Київський апеляційний суд
Провадження: № 11-кп/824/993/2023 Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 759/5728/20 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія справи: ч. 2 ст. 345 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Святошинської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року у кримінальному провадженні № 0001099 від 23 лютого 2020 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України,

за участю:

прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року ОСОБА_7 визнаний невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, та виправданий у зв`язку з недоведеністю того, що цей злочин вчинено обвинуваченим.

Судом вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з пред`явленим обвинуваченням 22 лютого 2020 року приблизно о 23 годині 50 хвилин, знаходячись на території парку, що біля будинку № 11 по вулиці Петрицького в місті Києві, ОСОБА_7 , діючи умисно, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин заподіяв працівникові правоохоронного органу ОСОБА_12 легкі тілесні ушкодження під час здійснення ним своїх службових обов`язків.

Так, 22 лютого 2020 року приблизно о 20 годині 00 хвилин інспектори полку № 1 батальйону № 4 роти № 5 Управління патрульної поліції в місті Києві ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , перебуваючи у складі екіпажу «Рубін-817», заступили на чергування Святошинського району міста Києва.

Цього ж дня приблизно о 23 годині 33 хвилини ОСОБА_12 спільно з ОСОБА_13 , знаходячись на маршруті патрулювання в Святошинському районі міста Києва, отримали від чергового чергової частини по місту «Київ-55» інформацію про те, що на території парку, який розташований біля будинку № 11 по вулиці Петрицького в місті Києві, відбувається порушення громадського порядку.

З метою перевірки отриманої інформації, відразу після виклику інспектори патрульної поліції ОСОБА_12 та ОСОБА_13 попрямували на службовому автомобілі до зазначеної адреси. Прибувши за вказаною адресою, вони виявили приблизно 15 невідомих осіб чоловічої та жіночої статі, які розпивали спиртні напої та голосно слухали музику.

Побачивши це, ОСОБА_12 разом з ОСОБА_13 , перебуваючи у форменому одязі, підійшли до вказаних невідомих осіб, серед яких знаходився ОСОБА_7 , представилися працівниками поліції, пред`явили свої службові посвідчення та зробили усне зауваження з приводу порушення громадського порядку, яке виражалось у порушенні тиші та розпиті спиртних напоїв у громадському місці. На дане зауваження працівників поліції ОСОБА_7 відреагував зухвало, розпочав нецензурно висловлюватися в їхній бік, провокував виникнення конфліктної ситуації та почав штовхати працівників поліції.

У подальшому ОСОБА_7 , не зважаючи на зауваження працівників поліції щодо припинення протиправних дій, продовжував агресивно поводити себе відносно працівників поліції, не припиняв свої протиправні дії та не виконував законні вимоги працівників поліції, у зв`язку із чим інспекторами патрульної поліції ОСОБА_12 та ОСОБА_13 було застосовано відносно ОСОБА_7 спецзасіб сльозоточивої дії «Терен-4м». Після цього ОСОБА_7 , не припиняючи свої протиправні дії, розуміючи, що ОСОБА_12 разом з ОСОБА_13 є працівниками правоохоронного органу, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно та з метою нанесення тілесних ушкоджень, повалив інспектора патрульної поліції ОСОБА_12 на землю та наніс йому по голові декілька ударів ногою, внаслідок чого ОСОБА_12 отримав тілесне ушкодження у вигляді садна на правій підочній ділянці, яке за критерієм розладу здоров`я відноситься до тілесного ушкодження легкого ступеню тяжкості, згідно з висновком експерта № 042-595-2020 від 18 березня 2020 року.

Таким чином, за версією органу досудового розслідування ОСОБА_7 умисно заподіяв працівникові правоохоронного органу легке тілесне ушкодження у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 345 КК України.

