Номер провадження: 11-кп/813/184/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5,

за участю:

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Одесі апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 21.07.2020 року, відносно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Жмеринці Вінницької області, громадянина України, з базовою середньою освітою, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, засудженого вироком Попаснянського районного суду Луганської області від 30 березня 2012 року за ч.2 ст.186 КК України до позбавлення волі на строк 6 років, звільнений 02 серпня 2017 року у зв`язку із відбуттям строку покарання, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.15, ч.2 ст.185, ч.2 ст.187 КК України,

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Одесі, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не одруженого, працевлаштованого, не судимого в силу ст.89 КК України, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України,

установив

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції:

ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.15, ч.2 ст.185, ч.2 ст.187 КК України, призначивши покарання:

- за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України - у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки;

- за ч.2 ст.187 КК України - у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років і 6 (шість) місяців, із конфіскацією належного йому на праві власності майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю вищезазначених кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років 6 місяців, із конфіскацією належного йому на праві власності майна.

На підставі ч.5 ст.72 цього ж кодексу зараховано ОСОБА_7 в строк відбутого покарання час його попереднього ув`язнення в даному кримінальному провадженні в період з 29.01.2019 року до дня набрання вироком законної сили, у співвідношенні відповідності одного дня попереднього ув`язнення одному дню позбавлення волі.

Цивільний позов ОСОБА_12 - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 , на користь ОСОБА_12 , в якості відшкодування спричиненої моральної шкоди 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн.

ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років, із конфіскацією належного йому на праві власності майна.

Цивільний позов ОСОБА_12 - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 , на користь ОСОБА_12 , в якості відшкодування спричиненої моральної шкоди 10000 (десять тисяч) грн.

Також даним вироком вирішено питання речових доказів.

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції

По епізоду розбійного нападу на ОСОБА_12

01 липня 2018 року, близько 04 год. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , перебуваючи біля будинку АДРЕСА_4, діючи за попередньою змовою, групою осіб, з корисливою метою та умислом на здійснення нападу із застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, вирішили заволодіти майном раніше незнайомого ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Реалізуючи зазначене, ОСОБА_7 підійшов до потерпілого, наніс удар рукою в ліву частину його голови, після чого ОСОБА_8 , який також підійшов до потерпілого, наніс декілька ударів по голові, чим усунув можливий опір останнього. ОСОБА_12 було спричинено легке тілесне ушкодження у вигляді забійної рани голови, що спричинило розлад здоров`я понад шість днів, але не більше трьох тижнів. В наступний момент ОСОБА_7 зірвав із шиї ОСОБА_12 золотий ланцюжок, плетіння бісмарк, вагою 19,78 г, вартістю 26000 грн, після чого обвинувачені з місця події втекли, а відібраним майном розпорядилися на власний розсуд.

По епізоду на закінчений замах на повторне таємне викрадення ОСОБА_7 майна ТОВ «СІЛЬПО-ФУД».

18 листопада 2018 року, близько 22 год. 10 хв., ОСОБА_7 , перебуваючи в торгівельному приміщенні супермаркету «Сільпо», розташованому за адресою: м. Одеса, вул. Генерала Бочарова,44, діючи з корисливою метою та умислом на таємне викрадення чужого майна, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу взяв із полиць та приховав під одягом належні ТОВ «СІЛЬПО-ФУД»: 3 упаковки сиру «Radamer», вартістю 80,94 грн, буженину «Самобранка українська», вартістю 49,93 грн, грудинку «Бащинський», вартістю 89,63 грн, а всього продукти харчування, загальною вартістю 220,50 грн, після чого, пройшов із ним повз каси, без розрахунку, та направився до виходу із супермаркету, тобто виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але не закінчив їх з причин, які не залежали від його волі, оскільки був в подальшому затриманий охоронцем.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

В апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник - адвокат ОСОБА_10 посилаючись на те, що вирок в частині визнання обвинуваченого ОСОБА_7 винним за ч.2 ст.187 КК України таким, що постановлено з істотними процесуальними порушеннями, які позбавили ОСОБА_7 довести перед судом свою невинуватість та вплинули на всебічний, повний та об`єктивний розгляд справи.

