинив більше трьох порушень режиму відбуття покарання, за кожне з яких постановою начальника установи були накладені стягнення, які достроково не зняті та не погашені у встановленому законом порядку.

Зокрема, 22.09.2020 року приблизно з 9 годині 35 хвилин представником адміністрації установи - начальником відділення соціально - психологічної служби №2 капітаном внутрішньої служби ОСОБА_9 згідно виконуваним ним функціональних обов`язків, діючи виключно в рамках своєї посадової інструкції та у відповідності до ч. 5 ст. 118 КВК України, засудженому ОСОБА_8 пред`явлено законну вимогу приступити до роботи по благоустрою установи, а саме вказана територія для проведення робіт - прибирання території локального сектору відділення СПС № 2, згідно графіка чергування на вересень 2020 року. Для виконання робіт засуджений ОСОБА_8 був забезпечений необхідним для виконання наказу інвентарем (мітла, совок, цеберка та робочі рукавиці), був одягнутий за сезоном, взутий, нагодований згідно встановлених норм. Незважаючи на вищезазначену законну вимогу начальника відділення приступити до роботи, засуджений ОСОБА_8 , в категоричній формі відмовився від її виконання.

У зв`язку з чим начальником відділення соціально - психологічної служби №2 капітаном внутрішньої служби ОСОБА_9 для з`ясування стану здоров`я засудженого ОСОБА_8 у розташування відділення був запрошений представник медичної частини установи. Після чого о 9 годині 50 хвилин по прибуттю у відділення лікаря - терапевта ОСОБА_10 проведено медичний огляд стану здоров`я засудженого ОСОБА_8 , в результаті якого складено медичний висновок обстеження б/н від 22.09.2020 року, за результатами якого встановлено, що протипоказань до залучення до 2-ох годинних робіт із благоустрою установи згідно затвердженого графіку чергування у засудженого ОСОБА_8 немає.

Того ж дня, о 10 годині 00 хвилин начальником відділення соціально - психологічної служби №2 капітаном внутрішньої служби ОСОБА_9 в присутності начальника відділення СПС № 13 лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_11 та начальника відділення СПС №12 капітана внутрішньої служби ОСОБА_12 засудженому ОСОБА_8 висунута законна вимога приступити до виконання роботи з благоустрою установи згідно графіку. Але засуджений ОСОБА_8 в категоричній формі відмовився виконувати законні вимоги начальника відділення і до роботи не приступив.

Після чого, о 10 годині 05 хвилин працівником адміністрації установи, а саме начальником відділення соціально - психологічної служби №2 капітаном внутрішньої служби ОСОБА_9 , згідно виконуваним ним функціональних обов`язків, діючи виключно в рамках своєї посадової інструкції, в присутності начальника відділення СПС №13 лейтенанта внутрішньої служби ОСОБА_11 та начальника відділення СПС №12 капітана внутрішньої служби ОСОБА_12 засудженому ОСОБА_8 знову була висунута законна вимога приступити до виконання роботи з благоустрою установи, і також засудженому було роз`яснено положення ст. 118 КВК України та попереджено про кримінальну відповідальність згідно ст. 391 КК України за злісне невиконання законних вимог адміністрації установи особою, що відбуває покарання у вигляді позбавлення волі. Однак засуджений ОСОБА_8 знову в категоричній формі відмовився виконувати законні вимоги начальника відділення і до роботи не приступив, чим порушив вимоги ч. 3 ст. 107, ч. 5 ст. 118 КВК України, а також Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених Наказом МУЮ 2186/5 від 29.12.2014 року, причину відмови від прибирання не вказав, на стан здоров`я не скаржився.

Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 391 КК України, тобто злісна непокора законним вимогам адміністрації установи виконання покарань особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, якщо ця особа за порушення вимог режиму відбування покарання була піддана протягом року стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу (одиночної камери).

Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 не погодився з даним рішенням суду. В апеляційній скарзі, зі змінами, просить вирок скасувати і закрити кримінальне провадження.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що у вироку суду невірно зазначено назву суду, яким ОСОБА_8 було засуджено до позбавлення волі. Так вирок було винесено Веселівським районним судом Запорізької області, а не Василівським районним судом Запорізької області, як зазначено у вироку.

Вважає, що висновок суду про відсутність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, є помилковими. Так, під час судового розгляду ОСОБА_8 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав, під час проведення досудового розслідування будь-яких перешкод не чинив.

Вказує, що наявні в матеріалах провадження, копія посадової інструкції представника адміністрації установи ОСОБА_9 та копія витяг з наказу від 07.04.2020 року за № 57/ОС-20 про призначення на посаду ОСОБА_9 , належним чином не засвідченні та не оформлені відповідно до вимог законодавства. А оригінали згаданих документів, повноваження посадової особи на виготовлення копій документів та їх засвідчення, під час розгляду справи у суді, перевірені не були.

Апелянт вважає, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт відмови обвинуваченого виконувати вимогу представника адміністрації колонії, але оскільки законність даної вимоги стороною обвинувачення не доведено належним чином та допустимими доказами, тому вирок щодо ОСОБА_8 підлягає скасуванню, а кримінальне провадження має бути закритим.

Обвинувачений ОСОБА_8 в судове засідання апеляційної інстанції в черговий раз не з`явився. Про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Даних про поважність причин неявки до суду не надходило. У зв`язку з викладеним, враховуючи вжиті заходи щодо виклику обвинуваченого до апеляційного суду, що апеляційним судом вже неодноразово було відкладено розгляд справи через неявку ОСОБА_8 , умови оголошеного в державі воєнного стану та необхідність дотримання розумних строків розгляду провадження, а також думки захисника обвинуваченого та прокурора, колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду апеляційної скарги сторони захисту за відсутності обвинуваченого.

Під час апеляційного перегляду справи захисник підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, просив їх задовольнити в повному обсязі.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, вважав вирок суду законним та обґрунтованим.

В судових дебатах учасники кримінального провадження підтримали свої позиції.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Згідно зі ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судове рішення, відповідно до ст. 370 КПК, повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час судового розгляду в повній мірі дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального Закону та Конвенції.

Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження та доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину при обставинах, викладених у вироку, правильність кваліфікації його дій за ст. 391 КК України, вид та міра призначеного покарання - вірні та ґрунтуються на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, та оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на невідповідність висновків суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому дій фактичним обставинам справи є безпідставними.

Матеріалами справи встановлено, що судове слідство по ній проведено з дотриманням процесуальних норм, а висновки суду про винність ОСОБА_8 у вчиненні злочину, за який його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами.

В обґрунтування свого висновку про винність ОСОБА_8 суд насамперед послався на покази самого обвинуваченого, який свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав, однак відмовився надавати суду пояснення.

Судом першої інстанції допитано в якості свідка ОСОБА_9 , який пояснив, що працював працював начальником відділення спеціально-психологічної служби №2 в Синельниківській виправній колонії № 94. 22.09.2020 року приблизно о 09 год. 30 хв., він знаходячись у розташуванні відділення СПС №2, ознайомився із графіком 2-х годинних залучень до робіт із благоустрою колонії засуджених відділення СПС №2, з`ясував, що 22.09.2020 року черговим у порядку черговості згідно п.5 ст.118 КВК України, являється засуджений ОСОБА_8 . Приблизно о 09-35 год. викликав засудженого ОСОБА_8 до свого службового кабінету та повідомив останньмоу, що він сьогодні є черговим згідно графіку 2-х годинних залучень для робіт із благоустрою колонії засуджених відділення СПС №2. Однак ОСОБА_8 відмовився приступати до виконання робіт із благоустрою колонії. Для з`ясування стану здоров`я засудженого ОСОБА_8 був запрошений представник медичної частини лікар - терапевт ОСОБА_10 та був проведений медичний огляд засудженого ОСОБА_8 . В результаті було встановлено, що протипоказань для залучення до 2-х годинних робіт у засудженого не виявлено. Після цього був складений медичний висновок та акт за фактом відмови від роботи. Приблизно о 10 год. 00 хв. у присутності начальника відділення СПС №13 ОСОБА_11 та начальника відділення СПС №12 ОСОБА_12 , він провів із засудженим ОСОБА_8 профілактичну бесіду, в ході якої останній був попереджений про кримінальну відповідальність згідно ст. 391 КК України. Після чого ним повторно було запропоновано приступити до виконання прибирання, але засуджений ОСОБА_8 знову відмовився в категоричній формі. Також, в кінці серпня 2020 року він ознайомив засудженого ОСОБА_8 з графіком 2-х годинних залучень до робіт із благоустрою колонії засуджених відділення СПС №2 на вересень 2020 року, під особистий підпис;

