Справа № 447/674/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/325/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 на вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 15 березня 2023 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, учня Новороздільського професійного ліцею будівництва та побуту, не одруженого, не працюючого, який проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.122 КК України,-

з участю: прокурора ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_7

законного представника ОСОБА_10

захисника-адвоката ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_8

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_11

в с т а н о в и л а:

цим вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначено йому покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

На підставі ст.75,104 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю - 1 (один) рік .

На підставі ст.76 КК України зобов`язано засудженого періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов ОСОБА_8 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в користь ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - 68035( шістдесят вісім тисяч тридцять п`ять) гривень 85 коп. майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та - 100 000 (сто тисяч ) гривень моральної шкоди, а всього 168035 ( сто шістдесят вісім тисяч тридцять п`ять ) гривень 85 копійок.

За вироком суду, неповнолітній ОСОБА_7 , 20.09.2021 близько 23:20 годин, в м. Новий Розділ Стрийського району Львівської області, перебуваючи біля пам`ятника Т.Г .Шевченку розпочав словесний конфлікт із ОСОБА_8 , який вдалося припинити присутнім особам. Однак, на грунті вищевказаних неприязних відносин, ОСОБА_7 , з метою нанесення тілесних ушкоджень, вирішив повернутись до ОСОБА_8 , який спокійно слідував додому разом із ОСОБА_13 , і діючи умисно, завдав близько трьох ударів кулаком в область голови потерпілому, один з яких припав у ліве вухо, а потім ще три-чотири удари кулаками обох рук в область голови. Від отриманих ударів ОСОБА_8 впав на бетонне покриття, а присутня при даній бійці ОСОБА_13 намагалась їх розборонити, однак ОСОБА_7 не реагував на її прохання, підбіг до потерпілого втретє та завдав правою ногою близько трьох-чотирьох ударів по голові потерпілого, який закривав обличчя руками, лежав на землі та не міг від ударів підвестися на ноги. Не припиняючи нанесення ударів та не реагуючи на прохання ОСОБА_13 припинити свої дії, ОСОБА_7 з наскоком завдав ще три-чотири удари ногою в район ребер з лівої сторони та сильний удар правою ногою по голові, внаслідок чого голова потерпілого відбилась від бетону і він втратив свідомість.

Внаслідок вказаних ударів ОСОБА_8 спричинено тілесні ушкодження у вигляді перелому виличної кістки та верхньої щелепи, струсу головного мозку, інших уражень трійчастого нерва, субкон`юнктивальних крововиливів, закритої черепно- мозгової травми у вигляді субкон`юктивальних крововиливів, перелому верхньої щелепи, струсу головного мозку та ураження трійчастого нерва, які утворилися від дії тупого (тупих) предмету (предметів), та відносяться до тілесного ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалості розладу здоров`я.

Таким чином, ОСОБА_7 заподіяв умисне середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я або значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 122 КК України.

На вказаний вирок суду адвокат ОСОБА_6 та потерпілий ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.

Захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить змінити оскаржуваний вирок в частині часткового задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 й стягнення з ОСОБА_10 в користь ОСОБА_8 68 035 грн. 85 коп. майнової шкоди завданої кримінальним правопорушенням та 100 000 грн. моральної шкоди, а всього 168 035 грн. 85 коп., зменшивши розмір стягнутої моральної та майнової шкоди із ОСОБА_10 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оригінали платіжних документів чи чеків у суді першої інстанції не були долучені та судом не досліджувалися, та не надано медичних документів, що підтверджують , що саме ці матеріали та дослідження були призначені йому лікуючим лікарем. Вважає, що останній не надав суду необхідних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності шкоди та її розміру.

Також зазначає, що розмір моральної шкоди визначений судом, є явно завищеним та непомірним для законного представника неповнолітнього та й самого обвинуваченого.

