Дата документу 03.05.2023 Справа № 331/3736/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 331/3736/20 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/159/23 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 в режимі відеоконференції за допомогою онлайн сервісу відозв`язку EASYCON,

розглянула 3 травня 2023 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисникаобвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2021 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

4 липня 2020 року, приблизно о 20 годині 30 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись біля будинку № 33 по вулиці Академіка Амосова у місті Запоріжжя, діючи з прямим умислом, направленим на спричинення легких тілесних ушкоджень раніше йому незнайомому ОСОБА_9 , в ході раптово виниклого конфлікту на побутовому підґрунті, усвідомлюючи та бажаючи спричинити потерпілому легкі тілесні ушкодження, наніс останньому удар ножем в ліву поперекову ділянку, чим спричинив потерпілому згідно з висновком судово-медичної експертизи КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» легкі тілесні ушкодження у вигляді: рани в поперековій ділянці зліва, синець в ділянці живота зліва до поперекової ділянки зліва, що в сукупності кваліфікується як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (п. 2.3.2 а «Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, 1995р.»). Дані ушкодження утворилися: рана від дії предмета, що має властивості колюче-ріжучого, про що засвідчує наявність лінійної шкірної рани, синець від дії тупого (-их) предмета (-ів).

Вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2021 року:

ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, і йому призначено покарання у виді арешту на строк 3 (три) місяці.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України із урахуванням положень ст. 72 КК України, до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.06.2016 року та призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 1 (один) місяць.

Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з дня фактичного затримання після набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили ухвалено не обирати.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, суму у розмірі 2 946 (дві тисячі дев`ятсот сорок шість) гривень 00 копійок, та у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, 15 000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі захисникобвинуваченого адвокат ОСОБА_8 не погоджується з оскаржуваним вироком, оскільки висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового засідання. Просить скасувати вирок суду та закрити провадження у зв`язку з необхідною обороною обвинуваченого.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що обвинувачення за ч. 2 ст. 125 КК України є не доведеним та необґрунтованим. Докази, на яких ґрунтується вирок суду, не є переконливими.

Зазначає, що ОСОБА_7 пояснив у суді, що він дійсно наніс удар потерпілому з метою самооборони, оскільки ОСОБА_9 звинуватив його безпідставно, що, начебто, він робив "закладку", після цього намагався його вдарити, він злякався та вдарив потерпілого. Удар заподіяв у зв`язку самооборони, тобто захисту свого життя.

Покази усіх свідків не свідчать, що саме обвинувачений скоїв цей злочин. Вважає, що покази свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 суд повинен був оцінити критично, так як ці свідки є знайомі потерпілого, його сусіди. Крім того, чітких показів, що вони бачили всі події та заподіяння шкоди потерпілому свідки не дали.

Інших доказів для підтвердження винуватості ОСОБА_7 досудове слідство не зібрало, тому вважає обвинувачення не доведеним.

Крім того, зазначає, що призначене ОСОБА_7 покарання є невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. ОСОБА_7 позитивно характеризується, має стійки соціальні зв`язки, однак суд не врахував ці обставини та призначив вкрай сурове покарання.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник в судовому засіданні підтримала подану нею апеляційну скаргу. Зазначила, що не здобуто достатніх та вагомих доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_7 . Вказала на наявність в діях її підзахисного ознак необхідної оборони, оскільки саме потерпілий намагався його побити, а саме замахувався та вдарив обвинуваченого.

Обвинувачений в судовому засіданні підтримав думку свого захисника, пояснивши, що він діяв в цілях самооборони.

Прокурор у судовому засіданні висловив заперечення вимогам та доводам апеляційної скарги, пославшись на докази. Зазначив, що немає підстав стверджувати про самооборону. Послався на наявність аудіозапису, де чутно голос обвинуваченого з висловленням погроз. Свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 також вказували, що саме дії обвинуваченого призвели до наслідків.