Так, апелянти зазначають, що:

- суд при встановленні винуватості ОСОБА_7 фактично прийняв за основу лише покази потерпілого ОСОБА_12 ;

- в матеріалах провадження відсутні висновки того, що потерпілий отримав травму саме в день події; того, що речовина бурого кольору є саме кров`ю від отриманих потерпілим тілесних ушкоджень; та того, що зображення фотофіксації шраму на потиличній частині голови потерпілого, це є доказ отриманих тілесних ушкоджень, завданих обвинуваченим;

- в матеріалах провадження наявні протилежні відомості щодо дати події, а саме: події викладені в обвинувальному акті відбувались в ніч з 30.06.2018 на 01.07.2018 року, а за медичною документацією - травма потерпілим була отримана 03.07.2018 року, проте судом ці протиріччя усунуті не були, а посилання сторони захисту - судом проігноровані;

- судом не було допитано очевидця подій, про що захисник також звертала увагу в суді першої інстанції;

- судом безпідставно не взято до уваги покази свідка ОСОБА_13 із посиланням на те, що ОСОБА_7 не заявляв про це на стадії досудового розслідування;

- органом досудового розслідування було порушено право на захист обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки 29.01.2019 року йому було повідомлено про підозру, 31.01.2019 року - повідомлено про закінчення досудового розслідування та протягом 1 (однієї) години надано час для ознайомлення з матеріалами провадження в порядку ст.290 КПК України. Таким чином, обвинувачений був позбавлений можливості належним чином скористатися своїм правом збирати та подавати докази, не мав достатнього часу для підготовки свого захисту, що, в свою чергу, зумовлює, чому ОСОБА_7 не міг заявити про свідка ОСОБА_13 раніше ніж безпосередньо в суді.

Крім того, обвинувачений та його захисник зазначають, що ОСОБА_7 лише здавав в ломбард золотий ланцюжок на прохання обвинуваченого ОСОБА_8 , оскільки під час події перебував із свідком ОСОБА_13 .

На підставі цього, обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник - ОСОБА_10 просять вирок в частині визнання ОСОБА_7 винним за ч.2 ст.187 КК України скасувати та постановити в цій частині новий вирок, яким виправдати його у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_9 , яка діє в інтересах захисту обвинуваченого ОСОБА_8 вважає вирок надто суворим в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги посилається на те, що :

-враховуючи покази обвинуваченого, потерпілого та матеріали справи, не зрозуміло, чому суд дійшов висновку про часткове визнання обвинуваченим ОСОБА_14 своєї провини та відсутність його щирого каяття;

- суд не звернув уваги на покази потерпілого в частині, що ОСОБА_8 не наносив удари потерпілому ОСОБА_12 ;

- незважаючи на те, що ОСОБА_8 особисто не приймав активної участі у скоєному, а саме не знімав золотий ланцюжок з потерпілого ОСОБА_12 та не отримав від цього ніякої винагороди при продажі викраденого, без коливань та розподілу збитку - погасив вартість ланцюжка, що свідчить про наявність щирого каяття у вчиненому.

На думку сторони захисту, вищевказане свідчить про необхідність зміни вироку в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , та наявність підстав для застосування до нього дії ст.69 КК України.

На підставі викладеного, захисник просить вирок відносно ОСОБА_8 змінити, виключити з мотивувальної частини вказівку про наявність часткового визнання ним своєї провини та відсутності щирого каяття, призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст. 187 КК України із застосуванням положень ст.69 КК України.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданих апеляційних скарг

Апеляційний розгляд справи проведений за відсутності обвинуваченого ОСОБА_7 , який на підставі ухвали апеляційного суду від 13.04.2023 року видалений з зали засідання (із приміщення для відеоконференцзв`язку ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор») до кінця судового розгляду за порушення порядку судового засідання.

При цьому, під час апеляційного розгляду участь приймає його захисник - адвокат ОСОБА_10 , у зв`язку з чим забезпечено право на захист обвинуваченого ОСОБА_7 .

Враховуючи викладене, апеляційний суд, відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України, та приймаючи до уваги позицію прокурора та обвинувачених, які не заперечували проти продовження розгляду справи, апеляційний суд продовжив апеляційний розгляд за відсутності обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілих.

В судовому засіданні апеляційного суду захисник ОСОБА_10 підтримала доводи апеляційних скарг сторони захисту ОСОБА_7 , заперечувала проти апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 .

Обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_9 підтримали свою апеляційну скаргу, заперечували проти апеляційних скарг сторони захисту ОСОБА_7 .

Представник потерпілого ОСОБА_12 - адвокат ОСОБА_11 заперечувала проти апеляційних скарг сторони захисту.

Прокурор ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення апеляційних скарг.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду

Частинами першою та другою ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України, … суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

В судовому засіданні суду 1-ої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 вину у зазначеному не визнав та показав, що його обмовив ОСОБА_8 , який вранці 01 липня 2018 року передав йому золотий ланцюжок та попросив його здати цю прикрасу до ломбарду за своїм паспортом, що він і зробив, отримавши від останнього в якості винагороди 3000 грн з 12000 чи 11000 грн, виручених із закладення. Через деякий час його було викликано до відділу поліції, нібито для допиту в якості свідка, а ще через 2 місяці - несподівано затримано та повідомлено про підозру в розбійному нападі, з чим він категорично не погоджується. Обвинувачений заявляє про алібі, а саме, про перебування в нічний час з 30 червня на 01 липня 2018 року в житлі знайомої ОСОБА_13 .

Обвинувачений ОСОБА_8 вину у зазначеному визнав та показав наступне. В нічний час 01 липня 2018 року, ОСОБА_7 , побачивши во дворі одного із будинків по вул. Бочарова на лавці раніше незнайомого ОСОБА_12 та іншого чоловіка, запропонував йому нібито жартома щось зробити з потерпілим, оскільки тому потрібні гроші. ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_12 , став навпроти нього, попросив у того сигарету, після чого несподівано підняв руку, замахнувся та наніс тому сильний удар якимось предметом, можливо палкою, по голові. Кількість всіх ударів ОСОБА_8 не пам`ятає, в цей момент він перебував позаду ОСОБА_7 та збоку від потерпілого, якому будь-яких ударів особисто не наносив. В наступному ОСОБА_7 зірвав з шиї потерпілого золотий ланцюжок та вони разом збігли з місця події. Розуміючи свою причетність до спричинення шкоди потерпілому, він добровільно відшкодував тому вартість ланцюжка. Про вчинене жалкує.

Так, встановивши вину обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, що їм інкримінується по епізоду відносно потерпілого ОСОБА_12 , суд першої інстанції обґрунтував своє рішення дослідженими ним доказами:

Так, потерпілий ОСОБА_12 про конкретні обставини нападу в суді показав, що до нього вдруге підійшли обоє обвинувачених, ОСОБА_7 став прямо перед ним, а ОСОБА_8 зайшов іззаду. ОСОБА_7 попросив сигарету, на що він повернув голову та потягнувся до пачки, що лежала поруч на лавці, як несподівано ОСОБА_7 наніс йому в потиличну частину голови сильний удар якимось металевим предметом. В наступний момент він прикрив голову руками та відчув отримання ще не менше п`яти ударів в область голови, які наносилися з обох напрямків, у зв`язку із чим потерпілий вважає, що били його двоє обвинувачених. В подальшому саме ОСОБА_7 зірвав з його шиї золотий ланцюжок, з яким обвинувачені разом збігли з місця нападу.

Свідок ОСОБА_15 в суді 1-ої інстанції показав, що в нічний час 01 липня 2018 року до вхідних дверей його квартири постукав скривавлений раніше знайомий нетверезий ОСОБА_12 , повідомив про побиття, на що свідок викликав швидку допомогу та наряд поліції.

Оперативним черговим територіального органу поліції о 03 годині 57 хвилин 01 липня 2018 року отримано телефонне повідомлення від сусіда потерпілого про те, що у останнього зірвали ланцюжок та вдарили по голові. Послідовність дій заявник точно вказати не може, потерпілий перебуває за адресою: АДРЕСА_3 . Швидку викликав самостійно (т.2 а.с.110).

