УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2023 року

м. Київ

справа № 941/3/22

провадження № 51-2530ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Петрівського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2022 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 01 лютого 2023 року,

встановив:

За вироком Петрівського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2022 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі ? КК) та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

За вироком суду, ОСОБА_5 , визнано винуватим у тому, що він 14 листопада 2021 року близько 21:00, маючи прямий умисел, направлений на нанесення іншій людині умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в кімнаті будинку АДРЕСА_1 , в ході сварки з мешканцем вказаного будинку ОСОБА_6 , розпочатої на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, наніс ногами і руками не менше одинадцяти хаотичних травматичних ударів в різні частини тіла та голови останнього, у тому числі, де перебувають важливі для життєдіяльності органи людини, в результаті чого ОСОБА_6 спричинено тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми: синці, гематоми обличчя, крововиливи у м`які тканини волосистої частини голови, спинки носу, субарахноїдальні крововиливи, забої тканини мозку в сукупності з переломом кісток носу. Вказаний комплекс тілесних ушкоджень міг утворитися від дії тупих твердих предметів (предмету), несе ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних в момент заподіяння, за давністю може складати близько 6 годин до моменту смерті і перебуває у прямому причинному зв`язку із смертю ОСОБА_6 .

Своїми діями ОСОБА_5 вчинив умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

Кропивницький апеляційний суд ухвалою від 01 лютого 2023 року вирок місцевого суду залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник засудженогоставить питання про зміну постановлених судових рішень та пом`якшення засудженому ОСОБА_5 призначеного покарання із застосування положень статей 69, 75, 76 КК. Вважає, що призначене покарання є занадто суворим, непропорційним щодо тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Зазначає, що суди при призначенні покарання належним чином не врахували те, що засуджений щиро розкаявся, визнав свою винуватість та активно сприяв розкриттю злочину. Також вказує, що суди не взяли до уваги позитивну характеристику засудженого та його бажання стати на шлях виправлення. Наголошує, що між діями засудженого та настанням смерті потерпілого відсутній причинно-наслідковий зв`язок. Вказує, що після нанесення ударів потерпілим ОСОБА_6 . ОСОБА_5 , останній оцінив обстановку як таку, що несе загрозу його життю, та наніс удари ОСОБА_6 , після яких потерпілий залишався живий.

Мотиви Суду

Перевіривши касаційну скаргу та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України

(далі-КПК), суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Що стосується призначеного покарання, яке, на думку захисника, є суворим, то суд дійшов наступного висновку.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом і розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з вимогами ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Вказані вимоги закону при призначенні покарання ОСОБА_5 дотримано.

Призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до тяжких злочинів, дані про особу винного, який має постійне проживання, де характеризується посередньо, офіційно не працевлаштований, на обліку нарколога та психіатра не перебуває, і є особою, що не має судимостей. Обставиною, що обтяжує покарання, суд визнав - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та відсутність обставин, що пом`якшують покарання.

Обґрунтовуючи відсутність у засудженого ОСОБА_5 такої обставини, яка пом`якшує покарання як щире каяття, судвказав, що під час судового розгляду засуджений ОСОБА_5 не надав критичної оцінки своїй протиправній поведінці, формально вказавши на визнання своєї винуватості, що не узгоджується з визначенням щирого каяття.

Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду в частині призначеного покарання без змін.

При цьому зазначив, що місцевий суд повною мірою врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винуватого, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, а також наявність обставини, яка обтяжує покарання - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, тобто дотримався загальних засад призначення покарання, визначених

ст. 65 КК.

Спростовуючи позицію сторони захисту в частині безпідставного не визнання щирого каяття, як обставини, яка пом`якшує покарання ОСОБА_5 , апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що така пом`якшуючи обставина повинна ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано визнав безпідставними доводи сторони захисту в частині можливості застосування ст. 69 КК при призначенні покарання ОСОБА_5 .

