Номер провадження: 11-кп/813/1212/23
Справа № 504/1732/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000218 від 07.03.2020 року за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 на вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 16.03.2023 року, стосовно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Старокостянтинів Хмельницької області, з середньо-технічною освітою, не одруженого, офіційно непрацевлаштованого зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

встановив:

оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, та йому призначено покарання - у виді позбавлення волі строком на 10 (десять) років та 9 (дев`ять) місяців.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 рахується з моменту набранням даним вироком законної сили.

Зараховано ОСОБА_8 у строк покарання призначеного цим вироком строк попереднього ув`язнення з розрахунку одному дню позбавлення волі відповідає один день попереднього ув`язнення, а саме з 07.03.2020 року до дня набрання цим вироком законної сили.

Запобіжний захід ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено без змін - тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

Задоволено частково цивільний позов ОСОБА_11 та стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілої моральну шкоду, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, у сумі 500000 (п`ятсот тисяч) гривень. У задоволенні іншої частини цивільного позову відмовлено.

Вироком суду вирішено питання щодо речових доказів та заходів забезпечення в даному кримінальному провадженні.

Згідно оскарженого вироку суду першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що він 06.03.2020 року, приблизно о 23 годині, між ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , які перебували поряд із заднім фасадом приміщення будинку культури, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , виникла сварка, в ході якої у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті останньої.

З метою реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_8 , взявши у руки камінь-ракушняк, який знаходився поруч, завдав ОСОБА_12 невстановлену кількість ударів в область голови, чим спричинив останній тілесні ушкодження у вигляді: ділянок осаднення у правій передній навколо-вушній ділянці з переходом на праву вушну раковину, у правій скронево-очній ділянці, синця у правій очній ділянці, крововиливів у м`які тканини голови, які займають майже усі ділянки, перелому кісток склепіння та основи черепа, крововиливів над і під тверду мозкову оболонку на опуклій поверхні та основі головного мозку, вогнищ забою тканини мозку, які розташовуються на опуклій поверхні та частково основі в проекції правої та лівої скроневих часток мозку з дрібно-плямистими та крапковими крововиливами у тканині мозку в проекції вогнищ забою, а також аналогічного вогнища забою тканини мозку, яке розташовується у проекції стовбурового відділу мозку з аналогічними крововиливами в тканині мозку у проекції вогнища забою, які у сукупності складають комплекс відкритої черепно-мозкової травми, були небезпечними для життя в момент їх заподіяння і за цим критерієм, відповідно до «Правил судово -медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень. Внаслідок вищевказаних тілесних ушкоджень, настала смерть потерпілої ОСОБА_12 .

Не погоджуючись з вироком суду обвинувачений та його захисник кожен окремо звернулись з апеляційними скаргам, в яких:

-обвинувачений просить вирок суду першої інстанції скасувати, в частині призначеного покарання та призначити йому більш м`яке покарання, передбачене санкцією ч.1 ст.115 КК України;

-захисник просить вирок суду першої інстанції змінити, в частині призначеного покарання, та призначити обвинуваченому покарання, в мінімальних межах санкції ч.1 ст.115 КК України.

В обґрунтування доводів апеляційних скарг обвинувачений та його захисник зазначають, що ОСОБА_8 раніше не судимий, щиро розкаявся у скоєному, має позитивні характеристики за місцем проживання та останнього місця роботи, а тому є підстави для призначенням покарання, в мінімальних межах санкції ч.1 ст.115 КК України.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Судовий розгляд проведено без участі обвинуваченого та потерпілої, оскільки: обвинувачений не заявляв клопотання про особисту участь при здійсненні апеляційного розгляду; потерпіла надіслала на адресу апеляційного суду клопотання про здійснення розгляду за її відсутності та просила залишити вирок суду першої інстанції без змін. При цьому, захист обвинуваченого ОСОБА_8 забезпечено - адвокатом ОСОБА_7 , який не наполягав на обов`язковій участі обвинуваченого.

Колегія суддів вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації права сторін кримінального провадження на доступ до правосуддя.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Окрім того, колегія суддів вважає, що в умовах воєнного стану відсутня нагальна потреба очікувати на волевиявлення учасників судового розгляду бажання на прибуття до суду, оскільки це може становити загрозу для вказаних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника, який підтримав апеляційні скарги та просив їх задовольнити; прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти апеляційних скарг; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційних скарг; провівши судові дебати; колегія суддів приходить до висновку про таке.

Згідно вимог ст. 370 КПК України (далі - КПК) судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положеннями ч.2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, які судом досліджувались в повному обсязі, з урахуванням того, що обвинувачений відмовився від надання показів, на підставі ст.63 Конституції України.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорюються, апеляційним судом не встановлено, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного, ОСОБА_8 , злочину не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, переглядає вирок суду лише в межах апеляційних скарг.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг стосовно суворості призначеного обвинуваченому та можливість призначення останньому покарання в мінімальних межах санкції ч.1 ст.115 КК України, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки злочинів, особу винного, та не вбачав обставин при призначенні обвинуваченому покарання в мінімальних межах санкції статті кримінального закону.

Надаючи оцінку обставинам даного кримінального провадження колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, як за своїм видом, так і за розміром, не можна вважати занадто суворим, з огляду на таке.

Так, визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що сторона захисту порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язаних із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченому ч.1 ст.115 КК України, і чи повинен він його відбувати, суд першої інстанції в повній мірі врахував, що обвинувачений визнав в повному обсязі себе винним у скоєному та щиро розкаявся, позицію потерпілої, яка просила призначити найсуворіше покарання обвинуваченому, при цьому заявила цивільний позов. Одночасно суд врахував характер вчинення злочину та характеристику обвинуваченого. Також, судом першої інстанції зазначено, що в поведінці обвинуваченого ОСОБА_8 під час здійснення розгляду кримінального провадження не встановлено щирого жалю щодо скоєного, що узгоджується з правовою позицією Першої судової палати ККС у складі ВС (справа №520/16394/16-к).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на законних підставах призначив обвинуваченому покарання, яке не можна вважати суворим, з урахуванням обставин кримінального провадження, зокрема позитивних характеристик з місця проживання та останнього місця роботи.

Доводи сторони захисту щодо застосування більш м`якого покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , з огляду на його щире каяття, сприяння розкриттю злочину, позитивних характеристик, не дають підстав для призначення більш м`якого покарання.

Такий висновок апеляційного суду відповідає правовій позиції висловленій у постанові Першої судової Палати ККС у складі ВС від 10 серпня 2021 року по справі №235/689/20, відповідно до якої щире каяття не може бути єдиною підставою для призначення більш м`якого покарання.

Крім того, колегія суддів зазначає, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив особливо тяжкий злочин - позбавив життя людину, а життя людини відповідно до Конституції України, є найціннішою цінністю.

З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 10 (десять) років 9 (дев`ять) місців, яке що не можна вважати суворим.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання ґрунтується на положеннях ст.ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому не вбачає підстав вважати, що призначене покарання є явно несправедливим через його суворість.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку, а тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 413, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 16.03.2023 року в кримінальному провадженні №0000218 від 07.03.2020 року, яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а для особи яка утримується під-вартою з моменту отримання ухвали апеляційного суду.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4