Потерпілий ОСОБА_9 та його представник адвокат ОСОБА_12 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явились у судове засідання апеляційної інстанції, при цьому, подали до суду клопотання про розгляд справи без їх участі, проти задоволення апеляційної скарги заперечують, вважають рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим (т. 2 а.п. 68). Враховуючи дані обставини та з урахуванням відсутності заперечень з боку інших учасників процесу, апеляційний суд відповідно до положень ч. 4 ст. 405 КПК України проводить апеляційний розгляд без участі потерпілої сторони.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України та загальних засад змагальності і диспозитивності кримінального провадження, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, прийшов до правильного висновку щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, правильно кваліфікувавши дії обвинуваченого, виклав у вироку мотиви своїх висновків.

При цьому, суд першої інстанції навів всі обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню, а також навів оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів з зазначенням аргументування власних висновків.

Так, у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 , надаючи пояснення стосовно висунутого обвинувачення, вказав про невизнання провини та пояснив, що наніс удар ножем потерпілому з метою самооборони.

Щодо обставин події обвинувачений зазначив, що того дня він зайшов на територію закинутого будинку, щоб справити природну потребу. В цей час під`їхав потерпілий на автомобілі, зупинившись, одразу підійшов до нього та почав щось говорити про те, що, начебто, він розкидує «закладки». Він злякався потерпілого, який фізично був більший від нього як за зростом, так і за статурою, та того факту, що потерпілий залишив двері автомобіля відкритими. Після того, як потерпілий підійшов до нього та намагався декілька разів вдарити та відійшов назад, він дістав ніж, який весь час був у його барсетці, та вдарив потерпілого в бік, після чого побачив, що потерпілий заспокоївся та пішов до свого автомобілю. Також пояснив, що свідомо вибрав місце для нанесення удару, щоб він не потяг за собою тяжких наслідків. Після цього спокійно, пішим ходом пішов у своїх справах.

Разом з тим, версія обвинуваченого, яка полягала у тому, що він діяв в межах самооборони, та доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника з цього приводу, спростовуються безпосередньо дослідженими судом першої інстанції та проаналізованими доказами.

З цього приводу судова колегія звертає увагу, що правильність наведених у вироку показань потерпілого, свідків та письмових доказів, сторона захисту не спростовує.

Зокрема, за показаннями потерпілого ОСОБА_9 вбачається, що ввечері, близько 20:30 години він їхав на своєму автомобілі та побачив, що на територію, яка знаходиться поруч із його будинком, зайшов незнайомий, який розмовляв по телефону, вирішив поцікавитися, що він там робить, оскільки на цьому місці часто шукають «закладки» із наркотичними речовинами. Коли він підійшов до раніше незнайомого йому чоловіка, той сидів наприсядки на бетонній частині містка, після того як він запитав чоловіка, що саме він робить, останній різко встав та пішов на нього із погрозами та в цей час почав розмахувати руками. Він дістав мобільний телефон та почав дзвонити на телефонну лінію служби «102», в цей час почув удар в обличчя, а саме в область носа. Удар йому наніс обвинувачений кулаком правої руки. Від удару він впав на землю, спираючись на руки, та випустив мобільний телефон з рук, після чого обвинувачений почав йому погрожувати та розмахувати руками. Через певний період часу обвинувачений перестав рухати руками і пішов, а він відчув, що в нього пече з лівої сторони тулуба та тече кров, подзвонив до поліції.

Також потерпілий пояснив, що після прибуття співробітників поліції він вказав їм на особу, яка завдала йому тілесні ушкодження, та впізнав ніж, який був вилучений у ОСОБА_7 як той, яким останній наніс йому тілесне ушкодження.

Під час судового розгляду потерпілий також вказав на ОСОБА_7 як на особу, яка нанесла йому удар ножем, та таким чином наніс йому легкі тілесні ушкодження. Просив призначити обвинуваченому найсуворіше покарання, яке передбачено законом.

З показань свідка ОСОБА_10 встановлено, що того дня він знаходився у себе вдома (в приватному будинку напроти будинку АДРЕСА_2 ). Він почув, що надворі якась бійка, визирнув у вікно та побачив, що ОСОБА_9 комусь дзвонить, а ОСОБА_7 намагається нападати на нього, правою рукою замахнувшись в область обличчя, після чого у потерпілого почала йти з носа кров. Чим розмахував перед обличчям обвинувачений він не знає, але свідок стверджував про знаходження у руці обвинуваченого якось предмету. Потерпілий в цей час намагався прикритись дверцятами машини від ударів та намагався комусь дзвонити, ударів не наносив. Після того, як свідок зрозумів, що на вулиці відбувається бійка, він вийшов на вулицю і побачив, що обвинувачений йде з місця події, а потерпілий швидко сів до своєї автівки та кудись поїхав.