Вважає, що суму моральної шкоди необхідно зменшити зважаючи на те, що неповнолітній обвинувачений не працює, а законний представник немає достатніх коштів відшкодувати матеріальну та моральну шкоду в розмірі 100 000 грн., а тому погоджується відшкодувати суму в розмірі 20 000 грн.

Потерпілий ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винним за ч.1 ст.122 КК України і призначити йому покарання у виді 1 року позбавлення волі та задоволити його цивільний позов повністю.

Вважає, що висновки суду про звільнення ОСОБА_7 на підставі ст.75 КК України від відбування основного покарання є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки звільнення не сприяє меті покарання - виправленню засудженого і попередженню нових злочинів та є невиправдано м`яким заходом примусу, який не може вважатися справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного.

Зазначає, що обвинувачений формально вказав на визнання вини лише під час судового розгляду, він жодного разу не висловив жалю, не вибачився за свої вчинки перед потерпілим, не пропонував відшкодувати завдану шкоду, заперечував частково цивільний позов.

Також зазначає, що нанесену обвинуваченим моральну шкоду оцінює в сумі 200 000 грн., оскільки внаслідок протиправних дій обвинуваченого йому завдано моральних страждань та до теперішнього часу у нього продовжуються проблеми зі здоров`ям у вигляді періодичних болів, змушений дотримуватися дієти, виключити носіння вантажів та обмеження фізичної активності.

Потерпілий ОСОБА_8 подав заперечення на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в якому просить апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 15.03.2023 щодо ОСОБА_7 залишити без задоволення.

При апеляційному розгляді потерпілий та його представник підтримали подану апеляційну скаргу, з наведених у ній мотивів та просили таку задоволити, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 заперечили.

Обвинувачений, його захисник і законний представник підтримали подану апеляційну скаргу та заперечили апеляційну скаргу потерпілого.

Прокурор заперечив апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_15 і потерпілого ОСОБА_8 , просив вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, за обставин, встановлених судом першої інстанції, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

З приводу апеляційних доводів потерпілого щодо призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, колегія суддів враховує таке.

Відповідно до ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

В силу вимог ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

На переконання колегії суддів, при призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції у повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу неповнолітнього обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується типово, за місцем навчається - негативно, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, наявність обставини, що пом`якшують покарання - визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину та вчинення злочину будучи неповнолітнім, та відсутність обставини, які обтяжують покарання.

Також, судом при обранні покарання враховано висновок досудової доповіді, складеної Філією Державної установи «Центр пробації» в Львівській області Миколаївського районного відділу, з якої вбачається, що ризик вчинення повторного кримінального правопорушення ОСОБА_7 - середній, враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_7 на момент скоєння злочину та на даний неповнолітній, раніше не судимий, щиро розкаюється у скоєному, його виправлення можливе без ізоляції від суспільства.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 122 КК України у виді 1 року позбавлення волі у повній мірі відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України,і таке, на переконання апеляційного суду, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Крім цього, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_15 без ізоляції від суспільства та звільнення його на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Відповідно до ст.104 КК України, звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується до неповнолітніх відповідно до статей 75-78 цього Кодексу, з урахуванням положень, передбачених цією статтею. Звільнення від відбування покарання з випробуванням може бути застосоване до неповнолітнього лише у разі його засудження до арешту або позбавлення волі. Іспитовий строк установлюється тривалістю від одного до двох років.

Так, відповідно до ч.1 ст.75 КК України,якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Колегією суддів не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням із порушенням визначених загальних засад, та чи що покарання є м`яким.

Щодо безпідставного, на думку потерпілого, врахування місцевим судом при призначенні покарання - визнання вини та щирого каяття, колегія суддів враховує таке.

У судовому засіданні місцевого суду обвинувачений ОСОБА_7 винним себе визнав повністю, розкаявся у скоєному, заявлений цивільний позов визнав частково.

Наведені показання обвинувачений ОСОБА_7 підтримав і при розгляді справи в апеляційному порядку.