При цьому зазначив, що навіть при наявності обставини, що пом`якшує покарання, з урахуванням особи винуватого, не можливо констатувати наявність обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що не дає підстав для застосування ст. 69 КК. Зокрема матеріали кримінального провадження і доводи сторони захисту, не містять якісних характеристик, які б зменшували ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину та давали б підстави для пом`якшення призначеного покарання.

Слушною є позиція суду апеляційної інстанції про те, що до ОСОБА_5 не можливо застосувати інститут звільнення від відбування покарання на підставі ст. 75 КК, оскільки він вчинив тяжкий злочин, санкція якого передбачає покарання від 7 років позбавлення волі, а ст. 75 КК може бути застосована при призначенні покарання у вигляді позбавлення волі строком до 5 років.

Таким чином доводи захисника, викладені у касаційній скарзі, що є аналогічними за змістом доводам апеляційної скарги в частині невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, який умотивовано їх відхилив, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.

На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_5 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Доводи захисника про відсутність у діях засудженого ОСОБА_5 причинно-наслідкового зв`язку між його діями і смертю потерпілого, є необґрунтованими.

Як убачається з вироку місцевого суду, висновок про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, зроблено з дотриманням ст. 23 КПК, його винуватість установлена на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом згідно з положеннями ст. 94 КПК.

Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, доведена показаннями свідків та іншими дослідженими в судовому засіданні доказами, які не викликають жодних сумнівів у своїй достовірності та допустимості, а у своєму взаємозв`язку є достатніми для того, щоб вважати обвинувачення доведеним поза розумним сумнівом.

Також суд бере до уваги, що у разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

Тобто із суб`єктивної сторони умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого характеризується змішаною виною. Змішана (складена або складна) форма вини являє собою різне психічне ставлення особи у формі умислу та необережності до різних об`єктивних ознак одного й того самого кримінального правопорушення, де щодо діяння (тяжкого тілесного ушкодження) має місце прямий чи непрямий умисел, а щодо наслідку у вигляді смерті потерпілого - злочинна самовпевненість чи злочинна недбалість.

У цьому кримінальному провадженні суд установив, що ОСОБА_5 умисно, наніс ногами і руками не менше одинадцяти хаотичних травматичних ударів в різні частини тіла та голови потерпілого у тому числі, де перебувають важливі для життєдіяльності органи людини, в результаті чого ОСОБА_6 помер. Згідно висновку експерта комплекс тілесних ушкоджень у потерпілого міг утворитися від дії тупих твердих предметів (предмету), несе ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних в момент заподіяння і за давністю може складати близько 6 годин до моменту смерті і перебуває у прямому причинному зв`язку із смертю ОСОБА_6 .

Суди вірно виходили з того, що з`ясування змісту та спрямованості умислу не може ґрунтуватися виключно на висновку судово-медичного експерта, оскільки той містить лише медичну оцінку наслідків протиправного діяння і саме в такому розумінні він отримав оцінку суду стосовно вирішення питання про доведеність винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого злочину в сукупності з іншими доказами.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про кваліфікацію дій засудженого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121 КК.

Посилання захисника на показання свідка ОСОБА_7 , яка повідомила про те, що потерпілий після бійки був живий і рухався по кімнаті, що підтверджує відсутність умислу спрямованого на позбавлення життя потерпілого, є безпідставними оскільки, засудженому не інкримінується умисних дій на позбавлення життя потерпілого.

З доводів касаційної скарги та судових рішень не вбачається фактичних даних, що

ОСОБА_5 під час нанесення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому перебував у стані необхідної оборони, Суд також звертає увагу, що це питання не піднімалось стороною захисту перед апеляційним судом.

Доводи захисника про невідповідність висновків судів фактичним обставинам вчинення кримінального правопорушення, встановлених у судових рішеннях, не є предметом касаційного розгляду, оскільки касаційний суд виступає судом права, а не факту.

Обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Петрівського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2022 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 01 лютого 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3