Визнаючи ОСОБА_7 невинуватим у пред`явленому обвинувачення та виправдовуючи його на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, суд у вироку вказав, що представленими стороною обвинувачення доказами не доведено того, що виявлене у працівника правоохоронного органу ОСОБА_12 тілесне ушкодження було спричинено саме ОСОБА_7 за викладених в обвинувальному акті обставин.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 просить виправдувальний вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначає про те, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, доводиться представленими стороною обвинувачення доказами, а саме: первинними документами про кримінальне правопорушення (заявою про злочин, службовими рапортами тощо); показаннями потерпілого ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 , які вказали на присутність обвинуваченого під час побиття потерпілого; протоколами проведених із ними слідчих експериментів; документами про службовий статус ОСОБА_12 та ОСОБА_13 як працівників правоохоронного органу; висновком судового експерта про характер отриманих потерпілим тілесних ушкоджень; протоколами огляду місця події, затримання обвинуваченого, впізнання осіб за фотознімками, огляду відеозаписів з портативних відеореєстраторів працівників поліції. На переконання прокурора, надані докази є достатніми для ухвалення обвинувального вироку та відхилення захисних показань обвинуваченого ОСОБА_7 , його родичів і знайомих.

При цьому прокурор звертає увагу на те, що:

- під час допиту в суді першої інстанції свідок ОСОБА_14 все ж визнала, що їх компанія мала із собою на вулиці музичну колонку, але наполягала на тому, що музика грала не гучно.

На думку апелянта, такі показання свідка можуть ставити під сумнів показання інших свідків захисту - ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , що не було враховано судом;

- всупереч показанням обвинуваченого та свідків захисту в суді, протоколами огляду відеозаписів від 23, 24 лютого 2020 року з додатком (DVD-R диску), роздруківками розмов учасників події було зафіксовано залишки спиртних напоїв, недопиті пляшки, недоїдки тощо. Даний факт, хоча і визнаний судом достовірним, однак при цьому не надано жодної оцінки тому, що на адресу працівників поліції лунали образи, нецензурна лайка, здійснювалася протидія під час затримання та непокора законним вимогам працівників правоохоронного органу.

Посилання суду на те, що зафіксовані на відеозаписах ознаки агресії, непокори, погроз та образ нецензурною лайкою в бік працівників поліції, в тому числі і з боку ОСОБА_7 , не охоплюються межами висунутого в обвинувальному акті обвинувачення за ч. 2 ст. 345 КК України, свідчить про неправильну оцінку доказів у справі за визначеними у ст. 94 КПК України критеріями, що призвело до необґрунтованого висновку про відсутність в діях ОСОБА_7 складу інкримінованого йому злочину.

В апеляційній скарзі прокурора міститься клопотання в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України про повторне дослідження апеляційним судом письмових доказів у справі та здійснення допиту свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , потерпілого ОСОБА_12 .

Від інших учасників судового розгляду апеляційних скарг на вирок суду першої інстанції не надійшло.

Захисник ОСОБА_10 подала заперечення на апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , в яких, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність доводів апелянта, просить залишити без змін вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора ОСОБА_8 в підтримку доводів і вимог поданої апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисників ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважали виправдувальний вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, за клопотанням прокурора дослідивши письмові докази у справі, допитавши свідка ОСОБА_13 та обвинуваченого ОСОБА_7 , провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За правилами, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупністю зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вимогами ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку, передбаченому КПК України, і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.

За приписами п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Положення ч. 1 ст. 92 КПК України регламентують, що обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, покладається на слідчого, прокурора.

Виходячи зі змісту наведених вимог закону, обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів, що існує єдина версія подій, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Згідно з п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 368 КПК України ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

У разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, суд ухвалює виправдувальний вирок (п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України).

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_7 , суд першої інстанції наведених вимог закону в повній мірі дотримався.

Як вбачається з вироку, у ньому викладено формулювання пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, що визнано судом недоведеним, підстави виправдання та мотиви, з яких суд визнав одні докази сторони обвинувачення недопустимими і неприйнятними, а інші - недостатніми для доведення винуватості обвинуваченого.

При цьому, матеріалами кримінального провадження підтверджується, що в ході судового розгляду суд, дотримуючись вимог ст. ст. 22, 23 КПК України, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності переконливості перед судом, безпосередньо дослідив та оцінив всі докази у справі, в тому числі й ті, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення, та в повній мірі з`ясував обставини, що мають істотне значення для ухвалення правильного судового рішення.