Обставин, які б вказували на те, що обвинувачений ОСОБА_7 визнав свою вину у скоєному формально, колегією суддів не встановлено.

Щодо щирого каяття, колегія суддів враховує, що щире каяття, характеризуючи суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого нею кримінального правопорушення, означає, що особа визнає свою вину за усіма пунктами висунутого проти неї обвинувачення, дає правдиві свідчення, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Як зазначалось вище, у судовому засіданні місцевого суду обвинувачений визнав свою вину у вчиненому та підтвердив усі обставини, викладені в обвинувальному акті. Також обвинувачений частково визнав цивільний позов потерпілого.

З урахуванням вищенаведених та врахованих судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, обставин та даних, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що надалі досягнення мети виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень можливе без ізоляції ОСОБА_7 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж встановленого однорічного іспитового строку.

Окрім того, колегія суддів вважає, що думка потерпілого має істотне значення при призначенні обвинуваченому покарання, однак не є вирішальною при прийнятті судом відповідного рішення. Думка потерпілих повинна враховуватися в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

Також на переконання колегії суддів вирішення судом першої інстанції цивільного позову потерпілого відбулось із дотриманням вимог чинного законодавства.

Статтею 1179 ЦК України встановлено, що неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах. У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_7 на момент вчинення злочину був неповнолітнім, а тому з урахуванням того, що на даний час останній ніде не працює та немає у власності рухомого чи нерухомого майна, а тому обов`язок з відшкодування завданої шкоди правильно покладено на його матір.

Потерпілим ОСОБА_8 заявлено цивільний позов про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на його користь, в рахунок відшкодування заподіяної злочином матеріальної шкоди в сумі 68 035,85 грн. та моральної шкоди в сумі 200 000 грн. (т.1 а.с.30-34).

Оскаржуваним вироком цивільний позов потерпілого задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_8 68 035,85 грн. матеріальної шкоди та 100 000 моральної шкоди

Згідно положень ст. 129 КПК України,ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ч.1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Доводи захисника ОСОБА_6 про неправильність вирішення судом цивільного позову щодо стягнення матеріальної шкоди у розмірі 68 035,85 грн. колегія вважає необґрунтованими, оскільки така сума витрат підтверджена наданими суду доказами, зокрема, квитанціями на придбання медикаментів, оплату за проведення діагностування та проведений курс лікування (операція, медичні аналізи, рентгенологічне дослідження, ультразвукова діагностика тощо), і які не викликають сумнівів у їх достовірності.

Окрім того, відповідно до оскаржуваного вироку, приймаючи рішення щодо розміру відшкодування потерпілому ОСОБА_8 моральної шкоди у розмірі 100 000 гривень суд першої інстанції у достатній мірі врахував характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань потерпілого, який в результаті дій обвинуваченого став інвалідом 3 групи, пережив біль та стрес, тривалий час перебував у лікарні, не мав можливості працювати та те, що на даний час проходить курс реабілітації.

З таким рішенням суду першої інстанції погоджується колегія суддів та вважає, що заподіяна моральна шкода потерпілому ОСОБА_8 є очевидною, а рішення суду першої інстанції щодо визначення її у розмірі 100 000 гривень було прийнято з урахуванням принципу розумності та справедливості, враховуючи глибину та тривалість моральних страждань потерпілого.

Отже, колегія суддів погоджується з розміром відшкодування матеріальної та моральної шкоди з обвинуваченого на користь потерпілого ОСОБА_8 і підстав для скасування чи зміни вироку у цій частині, за доводами апеляційних скарг не вбачає.

За наслідками апеляційного перегляду не встановлено неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги не містять правових підстав для скасування чи зміни оскаржуваного вироку суду, а отже такі визнаються судом апеляційної інстанції необґрунтованими та до задоволення не підлягають.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407,419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_15 та потерпілого ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 15 березня 2023 року щодо ОСОБА_7 , без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді