ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2039/23 Справа № 205/4255/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000499 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2023 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , остання тимчасова адреса фактичного проживання: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України

Встановила:

Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Строк покарання обвинуваченому ухвалено обчислювати з 27 травня 2022 року.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили - залишено без змін.

Вирішено долю речових доказів та судових витрат.

Вказаними вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 27.05.2022 року о 11 годині 05 хвилині знаходився за адресою: м. Дніпро, вул. Велика Діївська, 32, біля магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », де побачив біля входу у вказаний магазин, велосипед марки «Саnnоndаlе Тгіl 3», де у ОСОБА_7 виник кримінально-протиправний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, а саме, вищезазначеного велосипеду, який ОСОБА_7 визначив як об`єкт свого злочинного посягання. Реалізуючи свій кримінально-протиправний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна - велосипеду, ОСОБА_7 , в той же час, перебуваючи біля вказаного магазину, який розташований за адресою: м. Дніпро, вул. Велика Діївська, 32, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає і вони є таємними для оточуючих, діючи таємно, умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, в період воєнного стану в Україні, з корисливих мотивів, підійшов до зазначеного велосипеду, взяв його, та утримуючи при собі, почав швидко тікати з місця вчинення кримінального правопорушення. В цей момент, дії ОСОБА_7 були помічені потерпілим ОСОБА_9 , який почав голосно кричати ОСОБА_7 припинити злочинні дії. ОСОБА_7 , утримуючи при собі велосипед, зрозумівши, що його злочинні дії щодо таємного викрадення майна викриті та стали явними для потерпілого та оточуючих і вже не мають таємного характеру, та в цей час у нього раптово виник кримінально-протиправний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , 27.05.2022 року о 11 годині 05 хвилині, знаходячись за адресою: м. Дніпро, вул. Велика Діївська, 32, біля магазину «Pоtо Маgпаt», діючи умисно, відкрито, в період воєнного стану в Україні, з корисливих мотивів, не реагуючи на вимогу потерпілого ОСОБА_9 , викрав велосипед марки «Саnnоndаlе Тгіl 3», номер рами: « НОМЕР_1 », вартість якого становить 20320 грн., який належить ОСОБА_9 , чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 матеріальний збиток на суму 20320 грн. З місця вчинення злочину ОСОБА_7 , утримуючи при собі викрадене майно, втік.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 не погодився з таким рішенням суду. В апеляційній скарзі просить вирок змінити в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість, та призначити ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст. 186 КК України із застосуванням вимог ст. 75 КК України, звільнивши останнього від відбування покарання.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ОСОБА_7 не є суспільно-небезпечною людиною, має постійне місце реєстрації та проживання, раніше не судимий, має хронічні захворювання. Також вважає, що судом не було враховано фактори, що призвели до вчинення останнім злочин внаслідок тяжких життєвих умов та неможливістю влаштуватися на роботу.

Крім того апелянт зазначає, що ОСОБА_7 за час досудового розслідування та під час судового розгляду щиро розкаявся у вчинені інкримінованого йому злочину, критично оцінює свої дії, щиро засуджує свою поведінку, кається у вчиненому, спричинена шкода відшкодована у повному обсязі.

Потерпілий ОСОБА_9 до суду апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Даних про причини неявку суду не повідомив. Враховуючи думки учасників кримінального провадження, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу захисника за відсутності потерпілого, відповідно до вимог ч.4 ст. 405 КПК України.

Під час апеляційного перегляду справи обвинувачений та його захисник підтримали вимоги апеляційної скарги, просили її задовольнити, та застосувати до ОСОБА_7 вимоги ст. 75 КК України.

Прокурор заперечувала проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, вважала вирок суду законним та обґрунтованим.

В судових дебатах учасники кримінального провадження підтримали свої вимоги.

Заслухавши суддюдоповідача, перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що суд першої інстанції вказаних вимог дотримався у повному обсязі.

Згідно з вимогами ст.404 КПК в апеляційному порядку вирок суду першої інстанції перевіряється в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження та доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України, а також правильність правової кваліфікації його дій апеляційним судом не перевіряються, оскільки не були оскаржені учасниками судового розгляду.

Вирішуючи питання про правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого і особі обвинуваченого, колегія суддів виходить із наступного.

Зі змісту закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 50 КК України, випливає, що покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.

Також слід зазначити, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні кримінального правопорушення, суди мають суворо дотримуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Колегія суддів не може погодитися з їх доводами про неналежну оцінку даних про особу обвинуваченого та всім обставинам, що пом`якшують його покарання та про необхідність застосування до ОСОБА_7 вимог ст. 75 КК України.

Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини, прийде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Санкція ч.4 ст. 186 КК України за відкрите викрадення чужого майна (грабежу), вчиненого в умовах воєнного стану, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

Із роз`яснень, які містяться в п. 3 постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» вбачається, що суди визначаючи ступінь тяжкості скоєного злочину, зобов`язанні виходити з класифікації злочинів, а також з особливостей конкретного злочину та обставин його скоєння (форма вини, мотив, спосіб скоєння, кількість епізодів, характер та ступінь тяжкості наслідків та інше).

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону щодо призначення покарання.

Як убачається з вироку, при обранні обвинуваченому виду та міри покарання, суд першої інстанції враховував обставини, при яких скоєно злочин, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України, віднесено до категорії тяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не одружений, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо.

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого судом віднесено повне визнання вини.

Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання, у виді позбавлення волі на строк 7 років мінімальне, що передбачене санкцією ч.4 ст. 186 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення та попередження нових правопорушень та узгоджується з правовими позиціями Конституційного Суду України про те, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину. Категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Обговорюючи доводи захисту про можливість застосування до ОСОБА_7 підстав ст. 75 КК України, звертається увага на те, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При призначенні покарання судом першої інстанції враховано обставини вчинення кримінального правопорушення, відношення обвинуваченого до вчиненого, даних про його особу.

Тому суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 4 ст. 186 КК України, саме у мінімальному розмірі.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим та відповідає вимогам ст. 65 67 КК України, а призначене судом першої покарання у відповідності до ст. 50 КК України є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 та для запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Отже, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що призначене ОСОБА_7 судом першої інстанції покарання є занадто суворим, та не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та його особі, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Посилання сторони захисту на те, що обвинувачений повністю визнав свою вину було взято до уваги судом в сукупності з іншими обставинами по справі та враховано при призначенні обвинуваченому міри покарання.

Даних про наявність у ОСОБА_7 щирого каяття, з огляду на відсутність у нього бажання чи намірів виправити ситуацію, судом не встановлено.

Не заслуговують на увагу і твердження захисника про наявність у обвинуваченого хронічних захворювань, оскільки такі доводи не підтверджені жодними належними доказами.

На думку колегії суддів, ані судом першої інстанції, ані апеляційним судом у ході розгляду скарги не встановлено обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Підстав для застосування вимог, передбачених ст.75 КК України не встановлено.

Процесуальні порушення, які б потягли за собою безумовне скасування судового рішення, по справі не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та зміни або скасування вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 , колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2023 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4