Так, відповідно до пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення він умисно заподіяв працівникові правоохоронного органу ОСОБА_12 легкі тілесні ушкодження у зв`язку з виконанням ним службових обов`язків.

А саме, за версією органу досудового розслідування, ОСОБА_7 , знаходячись в компанії, яка складалася приблизно з 15 осіб, не зважаючи на зауваження інспекторів патрульної поліції ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які приїхали на виклик з приводу порушення громадського порядку, умисно повалив ОСОБА_12 на землю та наніс йому по голові декілька ударів ногою, внаслідок чого потерпілий отримав легке тілесне ушкодження у вигляді садна в правій підочній ділянці відповідно до висновку експерта № 042-595-2020 від 18 березня 2020 року.

В судах першої та апеляційної інстанцій допитаний ОСОБА_7 своєї винуватості у пред`явленому йому обвинуваченні не визнав та надав показання, за змістом яких ввечері 22 лютого 2020 року після святкування дня народження знайомої з компанією вийшли в парк та чекали на таксі. Там він випадково зустрів батьків. Невдовзі приїхав автомобіль патрульної поліції, з якого вийшло двоє поліцейських ОСОБА_13 та ОСОБА_12 . Спочатку поліцейські підійшли до його батьків, які стояли в стороні, та спілкувалися з ними. Потім ОСОБА_13 направився у бік основної компанії і з ним поруч йшла його, обвинуваченого, мати. Коли ОСОБА_13 підійшов до них, мати його заспокоювала і казала, що зараз всі підуть, але той дістав газовий балончик, використав його в обличчя матері і штовхнув її від себе, внаслідок чого вона впала. Обвинувачений обурився такими діями поліцейського, спочатку допоміг матері піднятися, після чого підбіг до ОСОБА_13 і висловив з даного приводу претензії. ОСОБА_13 сказав йому, що зараз він поїде із ним. До ОСОБА_13 приєднався ОСОБА_12 , який гумовим кийком збив його з ніг, надягнув кайданки, після чого прибули інші патрулі.

Обвинувачений заперечував нанесення ним ударів потерпілому ОСОБА_12 .

На підтвердження висунутого ОСОБА_7 обвинувачення прокурор надав та посилався на докази, кожен з яких судом був безпосередньо досліджений, проаналізований та оцінений окремо і в сукупності з іншими.

Зокрема, стороною обвинувачення були представлені суду такі письмові докази: протоколи прийняття заяв ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про вчинене кримінальне правопорушення від 23 лютого 2020 року; службові рапорти; протокол огляду місця події від 23 лютого 2020 року; протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками ОСОБА_12 та ОСОБА_13 від 23 лютого 2020 року; протоколи проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 від 23 лютого 2020 року з відеозаписами цих слідчих дій; відеозаписи з нагрудних камер інспекторів патрульної служби, які 22 лютого 2020 року виїжджали на виклик та протоколи їх огляду від 23 та 24 лютого 2020 року; висновок експерта № 042-595-2020 від 18 березня 2020 року за результатами судово-медичного обстеження та наданої медичної документації ОСОБА_12 ; протокол затримання ОСОБА_7 від 23 лютого 2020 року.

Крім того, в судовому засіданні першої інстанції були допитані потерпілий ОСОБА_12 та свідок обвинувачення ОСОБА_13 .

За клопотанням прокурора означені вище письмові докази були повторно досліджені під час апеляційного розгляду справи, а також здійснено допит свідка ОСОБА_13 .

За результатами апеляційного перегляду кримінального провадження колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що стороною обвинувачення, в порушення вимог ст. 92 КПК України, не було надано достатньо доказів, які б поза розумним сумнівом доводили те, що саме ОСОБА_7 заподіяв працівникові поліції ОСОБА_12 легке тілесне ушкодження у вигляді садна в правій підочній ділянці в ході виконання ним своїх службових обов`язків за тих обставин, що викладені в обвинувальному акті.