Оперативним черговим територіального органу поліції о 04 годині 11 хвилин 01 липня 2018 року отримано телефонне повідомлення від лікаря про доставлення до приймального відділення КУ «Одеська обласна клінічна лікарня» ОСОБА_12 з діагнозом: ЗЧМТ, СГМ, рублена рана тім`яної частини зліва. Обставини отримання тілесних ушкоджень: вдарили по голові та зірвали ланцюжок (т.2 а.с.111).

Як вбачається з протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 01 липня 2018 року ОСОБА_12 просить територіальний орган поліції притягнути до відповідальності двох невстановлених осіб, які близько 04 години 01 липня 2018 року, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_4, із застосуванням насильства відкрито заволоділи його золотим ланцюжком, плетіння бісмарк, вагою 22 г (т.2 а.с.112).

Згідно протоколу огляду місця події в період часу з 06 години 10 хвилин до 06 години 30 хвилин 01 липня 2018 року на ділянці місцевості, розташованій навпроти під`їзду АДРЕСА_4 виявлено лавку зеленого кольору, позаду ліворуч та праворуч від якої є калюжа з речовиною бурого кольору (т.2 а.с.112-117).

Як вбачається з добровільно наданого слідчому ОСОБА_12 товарного чеку від 15 січня 2017 року ФОП ОСОБА_16 вартість ланцюжка «лелека», арт.46012, вагою 19,78 г, дорівнювала 26000 грн (т.2 а.с.122-123).

Як вбачається з добровільно наданих слідчому 19 січня 2019 року ОСОБА_12 фотографічних зображень на потиличній частині голови потерпілого виявляється шрам від отриманого тілесного ушкодження (т.2 а.с.141-144).

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 19 грудня 2018 року №2727 при зверненні за медичною допомогою у ОСОБА_12 виявлено тілесне ушкодження у вигляді забійної рани голови, що могло бути спричинено 01 липня 2018 року та утворилося від одноразової ударної дії тупого предмету, індивідуальні особливості якого в ушкодженні не відобразились, не виключено, що могло утворитися від удару рукою, ногою та іншим, подібним предметом. В момент спричинення ушкодження ОСОБА_12 був звернений лівою тім`яною ділянкою голови до напрямку дії травмуючого предмету. Ушкодження не було небезпечним для життя та спричинило розлад здоров`я понад шість днів, але не більше трьох тижнів та за цим критерієм відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (т.2 а.с.132-134).

В обґрунтування виправдувальних доводів стосовно ОСОБА_7 сторона захисту послалася: на відсутність можливості нетверезим потерпілим у нічний час доби розгледіти осіб, які безпосередньо на нього напали, в тому числі і через прикриття голови власними руками; на оговорення ОСОБА_7 іншим обвинуваченим, який спочатку визнавав одноособову участь в пограбуванні потерпілого; про протилежність показань ОСОБА_8 та потерпілого щодо участі першого в нанесенні ударів останньому; про недопустимість отриманого з ломбарду документу внаслідок порушення порядку його витребування; про не спростування показань свідка ОСОБА_17 , яка підтвердила алібі ОСОБА_7 ; та як наслідок, на не доведеність участі останнього у інкримінованому йому злочині.

Суд 1-ої інстанції, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, прийшов до правильного висновку щодо доведеності вини ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, правильно кваліфікувавши дії обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожного окремо, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб

При цьому, судом 1-ої інстанції були проаналізовані всі доводи сторони захисту ОСОБА_7 щодо його непричетності до розбійного нападу на ОСОБА_12 та суд дійшов наступного.

Подію розбійного нападу на ОСОБА_12 , окрім його показань, доведено визнавальними показаннями ОСОБА_8 (про насильницький характер відібрання ланцюжка), а також протоколом огляду місця події (про виявлення речовини бурого кольору, яка безсумнівно є кров`ю від отриманого потерпілим тілесного ушкодження), а також висновком судово-медичної експертизи потерпілого (про вид отриманого ушкодження та пов`язаний із ним розлад здоров`я). Ці обставини не оспорюються сторонами обвинувачення та захисту. Також, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_8 повністю підтвердив раніше надані ним показання та зазначив, що розбійний напад на ОСОБА_12 був вчинений спільно із ОСОБА_7 .