Свідом ОСОБА_10 суду пояснив, що він працює в Синельниківській ВК-94 на посаді лікаря медичної частини. 22.09.2020 року приблизно о 09.45 год. ним був проведений медичний огляд стану здоров`я засудженого ОСОБА_8 , який при огляді скарг не пред`являв, загальний стан засудженого був задовільний. Після цього ним був складений медичний висновок за фактом відмови від роботи.

Відповідно до медичної довідки та медичного висновку від 22.09.2020 року, асуджений ОСОБА_8 за станом здоров`я показань для виконання чергування згідно графіка 2-х годинних залучень до робіт із благоустрою колонії не має (т.2 а.с.22,23);

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_11 пояснив, що він працював в СВК-94 начальником відділення спеціально-психологічної служби СПС №13. 22.09.2020 року приблизно о 09.55 год. його було запрошено начальником відділення СПС №2 ОСОБА_9 до розташування відділення СПС №2, де в присутності начальника відділення СПС №12 ОСОБА_12 було повідомлено, що засуджений ОСОБА_8 являється черговим у порядку черговості згідно графіку, але останній відмовився в категоричній формі приступати до виконання 2-х годинних робіт. Медичних протипоказань щодо прибирання згідно медичного висновку засуджений не мав. Після чого ОСОБА_9 у його присутності провів із засудженим ОСОБА_8 профілактичну бесіду, та йому було повторно запропоновано приступити до виконання прибирання, але засуджений ОСОБА_8 знову відмовився в категоричній формі;

Аналогічні та послідовні покази надав суду першої інстанції і свідок ОСОБА_12 , підтвердивши покази свідка ОСОБА_11 .

Таким чином, колегія суддів вважає, що показання свідків, які є логічними, послідовними та узгоджуються між собою, доводять факт того, що обвинуваченому ОСОБА_8 було двічі запропоновано у відповідності до ч. 5 ст. 118 КВК України, приступити до виконання роботи з благоустрою установи, згідно графіку чергувань, на що він відмовився, а також було роз`яснено положення кримінального законодавства, викладені в ст. 391 КК України, та обвинувачений був попереджений про кримінальну відповідальність по вказаній статті за злісну непокору вимогам адміністрації установи виконання покарань, після чого начальник відділення втретє звернувся з вимогою до засудженого приступити до робіт з благоустрою території установи відбування покарань, на що засуджений знову відповів категоричною відмовою.

Узгоджені з викривальними показами зазначених свідків дані містяться:

- у рапорті начальника відділення СПС №2 ОСОБА_9 від 22.09.2020 року, згідно якого засуджений ОСОБА_8 на його законну вимогу приступити до робіт з благоустрою території відповів категоричною відмовою (т.2 а.с.10-11);

- у рапорті начальника відділення СПС №13 ОСОБА_11 та начальника відділення СПС №12 ОСОБА_12 від 22.09.2020 року, згідно якого в їх присутності засуджений ОСОБА_8 відмовився від виконання законних вимог начальника відділення СПС №2 ОСОБА_9 приступити до виконання 2-х годинних робіт з благоустрою території згідно відповідного графіку чергувань (т.2 а.с.12,13);