Так, з показань ОСОБА_12 в суді першої інстанції слідує, що 22 лютого 2020 року приблизно о 12 годині ночі під час їхнього з ОСОБА_13 чергування в складі екіпажу патрульної поліції вони отримали виклик про порушення громадського порядку в парку по вулиці Петрицького в місті Києві. Прибувши на місце виклику, вони підійшли до компанії, яка складалася приблизно з 15 осіб, представилися та зробили їм зауваження, однак з їх сторони почалася агресія. Намагання заспокоїти порушників результатів не дали. Оцінивши обстановку, він повернувся до службового автомобіля за радіостанцією для виклику інших екіпажів на допомогу. Повертаючись до напарника, побачив, що ОСОБА_13 вже штовхають, шарпають руками за одяг, через що той застосовує спеціальний засіб - газ сльозогінної дії. Він підбіг до напарника та почав йому допомагати захищатися, також застосувавши спеціальний засіб - газ «Терен-4м». Застосуванням газу мети досягнуто не було, тому він повернувся до службового автомобіля і почав викликати патрулі на допомогу зі стаціонарної рації. Після цього із застосуванням гумового кийка він почав відбивати напад на напарника та на себе. Люди били їх руками та ногами. Їх було багато, всі кидалися на них та завдавали ударів, він навіть не встигав дивитися звідки і хто їх наносить. Він знову підбіг до службового автомобіля та по рації попросив прискорити надання допомоги, а коли повернувся до напарника, то невідомий потягнув його за капюшон і повалив на землю, він відчув удари з усіх сторін по корпусу, ногах, голові. Коли він намагався встати, то отримав від обвинуваченого удар нового в голову в праву сторону. Далі він почав відходити, втративши кийок, і в цей момент під`їхали інші екіпажі поліції та відбулося затримання учасників конфлікту.

Потерпілий також показав, що найбільше ударів діставалося напарнику ОСОБА_13 , який фактично перебував в оточенні. ОСОБА_13 мав при собі відеореєстратор, але увімкнув його не одразу, а лише тоді коли почалося затримання.

Здійснити допит потерпілого ОСОБА_12 в суді апеляційної інстанції не виявилося можливим, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_2 він помер.

З протоколу проведення слідчого експерименту за участю потерпілого від 23 лютого 2020 року з відеозаписом до нього слідує, що ОСОБА_12 надав загалом такі самі по змісту пояснення стосовно обставин перебігу подій, відтворив механізм нанесення йому удару ногою ОСОБА_7 (коли він намагався на руках обличчям до низу піднятися з землі), а також зазначив, що після цього йому також наносились удари (т. 1 а.п. 44-48, 49).

Аналогічним чином було відтворено обставини події і свідком ОСОБА_13 під час проведення слідчого експерименту 23 лютого 2020 року, в тому числі стосовно нанесення обвинуваченим удару ОСОБА_12 , коли той намагався вставати, та завдання потерпілому ще ударів після цього (т. 1 а.п. 113-117, 118).

Разом з тим, в суді першої інстанції свідок ОСОБА_13 надав дещо інші показання стосовно обставин перебігу подій.

А саме, в суді першої інстанції свідок показав, що в ході конфлікту в парку спочатку люди почали фізично впливати на ОСОБА_12 , тому він, ОСОБА_13 , застосував спецзасіб - сльозогінний газ. Фізичний вплив по відношенню до ОСОБА_12 полягав у тому, що його почали хапати за формений одяг і штовхати, чи брав у цьому участь обвинувачений не пам`ятає, але той точно став активним після застосування газу. Побережник намагався завдавати ударів йому, свідку, та ОСОБА_12 , а коли той впав і намагався піднятися на руки, то вдарив потерпілого ногою в обличчя. Застосування ОСОБА_12 гумового кийка не пам`ятав. Насильство до них застосовував не тільки обвинувачений. Виявлені на його тілі ушкодження не були значимими.

Будучи допитаним в суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_13 знову змінив свої показання стосовно обставин перебігу конфлікту та показав про відомості, ідентичні до тих, що були надані потерпілим ОСОБА_12 в суді першої інстанції. Зокрема, свідок показав, що спочатку неправомірні дії почали застосуватися до нього, коли ОСОБА_12 пішов за рацією, а тому він вимушений був застосувати сльозогінний газ, що особисто бачив як ОСОБА_7 наніс із силою удар ногою по обличчю ОСОБА_12 .

