Справа № 385/1153/22
Провадження № 1-кп/385/16/23
У Х В А Л А

12.06.2023 Гайворонський районний суд Кіровоградської області у складі колегії суддів: головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні в режимі відеконференції в залі суду в м. Гайвороні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000090 від 13.06.2022, про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 та його представника адвоката ОСОБА_8 ,

законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_7 ,

представника малолітнього потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_5

та його захисників - адвокатів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ,

в с т а н о в и в :

у провадженні Гайворонського районного суду Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України.

09.06.2023 до суду надійшло клопотання захисників обвинуваченого ОСОБА_5 адвокатів ОСОБА_12 та ОСОБА_11 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 та застосування стосовно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в нічний час з 23.00 год. до 06.00 год. за адресою: квартира АДРЕСА_1 .

В обґрунтування клопотання зазначають, що ризики, передбачені п.п.1-4 ч.1 ст. 177 КПК України, у даному кримінальному провадженні не підтверджені та ґрунтуються на припущеннях. У матеріалах справи відсутні докази того, що обвинувачений мав намір ухилитися від слідства чи будь-яким чином вплинути на досудове розслідування. Ризик того, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, відсутній з огляду на те, що у даному кримінальному провадженні завершено дослідження судом письмових доказів. У справі досліджено письмові та речові докази, в тому числі і висновки експертів, допитано більшість свідків та потерпілого, які в сукупності підтверджують необґрунтованість обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України. Звертають увагу на те, що обвинувачений раніше несудимий, позитивно характеризується за місцем проживання та праці, а також як прихожанин храму, має батьків похилого віку, четверо дітей, які перебувають на його утриманні, міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, роботи. Вважають, що тривале утримання обвинуваченого під вартою порушує розумні строки, а тому доцільним буде, на їхню думку, обрати обвинуваченому ОСОБА_5 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час, що окрім того дало б йому змогу працювати, утримувати дітей, батьків та бути корисним державі.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 та його захисники адвокати ОСОБА_12 та ОСОБА_11 підтримали подане клопотання, просили таке задовольнити.

В судовому засіданні прокурор заперечила проти задоволення клопотання захисників обвинуваченого, вказавши на продовження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які на даний час не зменшилися. Звернула увагу на те, що розгляд справи не перебуває поза межами розумних строків.

Потерпілий ОСОБА_7 та його представник адвокат ОСОБА_8 , законний представник малолітнього потерпілого ОСОБА_9 ОСОБА_7 та його представник адвокат ОСОБА_10 в судовому засіданні заперечили проти задоволення клопотання захисників обвинуваченого, просили в задоволенні такого відмовити.

Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали клопотання та судового провадження, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризиками, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

У відповідності до п.4 ч.2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчинені злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Згідно із ч.1 ст. 201 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, клопотання про зміну запобіжного заходу.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчинення нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Частиною 3 ст. 5 вказаної Конвенції передбачено, що кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту «с» пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Згідно ч.2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди України при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду як джерела права.

Відповідно ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно правової позиції, викладеної у рішенні Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України» (п. 80), при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Також, відповідно правової позиції, викладеної у рішенні Європейського суду з прав людини від 01.06.2006 року у справі «Мамедов проти Росії», суд при перевірці законності та обґрунтованості запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, має враховувати не тільки тяжкість обвинувачення, як на визначальний чинник при оцінці ймовірності ризиків, і хоча суворість покарання є визначальним, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Попков проти Росії» від 06.12.2007 року визначено, що підозрюваний повинен бути звільнений на час розгляду справи, якщо державні органи не можуть надати достатньо підстав, які виправдовують його утримання під вартою. Влада зобов`язана надати переконливі підстави для будь-якого мінімального строку тримання під вартою.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, яке у відповідності до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років. Фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення свідчать про його підвищену суспільну небезпеку.

Відповідно до ухвали слідчого судді Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 14.06.2022 відносно ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, дію якого неодноразово продовжено, зокрема: 09.08.2022 до 13.09.2022 включно; 07.09.2022 до 13.10.2022 включно; 11.10.2022 до 09.12.2022 включно; 07.12.2022 до 04.02.2023 включно, 27.01.2023 до 27.03.2023 включно, 24.03.2023 до 22.05.2023 включно, 18.05.2023 до 16.07.2023 включно.

При вирішенні клопотання захисників, судом ураховується те, що ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, які існували на момент обрання обвинуваченому запобіжного заходу, продовжують існувати і на даний час, зокрема ризик, передбачений п.1 ч.1 ст. 177 КК України, а саме: обвинувачений може переховуватися від суду, так як ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, а саме у скоєнні вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років.

Щодо покликань сторони захисту про недоведеність стороною обвинувачення існування ризику того, що обвинувачений ОСОБА_5 зможе переховуватись від суду, суд зазначає таке.

ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, яке відноситься до особливо тяжких злочинів, санкція статті якого передбачає покарання виключно у виді реального позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років, тобто існує ймовірність притягнення до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання. Зазначені обставини самі по собі можуть бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду, оскільки тяжкість можливого покарання може спонукати обвинуваченого переховуватися від суду.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 25.07.2001 Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів».

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 20 червня 2019 року у справі № 166/313/17, від 13 серпня 2020 року у справі № 674/1202/19, від 27 лютого 2019 року у справі № 0503/10653/2012, усвідомлення імовірності визнання вини особи за висунутим їй обвинуваченням та тиск тягаря можливого відбування покарання, є обставинами, що свідчить про наявність ризику переховування від суду та можуть бути підставами для тримання особи під вартою.