Потерпілий ОСОБА_12 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, в суді 1-ої інстанції надав викривальні показання стосовно участі обох обвинувачених у нападі на нього, в тому числі щодо часу, місця та механізму цього злочину, переліку відібраного у нього майна, що в цілому відповідає змісту пред`явленого обвинувачення. Про причетність до побиття двох осіб ОСОБА_12 заявляв і первинно - в протоколі прийняття заяви про злочин. При цьому обвинувачені підходили до потерпілого двічі, відстань між ним та нападниками була незначна, будь-яких сумнівів в їх особах під час допиту в залі судового засідання у ОСОБА_12 не виникало, а відтак, незважаючи на темний час доби та можливе перебування в нетверезому стані, в умовах не встановлення інших очевидців події, суд приймає його показання як виключно правдиві.

Оскільки провадження розглядається в межах пред`явленого обвинувачення, то суд не вправі вийти за його межі в частині фактично не вміненого ОСОБА_7 застосування знаряддя нападу у вигляді невстановленого предмету.

Свідок ОСОБА_13 в суді показала, що мала близькі сосунки з ОСОБА_7 та провела разом із ним нічний час з 30 червня на 01 липня 2018 року в житлі по АДРЕСА_5 .

Суд 1-ої інстанції не вбачав необхідності перевіряти чи спростовувати такі показання, оскільки про особу цього свідка ОСОБА_7 було відомо як під час досудового розслідування, так і під час підготовчого судового засідання, проте про існування такого свідка та сутність його показань він приховав від сторони обвинувачення до завершення стадії з`ясування обставин та перевірки їх доказами. Не відкриття матеріалів сторонами одна одній в порядку ст.290 КПК України після закінчення досудового розслідування, а також додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду, є підставою для визнання судом відомостей, що містяться в них, недопустимими як доказ. Таким чином, законодавець встановив процедуру, яка забезпечує реалізацію права на справедливий суд у його процесуальному аспекті, тобто надає можливість сторонам майбутнього судового розгляду ознайомитися із доказами кожної із них і підготувати правову позицію, що буде ними обстоюватись у змагальній процедурі судового розгляду. Відповідно до частин 2,6,9 ст.290 КПК України презюмується, що відкриття стороною має бути здійснено до початку судового розгляду, оскільки сторони мають право бути готовими до проведення змагального процесу - мати заперечення на доводи іншої сторони.

Натомість, суд погоджується із доводом сторони захисту про неправомочність витребування керівником територіального органу поліції документу з ломбарду (оскільки він не уповноважений здійснювати досудове розслідування та інші процесуальні дії під час досудового розслідування), а також фактичну помилку в адресаті витребування, у зв`язку із чим визнав в якості недопустимих доказів запит від 20 листопада 2018 року №39/3112 та відповідь на нього Повного товариства «Ломбард «Гроші тут» від 22 листопада 2018 року №1355/11 (т.2 а.сс.120,121).

Проте, встановлення судом недопустимості окремих доказів під час їх збирання не може повністю спростовувати фактів, які в них зафіксовано, та показання обвинуваченого ОСОБА_7 , що саме він за власним паспортом заклав до ломбарду золотий ланцюжок, індивідуальні ознаки якого співпадають з предметом злочину.

На підставі сукупності вищезазначених доказів та висновків суд 1-ої інстанції визнав доведеним, що обидва обвинувачених вчинили наступне.

Близько 04 години 00 хвилин 01 липня 2018 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , перебуваючи біля будинку АДРЕСА_4, діючи за попередньою змовою, групою осіб, з корисливою метою та умислом на здійснення нападу із застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, вирішили заволодіти майном раніше незнайомого ОСОБА_12 .