За показанням свідка, він не бачив як ОСОБА_12 опинився на землі, оскільки до нього також застосовували фізичну силу.

Відповідно до висновку експерта № 042-595-2020 від 18 березня 2020 року дані судово-медичного обстеження та наданої медичної документації свідчать про те, що після подій 22 лютого 2020 року у ОСОБА_12 мало місце садно в правій підочній ділянці.

Локалізація, морфологія вищевказаного ушкодження, враховуючи обставини справи та часові дані, свідчать про те, що спричинене воно однократною травмуючою дією тупого предмету за механізмом ковзання-тертя, характері особливості травмуючої поверхні якого в ушкодженні не відобразились, могло утворитись 22 лютого 2020 року, не виключено у спосіб, на який вказують потерпілий ОСОБА_12 та свідок ОСОБА_13 під час допитів та проведення слідчих експериментів 23 лютого 2020 року.

Вказане ушкодження відноситься до легкого тілесного ушкодження.

Проаналізувавши наведені вище докази, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку про те, що показання ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 містять значимі внутрішні суперечності та розбіжності між собою стосовно обставин перебігу конфлікту з громадянами у парку і не в повній мірі узгоджуються із даними висновку судово-медичної експертизи, який, в свою чергу, ґрунтується на вибіркових відомостях у справі.

Так, потерпілий ОСОБА_12 та свідок ОСОБА_13 кожен по своєму деталізували обставини перебігу конфлікту з громадянами, однак при цьому однозначно стверджували про те, що саме ОСОБА_7 завдав удару потерпілому в обличчя ногою, що за версією слідства заподіяло легке тілесне ушкодження у вигляді садна.

Водночас, за показаннями потерпілого, всі особи кидалися на них і він навіть не встигав дивитися, хто і звідки наносить удари. Потім невідома особа повалила його на землю і всі почали наносити йому удари в тому числі по голові.

Про те, що потерпілому наносились численні удари, зокрема й тоді, коли він впав на землю, показував і свідок ОСОБА_13 в судах та під час слідчого експерименту.

Описана потерпілим та свідком обстановка конфлікту із громадянами, яких загалом було приблизно 15 осіб, викликає обґрунтовані сумніви у достовірності тверджень ОСОБА_12 про те, що коли він намагався піднятися з землі, опираючись на руки та повернутий обличчям до низу, то бачив, що саме ОСОБА_18 з-поміж інших наніс йому удар ногою в обличчя і саме цей удар знаходиться в причинному зв`язку з виникненням єдиного садна на обличчі.

Показання ж свідка ОСОБА_13 , які в ході кримінального провадження є мінливими щодо обставин перебігу конфлікту та їхнього з ОСОБА_12 способу його врегулювання, на думку колегії суддів, мають дещо перебільшений характер.

А саме, в ході слідчого експерименту свідок показував про те, що ОСОБА_18 з розмаху наніс ОСОБА_12 мінімум один удар ногою в обличчя. В суді апеляційної інстанції ОСОБА_13 показав про нанесення такого удару із силою.

Між тим, описаний свідком спосіб нанесення ОСОБА_18 удару ОСОБА_12 (навіть одного, але із силою чи з розмаху ногою в обличчя) очевидно не узгоджується із характером тілесного ушкодження потерпілого, що було виявлено в день події, тобто 22 лютого 2020 року, у вигляді садна в правій підочній ділянці, заподіяння якого і ставиться у провину обвинуваченому на підставі висновку експерта № 042-595-2020 від 18 березня 2020 року.

В свою чергу, означений висновок експерта № 042-595-2020 від 18 березня 2020 року не можна назвати об`єктивним, оскільки: він ґрунтується на вибіркових відомостях зі справи, а саме поза увагою та аналізом експерта залишилися відображені у протоколах проведених слідчих експериментів відомості про те, що потерпілому ще наносились удари, а лише акцентовано увагу на показаному ударі ОСОБА_7 . Також висновок не виключає інших способів утворення виявлено у ОСОБА_12 садна на обличчі, як на цьому правильно звернув увагу суд першої інстанції.

Означені суперечності ставлять під об`єктивний сумнів твердження сторони обвинувачення про те, що вивалене у ОСОБА_12 садно на обличчі було заподіяно саме умисними діями ОСОБА_7 .

Інші докази у справі ні окремо, ні в сукупності та взаємозв`язку із тими, що наведені вище, не доводять причетності саме ОСОБА_7 до інкримінованих йому дій, а саме:

- первинні документи про злочин: протоколи прийняття заяв ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про вчинене кримінальне правопорушення від 23 лютого 2020 року (т. 1 а.п. 76, 77); службовий рапорт інспектора патрульної поліції ОСОБА_12 (т. 1 а.п. 78); рапорти операторів служби «102» (т. 1 а.п. 81, 82, 85) містять інформацію про нанесення невідомими особами потерпілому та свідку ударів (по голові, тулубу, ногах), про масову бійку, про побиття невідомими особами;

- відеозаписи з нагрудних камер поліцейських не містять повного перебігу подій і на них зафіксовано вже кінець конфлікту, коли приїхали інші екіпажі патрульної поліції, та затримання осіб, в ході чого інспектор поліції ( ОСОБА_12 ) говорить, серед іншого, про групове побиття (т. 1 а.п. 120). Аналогічний зміст містять і протоколи огляду цих відеозаписів від 23 та 24 лютого 2020 року (т. 1 а.п. 122-130, 131-133, 134-142, 143-150, 151-156, 157-158, 159-162, 163-165, 166-172, 173-175, 176-180, 181-187);

- протоколи огляду місця події від 23 лютого 2020 року (т. 1 а.п. 86-93) та протокол затримання ОСОБА_7 від 23 лютого 2020 року (т. 1 а.п. 205-207) не містять жодної інформації, яка б підтверджувала інкримінованих обвинуваченому дій.

Протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю ОСОБА_12 та ОСОБА_13 від 23 лютого 2020 року (т. 1 а.п. 95-97, 98-100, 107-109, 110-112) правильно визнані судом недопустимими доказами через порушення під час проведення цих слідчих дій вимог ст. 228 КПК України, які виразилися у не долучені до протоколу відомостей про осіб, яких пред`являли для впізнання, представлення фотознімків з відмінностями, що впливало на сприйняття зображення.

Приймаючи до уваги викладене вище, колегія суддів цілком погоджується та вважає правильними висновки суду першої інстанції про те, що прокурором не було надано суду достатніх та переконливих доказів на підтвердження сформульованого ОСОБА_7 обвинувачення у тому, що він умисно заподіяв працівникові правоохоронного органу легке тілесне ушкодження у вигляді садна на обличчі, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.

При цьому колегія суддів зауважує, що будь-яких конкретних доводів, які б спростовували такі висновки суду першої інстанції, апеляційна скарга прокурора не містить. Фактично апелянтом перераховані ті докази, що були надані суду та були предметом дослідження в судовому засіданні, і формально вказано про те, що вони доводять винуватість ОСОБА_7 , однак це не відповідає дійсності з наведених вище мотивів.

Виходячи з цього, твердження апелянта про те, що суду слід було відхилити показання свідків захисту в підтримку версії ОСОБА_7 є неспроможними зважаючи на те, що стороною обвинувачення не доведено висунутого йому обвинувачення.

Що стосується посилань апелянта на те, що на згаданих вище відеозаписах з нагрудних камер поліцейських зафіксовані образи на їх адресу, нецензурна лайка, протидія під час затримання, непокора законним вимогам працівників правоохоронного органу, то це виходить за межі пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення за ч. 2 ст. 345 КК України відповідно до обвинувального акту, що був розглянутий судом з дотримання правил ст. 337 КПК України.

Об`єктивно з`ясувавши обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, з урахуванням приписів ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування виправдувального вироку, колегією суддів не встановлено.

Таким чином, апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Святошинської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4