В судовому засіданні свідок впізнав обвинуваченого як особу, яка була на місці події та нападала на потерпілого.

Допитана свідок ОСОБА_11 пояснила, що живе поряд у приватному будинку. На місці, де відбулися події, завжди ставить свій автомобіль ОСОБА_9 . У той день потерпілий під`їхав поставити автомобіль і вона побачила, як хлопець, який сидів наприсядки на тій місцевості, різко піднявся та почав наступати на ОСОБА_9 . Потерпілий почав комусь дзвонити, а обвинувачений почав розмахувати руками та робити якісь незрозумілі рухи перед обличчям потерпілого. Потім вона побачила, як хлопець вдарив рукою в ніс потерпілого, після чого у останнього потекла по обличчю кров. Кров була усюди, на обличчі, на футболці. Потерпілий в цей час впав на руки, потім потерпілий встав, якийсь час чоловік ще розмахував руками, потім різко пішов звідти в сторону госпіталю, а потерпілий сів до своєї машини.

Показання потерпілого та свідків є логічними, послідовними, такими, що доповнюють одні одного, в цілому узгоджуються між собою та не містять істотних суперечностей щодо обставин кримінального провадження.

Об`єктивних підстав ставити під сумнів достовірність показань потерпілого та вказаних свідків районний суд не встановив.

Не наведено таких підстав стороною захисту і в ході апеляційного розгляду.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що свідки були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень, а тому посилання захисника в апеляційній скарзі на необхідність критичного ставлення до їх показань, оскільки вони є сусідами потерпілого, на переконання колегії суддів, є безґрунтовними.

Доводи захисника про те, що показання свідків не свідчать про вчинення злочину саме обвинуваченим, а також про відсутність чітких показів стосовно того, що вони бачили всі події та заподіяння шкоди потерпілому, є надуманими, оскільки під час допиту в суді першої інстанції свідок ОСОБА_10 з впевненістю вказав на ОСОБА_7 як на особу, яка спричинила потерпілому тілесні ушкодження.

Показання свідка ОСОБА_11 щодо подій спричинення ОСОБА_13 тілесного ушкодження ОСОБА_9 цілком узгоджуються із показаннями як потерпілого, так і свідка ОСОБА_10 .

Також вина ОСОБА_7 в інкримінованому йому злочині підтверджується й сукупністю письмових доказів.

За протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 05.07.2020 року у ОСОБА_9 встановлено, що останній просив притягнути до відповідальності невідому йому особу, яка вдарила його ножем в область тулубу, чим спричинила йому тілесні ушкодження (т. 1 а.п. 154-155).

Згідно висновку експерта № 762 від 06.07.2020 року рана в поперековій ділянці зліва, синець в ділянці живота зліва до поперекової ділянки зліва у гр. ОСОБА_9 в сукупності кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Дані ушкодження утворилися: рана від дії предмета, що має властивості колюче-ріжучого, про що засвідчує наявність лінійної шкірної рани; синець від дії тупого (-их) предмета (-ів) (т. 1 а.п. 170-171).

Протоколом огляду місця події від 04.07.2020 року з фототаблицею до нього зафіксоване місце вчинення кримінального правопорушення, яким є відкрита ділянка місцевості приблизно 4х4 метри, що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Академіка Амосова, біля будинку № 33. Під час огляду місцевості слідів РБК та слідів боротьби не виявлено (т. 1 а.п. 157-162).

Згідно протоколу огляду місця події від 04.07.2020 року та фототаблиці до нього оглянуто ділянку місцевості 3х3 метри, що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Академіка Амосова, біля буд. 1, на якій знаходиться чоловік на вид приблизно 20-25 років, одягнутий у шорти, майку, сумка через плече, чорна кепка, зростом приблизно 180 см, худорлявої статури. Представився як ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який в ході огляду, в присутності понятих, з сумки добровільно видав предмет, зовні схожий на ніж (т. 1 а.п. 163-169).

Висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 04.07.2020 року № 3406, встановлено, що ОСОБА_7 перебуває в стані алкогольного сп`яніння (т. 1 а.п. 191).

Відповідно до протоколу огляду предмету від 20.07.2020 року встановлено, що під час проведення вказаної слідчої дії відтворено аудіозапис, який міститься на CD-R диску, з розмовою потерпілого ОСОБА_9 та оператора лінії «102» щодо виклику патрульної поліції на момент конфлікту потерпілого із обвинуваченим (т. 1 а.п. 188-189).

Вказаний CD-R диск із аудіозаписом розмови ОСОБА_9 та оператора «102» був безпосередньо досліджений в суді першої інстанції.

В ході відтворення аудіозапису встановлено, що ОСОБА_9 звернувся 04.07.2020 року о 20 годині 39 хвилин на лінію «102», під час розмови на задньому фоні чутно як особа, на яку потім вказав ОСОБА_9 та яким в подальшому виявився ОСОБА_7 , погрожує та нецензурно виражається (т. 1 а.п. 187).

В суді першої інстанції обвинувачений підтвердив, що на записі його голос і це він виражається нецензурною лайкою. Вказаний факт обвинувачений не заперечував і при апеляційному розгляді.

Отже, наведені докази у своєму логічному зв`язку вказують на доведення провини ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України при обставинах, встановлених судом першої інстанції.

За таких обставин, слід визнати надуманими доводи апеляційної скарги захисника про те, що органами досудового розслідування не зібрано доказів для підтвердження винуватості ОСОБА_7 , а тому обвинувачення є недоведеним, оскільки вина останнього підтверджується за критерієм «поза розумним сумнівом», належними та допустимими доказами, дослідженими судом під час судового розгляду.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що сам обвинувачений ОСОБА_7 не спростовує факту нанесення тілесного ушкодження потерпілому ножем, що підтверджується і відомостями з протоколу огляду місця події, в ході чого обвинувачений видав відповідний предмет, а також зафіксовані обставини у характеру тілесного ушкодження, виявленого на тілі потерпілого, яке утворилося від дії предмету з колюче-ріжучими властивостями.

Доводи сторони захисту про те, що дії ОСОБА_7 були самообороною, є неспроможними, оскільки за показаннями самого обвинуваченого потерпілий не вчиняв по відношенню до нього жодних активних дій, які б представляли загрозу для нього, між ними виник лише словесний конфлікт.

Безпосередні очевидці події свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вказали на агресивні дії по відношенню до ОСОБА_9 саме з боку обвинуваченого ОСОБА_7 та, навпаки, не вказували про жодні погрози чи насильницькі дії відносно обвинуваченого зі сторони потерпілого.

Отже, відносно обвинуваченого з боку потерпілого не було реальної і безпосередньої загрози, а тому у ОСОБА_7 не було необхідності для застосування до потерпілого ОСОБА_9 фізичної сили, тим більш за допомогою ножа.

Твердження захисту, що умисел ОСОБА_7 був спрямований на захист свого життя, оскільки потерпілий безпідставно звинуватив його у тому, що він, начебто, робив «закладки», та після цього намагався його вдарити, колегія суддів вважає неприйнятними.

Відповідно до ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Умисел має дві характерні ознаки інтелектуальну і вольову.

Інтелектуальна це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків.

Вольова наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Колегія суддів додатково наголошує, що твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він наніс тілесні ушкодження ОСОБА_9 , тому що злякався потерпілого, який був більший за нього за статурою та зростом, спростовуються дослідженими доказами, жоден з яких не виявляє об`єктивних ознак існування для обвинуваченого загрози.

Так, за версією обвинуваченого ОСОБА_7 , він зайшов на територію закинутого будинку та в цей час під`їхав потерпілий на автомобілі та почав звинувачувати в тому, що він робить «закладки». Після чого потерпілий підійшов до нього та намагався декілька разів вдарити та відійшов назад. Він дістав ніж з барсетки та, свідомо вибравши місце для нанесення удару, щоб він не потяг за собою тяжких наслідків, вдарив потерпілого в бік, після чого спокійно, пішим ходом пішов у своїх справах.

Сторонні спостерігачі у вигляді допитаних свідків не вказували на обоюдні агресивні дії учасників події, однак зазначали лише обвинуваченого, як особу, який почав бійку, спричинив тілесні ушкодження потерпілому, після чого останній опинився на землі, був закривавленим, підвівся, але супротиву не чинив, між тим обвинувачений продовжував розмахувати руками у бік потерпілого, а далі покинув місце.

Отже, потерпілий не здійснював жодних дій відносно обвинуваченого, які б могли бути розцінені останнім як загроза для його здоров`я чи життя.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що застосоване ОСОБА_7 насилля явно не відповідало існуючій ситуації і не потребувало такого агресивного реагування, тим паче із застосуванням стороннього предмету, а саме ножа.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України право на необхідну оборону виникає не за будь-якого суспільно небезпечного посягання, а лише за такого, яке викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання. Така необхідність виникає там і тоді, де і коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди посягаючому, загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.

Частина 3 статті 36 КК України визначає, що перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, такої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Тобто спочатку має бути встановлено право обвинуваченого на необхідну оборону, межі якої перевищено.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону», щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їх фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, стороною захисту ні в ході судового розгляду, ні під час апеляційного перегляду не було надано жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність в діях потерпілого такого акту суспільно небезпечного посягання, яке б за своїми об`єктивними ознаками могло створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди і вимагало негайного відвернення чи припинення з боку обвинуваченого, зокрема, шляхом застосування удару ножем.

Відповідно до показань потерпілого та свідків, допитаних під час судового розгляду, встановлено, що ОСОБА_9 не нападав на обвинуваченого, тоді як обвинувачений першим вчинив дії щодо нанесення тілесних ушкоджень.

Сама лише різниця у комплекції між обвинуваченим та потерпілим, на що вказував ОСОБА_7 , як на підставу для спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 не можна розцінювати як загрозу для особи, яка є меншою за статурою та зростом, оскільки у відповідній ситуації повинні оцінюватися саме дії потерпілого, що передували, начебто, захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи.

До того ж колегія суддів звертає увагу на пояснення самого обвинуваченого щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, що додатково свідчить про те, що він не сприймав як реальну загрозу з боку потерпілого, оскільки після нанесення удару ножем, він спокійно, продовжуючи виражатися нецензурною лайкою, пішов у своїх справах, тобто нікуди не тікав, побоюючись за своє життя та здоров`я.

Реальність загрози охоронюваних законом інтересам та здійснення нападу на обвинуваченого потерпілим, на переконання колегії суддів, не знайшли свого підтвердження дослідженими доказами.

Натомість, послідовність дій обвинуваченого, обставини вчинення ним кримінального правопорушення, характер і цілеспрямованість удару, свідчать про те, що визначальним у поведінці ОСОБА_7 було не захист свого життя, а бажання і наявність умислу спричинити тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_9 , що додатково підтверджується поясненнями і самого обвинуваченого, який вказував, що він бажав нанести потерпілому тілесне ушкодження та свідомо обрав місце для такого ушкодження, щоб він не потяг за собою тяжких наслідків.

З огляду на викладене, твердження захисника, що ОСОБА_7 наніс удар потерпілому з метою захисту свого життя від неправомірної поведінки потерпілого, який, нібито, намагався вдарити обвинуваченого, є надуманими та спрямованими на уникнення обвинуваченим від відповідальності за свої дії.

Апеляційним судом встановлено, що вказані у вироку та досліджені в ході судового розгляду в суді першої інстанції докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку, і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому злочину, доведеність його вини у вчиненні цього злочину та для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні.

Суд першої інстанції у вироку навів переконливі мотиви, з яких підстав він не приймає до уваги показання обвинуваченого в частині того, що він наніс удар з метою самооборони, з огляду на те, що вони спростовуються послідовними та детальними показаннями потерпілого, свідків, висновком експерта про наявність тілесних ушкоджень у потерпілого та аудіозаписом розмови ОСОБА_9 та оператора лінії «102», які узгоджуються між собою та суперечать показанням обвинуваченого.

Перелічені у вироку докази переконують колегію суддів в правильності висновку районного суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, за встановлених місцевим судом обставин.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не виявлено.