Реалізуючи зазначене ОСОБА_7 підійшов до потерпілого, наніс удар рукою в ліву частину його голови, після чого ОСОБА_8 , який також підійшов до потерпілого, наніс декілька ударів по голові, чим усунув можливий опір останнього. ОСОБА_12 було спричинено легке тілесне ушкодження у вигляді забійної рани голови, що спричинило розлад здоров`я понад шість днів, але не більше трьох тижнів. В наступний момент ОСОБА_7 зірвав із шиї ОСОБА_12 золотий ланцюжок, плетіння бісмарк, вагою 19,78 г, вартістю 26000 грн, після чого обвинувачені з місця події втекли, а відібраним майном розпорядилися на власний розсуд.

При цьому, апеляційний суд вважає, що у цьому кримінальному провадженні дотримано вимог статей 10, 22 КПК, створено необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в поданні доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Всі клопотання учасників процесу розглянуті відповідно до вимог закону.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 про те, що в матеріалах провадження відсутні висновки того, що потерпілий отримав травму саме в день події; речовина бурого кольору є саме кров`ю від отриманих потерпілим тілесних ушкоджень; та того, що зображення фотофіксації шраму на потиличній частині голови потерпілого, це є доказ отриманих тілесних ушкоджень, завданих обвинуваченим

Так, згідно листа КУ «Одеська обласна клінічна лікарня» № 01/01-06/3143 від 14.12.2018 року, заступник головного лікаря повідомив, що 01.07.2018 року о 4 год.35 хв. швидкою допомогою був доставлений ОСОБА_12 із забійною раною голови (Т.2 а.с. 188).

Згідно висновку судово-медичної експертизи від 19 грудня 2018 року №2727 при зверненні за медичною допомогою у ОСОБА_12 виявлено тілесне ушкодження у вигляді забійної рани голови, що могло бути спричинено 01 липня 2018 року та утворилося від одноразової ударної дії тупого предмету, індивідуальні особливості якого в ушкодженні не відобразились, не виключено, що могло утворитися від удару рукою, ногою та іншим, подібним предметом. В момент спричинення ушкодження ОСОБА_12 був звернений лівою тім`яною ділянкою голови до напрямку дії травмуючого предмету. Ушкодження не було небезпечним для життя та спричинило розлад здоров`я понад шість днів, але не більше трьох тижнів та за цим критерієм відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (т.2 а.с.132-134).

Вказаний висновок експерта є належним та допустимим доказом, оцінений судом у вироку, має доказове значення та підтверджує висновки суду щодо встановлених фактичних обставин провадження.

Щодо доводів захисника ОСОБА_10 про те, що, суд при встановленні винуватості ОСОБА_7 фактично прийняв за основу лише покази потерпілого ОСОБА_12 , апеляційний суд вважає їх голослівними, оскільки суд навів всі встановлені обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також навів оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів з зазначенням підстав, з яких приймав ці докази, в тому числі показанням обвинувачених.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 що судом не надано оцінки тому, що в матеріалах провадження наявні протилежні відомості щодо дати події, а саме: події викладені в обвинувальному акті відбувались в ніч з 30.06.2018 на 01.07.2018 року, а за медичною документацією - травма потерпілим була отримана 03.07.2018 року, оскільки вказана дата зазначена лише в мотивувальній частині висновку експерта (Т.2 а.с. 133) про те, що «зі слів потерпілого, 03.07.2018 року невідомі особи завдали йому удар по голові», натомість, апеляційний суд вважає це технічною помилкою, оскільки зазначені відомості вказані зі слів потерпілого та об`єктивно спростовуються матеріалами провадження, згідно з якими подія злочину та завдання ОСОБА_12 тілесних ушкоджень мали місце сами 01.07.2018 року.

Апеляційний суд, аналізуючи доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 про те, що судом не було допитано очевидця подій, про що захисник також звертала увагу в суді першої інстанції, вважає їх необґрунтованими, оскільки окрім доводів сторони захисту ОСОБА_7 про наявність даного свідка, інших даних, що свідчать про його наявність, матеріали провадження не містять.