- у Акті від 22.09.2020 року, складеним начальником відділення СПС №2 ОСОБА_9 , начальником відділення СПС №12 ОСОБА_12 та начальником відділення СПС №13 ОСОБА_11 , відповідно до якого засуджений ОСОБА_8 відмовився надавати письмові пояснення з приводу відмови ним від виконання 2-х годинних робіт з благоустрою території згідно відповідного графіку чергувань, однак усно заявив, що прибирання території локального сектору принижує його людську гідність (т.2 а.с.15);

- у графіку 2-х годинних залучень до робіт з благоустрою установи засуджених відділення СПС №2 на вересень 2020 року, з якого вбачається, що ОСОБА_8 ознайомлений під особистий підпис з зазначеним графіком (т.2 а.с.16);

- у довідці про стягнення та заохочення засудженого ОСОБА_8 , складеною начальником відділення СПС №2 ОСОБА_9 , згідно з якою за час відбування покарання ОСОБА_13 має 31 (тридцять одне) стягнення, серед яких відмова від 2-х годинних відпрацювань, заохочень не має (т.2 а.с.17);

- та у інших доказах, зокрема інших письмових матеріалів, в їх сукупності.

Оцінивши наведені вище докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ст.391 КК України, оскільки всі стягнення, що накладалися на засудженого є законними, винесені повноважною особою та в рамках вимог кримінально-виконавчого законодавства.

Крім того, мала місце відкрита (при свідках) відмова засудженого від виконання конкретних законних вимог представника адміністрації виправно-трудової установи, який в силу свого посадового становища мав право пред`явити таку вимогу.

Доводи захисника про те, що копія посадової інструкції представника адміністрації установи ОСОБА_9 та копія витягу з наказу від 07.04.2020 року за № 57/ОС-20 про призначення останнього не посаду належним чином не засвідчені та не оформлені відповідно до вимог законодавства, а також про недоведеність стороною обвинувачення законності вимоги представника адміністрації колонії, на думку апеляційного суду, є необґрунтованими та не заслуговують на увагу.

За наказом начальника ДУ «Синельниківська виправна колонія (№94)» від 07.04.2020 року за № 57/ОС-20 ОСОБА_9 з 08.04.2020 року призначено на посаду начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи ДУ Синельниківська виправна колонія (№94) (т.1 а.п. 33).

Наказом від 18.09.2020 року № 290/Аг-20, за капітаном внутрішньої служби ОСОБА_9 , начальником відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи ДУ Синельниківська виправна колонія (№94), закріплено відділення СПС № 2 (т.1 а.п. 35).

Згідно п.2.2, 2.4, 2.28, 2.40 Посадової інструкції начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи ОСОБА_9 , завданням та обов`язками даної посадової особи є (окрім іншого) організація робіт засуджених з підтримання належних побутових умов у відділенні, дотримання засудженими чистоти і порядку у приміщеннях та на прилеглій території, вимагати виконання засудженими встановленого у установі розпорядку дня, режиму утримання, сприяння трудовій занятості засуджених, контролювати їх виведення на роботу та ставлення до праці, готувати списки засуджених, які злісно порушують установлений порядок відубвання покарання, для всталвення на ними індивідуального шефства з боку працівників установи та розглядати їх на профілактичній комісії установи(т.1 а.п.30-31).

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 березня 1993 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини, пов`язані з порушенням режиму відбування покарання в місцях позбавлення волі», під злісною непокорою вимогам адміністрації виправно-трудової установи, передбаченою ст.183-3 КК України (в редакції 1960 року) відповідає редакції ст.391 КК України 2001 року), слід розуміти відкриту відмову засудженого від виконання конкретних законних вимог представника адміністрації виправно-трудової установи, який в силу свого посадового становища мав право пред`явити таку вимогу, а засуджений був зобов`язаний і міг її виконати, але умисно не виконав (наприклад, відмова від роботи без поважних причин, невиконання вимог про припинення порушення режиму відбування покарання, неодноразовість безпричинної відмови засудженого від виконання законних вимог адміністрації, демонстративність, зухвалість такої відмови).