Отже, у даній ситуації тяжкість покарання хоча і не є самостійною підставою для утримання ОСОБА_5 під вартою, проте зазначений у санкції статті строк у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не обравши запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

У рішенні від 26 січня 1993 року у справі «W. проти Швейцарії» Європейський суд з прав людини зазначив, що тривале тримання під вартою може виявитись виправданим лише за наявності конкретних ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Ураховуючи, що ОСОБА_5 обвинувачується у скоєнні умисного особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, внаслідок якого настала смерть потерпілого, суд дійшов висновку, що інтереси суспільства у забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинуваченого переважають інтереси забезпечення поваги до його особистої свободи.

Окрім зазначеного, суд також ураховує й те, що в умовах, які наразі існують в Україні, викликаних військовою агресією російської федерації проти України, в ОСОБА_5 збільшуються можливості для ухилення від суду, адже у держави наразі з об`єктивних причин відсутні можливості належним чином контролювати поведінку обвинуваченого та його місцезнаходження.

Отже, ураховуючи тяжкість можливого покарання, у сукупності із іншими обставинами, суд дійшов висновку щодо наявності такого ризику можливого переховування від суду.

Що стосується ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме те, що обвинувачений може незаконно впливати на свідків з метою уникнення покарання, що йому загрожує в разі визнання його винуватим, то такий продовжує існувати, адже на даній стадії судового розгляду все ще не допитаний свідок ОСОБА_13 , показання якого є важливими у даному кримінальному провадженні. Крім того, суд зауважує, що хоч більшість свідків вже допитано у даному кримінальному провадженні, більшість із яких проживають в одному населеному пункті за місцем реєстрації та проживання обвинуваченого, з якими останній особисто знайомий, проте дана обставина не виключає підстави повторного допиту таких свідків на даній стадії судового розгляду, тому наявні достатні підстави вважати, що ОСОБА_5 може здійснювати на них тиск та залякування з метою відмови від підтвердження наданих показань в суді або їх зміни.

Крім того, суд вважає, що продовжує існувати ризик, передбачений п.4 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме те, що обвинувачений може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, тобто вводити суд в оману, ухилятись від викликів суду.

Перевіряючи доводи клопотання сторони захисту щодо необґрунтованості обвинувачення суд зазначає про таке.

Поняття «обґрунтована підозра» не визначене в національному законодавстві. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) (ч. 5 ст. 9 КПК України).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (наприклад, у рішенні в справі Fox, CampbellandHartley v. TheUnitedKingdom від 30 серпня 1990 року, заяви № 12244/86, 12245/86; 12383/86, § 32) термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі Нечипорук і Йонкало проти України від 21 квітня 2011 року, заява № 42310/04, § 175).

Поряд з тим, ЄСПЛ в п. 184 рішення Великої Палати у справі «Мерабішвілі проти Грузії» (Merabishvili v. Georgia) від 28 листопада 2017 року, заява № 72508/13, вказав, що «обґрунтованість залежить від усіх обставин, проте факти, що в сукупності дають підстави для підозри, не мають бути такого ж рівня як ті, що необхідні для обвинувачення, або навіть винесення вироку».

Відхиляючи доводи сторони захисту щодо необґрунтованості обвинувачення, суд звертає увагу, що на цьому етапі при розгляді даного клопотання суд не оцінює докази на предмет наявності вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого діяння, а лише встановлює, що обвинувачений міг вчинити відповідне кримінальне правопорушення.

Такий висновок також узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року, де суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Суд вважає, що під час розгляду даного клопотання суд не вправі досліджувати докази і давати їм оцінку чи в інший спосіб перевіряти доведеність вини обвинуваченого, розглядати і вирішувати питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду справи по суті обвинувачення.

Слід також враховувати вимоги статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не повинне перебувати за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення належної поведінки обвинуваченого на цей період, та його продовження, - має бути співрозмірним меті заходу, і має забезпечить виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур гл. 18 КПК України.

Крім того, суд зауважує на існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою, адже у справі ще проводиться судове слідство. ОСОБА_5 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у даному кримінальному провадженні з 14.06.2022, строк його тримання під вартою не є надмірним та не перебуває поза межами розумного. При цьому слід враховувати, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, дане кримінальне правопорушення відноситься до категорії особливо тяжких та посягає на найвищі цінності життя людини.

Доводи захисників, викладені в клопотанні до суду, стосовно того, що ризики, які передбачені ст. 177 КПК України, не доведені, є необґрунтованими та безпідставними, оскільки ризики у даному кримінальному провадженні знайшли своє об`єктивне підтвердження під час розгляду даного клопотання в суді.

Інших доказів того, що підстави та ризики, якими обґрунтовувалось обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та його продовження, перестали існувати, стороною захисту суду не надано.

Матеріали провадження не містять переконливих даних про застереження, які б на даний час унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою.

Зважаючи на вищенаведене, ураховуючи справжні інтереси суспільства та конкретні обставини кримінального провадження, суд дійшов висновку, що зміна запобіжного заходу на більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме у вигляді домашнього арешту в нічний час, за наявних ризиків не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_5 під час розгляду кримінального провадження в суді, тому в задоволенні клопотання захисників слід відмовити.

Керуючись ст. 183, 201, 202, 331, 372, 376 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

в задоволенні клопотання захисників обвинуваченого ОСОБА_5 адвокатів ОСОБА_12 та ОСОБА_11 про зміну обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в нічний час відмовити.

Копію ухвали вручити прокурору та обвинуваченому.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3