Апеляційною інстанцією не вставлено неповноти судового розгляду, оскільки місцевий суд при розгляді даного провадження детально перевірив усі доводи сторони захисту, які є аналогічними при апеляційному розгляді, та вказав обґрунтовані мотиви власних висновків.

Районний суд, аналізуючи допустимість вказаних доказів, зробив правильний висновок про їх достеменність та законність їх збирання, досліджені докази обґрунтовано покладені в основу обвинувального вироку.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, що тягнуть за собою скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст.ст. 50, 65 КК України у межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України призначив покарання необхідне і достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових правопорушень, застосувавши при цьому положення ст. 71 КК України, оскільки ОСОБА_7 вчинив даний злочин в період умовно-дострокового звільнення, тобто у період невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Доводи захисника щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості та особі обвинуваченого є безґрунтовними.

На переконання колегії суддів, визначений судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 вид та розмір покарання в повному обсязі відповідає зазначеним вище вимогам закону, відношенню обвинуваченого до скоєного, даним стосовно його особистості.

При обранні розміру покарання суд першої інстанції, згідно вироку та матеріалів кримінального провадження, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до кримінальних проступків, об`єм обвинувачення та конкретні обставини у даному кримінальному провадженні.

Суд першої інстанції також взяв до уваги відомості стосовно особистості обвинуваченого, які є посередніми, і не складають уявлення щодо наявності переконливих та вагомих обставин на користь призначення більш м`якого покарання.

Так, ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, даний злочин вчинив в період невідбутої частини покарання за попереднім вироком, офіційно не працевлаштований, відомостей щодо зайняття суспільно-корисною працею відсутні.

Врахував місцевий суд і думку потерпілого, який наполягав на призначенні обвинуваченому суворого покарання.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, районний суд не встановив.

Разом з тим, суд першої інстанції визнав обтяжуючого покарання обставиною вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння (що підтверджується висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 04.07.2020 року № 3406).

За наявними у провадженні даними обвинувачений перебуває на спецобліку із певним діагнозом внаслідок поєднаного вживання наркотичних засобів та алкоголю (т.1 а.с.107).

Судом першої інстанції в повній мірі досліджені усі докази, які характеризують обвинуваченого в достатньому об`ємі, його ставлення до скоєного та надана відповідна обґрунтована та вмотивована оцінка вказаному.

Підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання колегія суддів не вбачає.

Посилання захисника на наявність у обвинуваченого стійких соціальних зв`язків за наявності матері, на переконання колегії суддів, не є достатньо переконливим для висновку про істотне зниження ступеню тяжкості вчиненого кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та можливість пом`якшення призначеного покарання.

З огляду на посилання захисника на позитивну характеристику обвинуваченого, судова колегія зауважує на відсутності у матеріалах справи документальних даних з цього приводу.

Обставин, які б можна було віднести на користь пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання апеляційною інстанцією не встановлено, що обумовлює відхилення доводів захисника як неспроможних.

Одночасно судова колегія зауважує на обґрунтованому застосуванні при призначенні ОСОБА_7 покарання положень ст. ст. 71, 72 КК України внаслідок вчинення даного кримінального правопорушення в період умовно-дострокового звільнення, а отже невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Враховуючи наведене, на переконання колегії суддів, покарання призначене ОСОБА_7 , відповідає принципам співмірності та індивідуалізації, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, призначене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.

Колегія суддів не знаходить порушення місцевим судом вимог ст. 65 КК України, вважає вирок законним, обґрунтованим і вмотивованим, зокрема і в частині призначеного покарання.

Неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке б тягло за собою зміну судового рішення в частині призначеного покарання, колегія суддів не вбачає, що обумовлює відхилення апеляційної скарги захисника щодо пом`якшення покарання.

Остаточне покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначено у відповідності до вимог кримінального закону.

Переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 в межах заявлених апеляційних вимог, виконуючи приписи ч. 1 ст. 404 КПК України, колегія суддів не знаходить підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для скасування вироку суду першої інстанції, тому залишає апеляційну скаргу захисника без задоволення у зв`язку з її необґрунтованістю, а вирок місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисникаобвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2021 року відносно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4