Посвідчення копій документів копії посадової інстанції представника адміністрації установи ОСОБА_9 та копія витягу з наказу від 07.04.2020 року № 57/ОС-20, які були долучені до матеріалів провадження, відповідають вимогам Наказу ДПС України «Про затвердження Типової інструкції з діловодства в органах, установах виконання покарань, слідчих ізоляторах і навчальних закладах, що належать до сфери управління Державної пенітенціарної служби України» від 29.02.2012 № 109, засвідчені підписом та печаткою, та не свідчить про недопустимість вказаних доказів, як про це необґрунтовано вказує апелянт.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином мотивував свій висновок щодо належності, допустимості, достовірності, достатності доказів та обґрунтовано поклав їх в основу обвинувального вироку.

Аналіз наведених вище доказів переконливо свідчить про те, що засуджений ОСОБА_8 з 22.09.2020 року відмовлявся виконувати роботи по благоустрою за графіком робіт, піддавався численним дисциплінарним стягненням за невиконання законних вимог працівників установи виконання покарань.

Отже, усі обставини кримінального провадження судом досліджені всебічно, повно, об`єктивно, зібраним доказам у їх сукупності дана належна оцінка, на підставі яких, суд обґрунтовано визнав ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, за який він засуджений, та правильно кваліфікував його дії за ст.391 КК України.

Тому доводи захисника про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та невинуватість ОСОБА_8 є такими, що суперечать встановленим обставинам провадження та наведеним доказам.

Будь-яких порушень кримінального процесуального закону при збиранні та досліджені доказів, розгляді клопотань, які могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення щодо винності обвинуваченого та правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність, під час апеляційного розгляду справи не виявлено.

У зв`язку з чим, підстав для скасування вироку та закриття кримінального провадження, як про це ставить питання захисник, колегія суддів не знаходить.

Призначаючи ОСОБА_8 вид та міру покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України відносить до злочинів середньої тяжкості, дані про особу винного, який раніше неодноразово судимий, характеризується негативно, вчинив новйи злочині під час відбування покарання за попереднім вироком суду, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, наявність рецидиву злочину, як обтяжуючої покарання обставини, і обґрунтовано призначив йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ст.391 КК України, яке за своїм видом та розміром, на думку колегії суддів, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Ствердження адвоката про необхідність визнання обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого визнання останнім своєї вини, на думку колегії суддів, не є слушними, оскільки акт визнання засудженим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого як обставину, що пом`якшує покарання. Адже щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль з цього приводу та осуд своєї поведінки. Разом з цим, як вбачається з матеріалів провадження, засуджений ОСОБА_8 суду першої інстанції зазначив, що вину у вчиненні злочину визнає, однак надавати будь-які пояснення відмовився. Зазначене, на думку колегії суддів, не може свідчити щире каяття обвинуваченого та не може бути визнано обставиною, що пом`якшує покарання засудженого.

Тому, враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_8 , слід призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ст. 391 КК України, на строк - 1 рік 6 місяців, оскільки саме такий вид та розмір покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та для запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Однак, враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_8 повністю відбув покарання, призначене йому вироком Веселівського районного суду Запорізької області від 24.06.2016 року та звільнився з місць позбавлення волі 15.03.2022 року (т.1 а.с.99), посилання на призначення обвинуваченому остаточного покарання на підставі 71 КК України слід виключити з резолютивної частини вироку.

Апеляційні доводи адвоката про те, що у вироку суду помилково зазначено про те, що ОСОБА_8 було засуджено вироком Васильківського районного суду Запорізької області, замість вірного Веселівського районного суду Запорізької області, - заслуговують на увагу, однак наведена технічна помилка жодним чином не впливає на законність та обґрунтованість судового рішення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407,409, 414, 419 КПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2021 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України, в частині призначення покарання - змінити.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Виключити з резолютивної частини вироку посилання про призначення ОСОБА_8 остаточного покарання на підставі ч.1 ст. 71 КК України.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4