Апеляційний суд вважає хибними доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 про те, що судом безпідставно не взято до уваги покази свідка ОСОБА_13 із посиланням на те, що ОСОБА_7 не заявляв про це на стадії досудового розслідування, оскільки показання вказаного свідка викладені у вироку та ним надана відповідна критична оцінка, зазначена вище, із якою погоджується колегія суддів.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові ККС ВС від 07.12.2020 року в справі № 728/578/19, згідно ст. 85 КПК України, належними також є докази, які прямо чи непрямо підтверджують достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

При цьому, чинний КПК України, не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Також колегією суддів враховується, що стороною захисту не надано суду переконливих та об`єктивних доказів, які б спростовували сукупність досліджених доказів, та які переконливо вказують на те, що саме обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вчинили інкримінований злочин.

Навпаки, ст. 94 КПК України визначає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 про те, що органом досудового розслідування було порушено право на захист обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки 29.01.2019 року йому було повідомлено про підозру, 31.01.2019 року - повідомлено про закінчення досудового розслідування та протягом 1 (однієї) години надано час для ознайомлення з матеріалами провадження в порядку ст.290 КПК України. Таким чином, обвинувачений був позбавлений можливості належним чином скористатися своїм правом збирати та подавати докази, не мав достатнього часу для підготовки свого захисту, що, в свою чергу, зумовлює, чому ОСОБА_7 не міг заявити про свідка ОСОБА_13 раніше ніж безпосередньо в суді. Крім того, обвинувачений та його захисник зазначають, що ОСОБА_7 лише здавав в ломбард золотий ланцюжок за проханням обвинуваченого ОСОБА_8 , оскільки під час події перебував із свідком ОСОБА_13 ,

Апеляційним судом встановлено наступне.

Згідно матеріалів кримінального провадження, а саме витягу з ЄРДР №0003112, 01.07.2018 року до ЄРДР внесені відомості про кримінальне правопорушення за ч.2 ст. 186 КК України на підставі заяви ОСОБА_12 (Т.2 а.с. 106).

Згідно доручення для надання безоплатної вторинної допомоги від 23.01.2019 року, ОСОБА_7 був призначений захисник ОСОБА_18 (Т.2 а.с. 159).

31.01.2019 року ОСОБА_7 та захиснику ОСОБА_18 було повідомлено про завершення досудового розслідування (Т.2 а.с. 175) та наданий доступ до матеріалів (Т.2 а.с. 177-180) та ОСОБА_7 власноручно написано, що він із матеріалами кримінальної справи ознайомлений. Натомість, жодних зауважень щодо необхідності надання додаткового часу для ознайомлення із матеріалами, стороною захисту ОСОБА_7 не зазначалось, при цьому, підозрюваний був представлений захисником ОСОБА_18 .

Вказані обставини не перешкодили ОСОБА_7 заявити клопотання про допит свідка ОСОБА_13 , яка була допитана судом 1-ої інстанції та її показанням надана оцінка у вироку.

Згідно з матеріалами кримінального провадження, жодних скарг ні від обвинуваченого ОСОБА_7 , ні від його захисників як під час досудового слідства, так і під час судового розгляду, за даними фактами не надходило.

Версія обвинуваченого ОСОБА_7 щодо непричетності до розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_12 , а також наявність в нього алібі була ретельно перевірена під час розгляду провадження та їй надана належна оцінка, у зв`язку з чим апеляційний суд визнає її неспроможною

А вина обвинувачених у вчиненні злочину встановлена на підставі доказів, досліджених судом безпосередньо під час судового розгляду та оцінених із точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для встановлення винуватості особи.

Водночас, вказані докази отримані у процесуальний спосіб із дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду у справі № 357/14462/14-к від 15.02.2018 підставою для визнання доказів недопустимими може бути порушення вимог процесуальної форми їх призначення чи проведення, а не якість змісту документів, складених у ході процесуальних дій.

Щодо встановлення судом 1-ої інстанції винуватості ОСОБА_7 у закінченому замаху на повторне таємне викрадення ОСОБА_7 майна ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» вказані обставини стороною захисту в апеляційній скарзі не оскаржуються.

Натомість, обвинувачений ОСОБА_7 вину у вчиненому визнав в повному обсязі та показав, що, перебуваючи в магазині «Сільпо» по вул. Бочарова, він вирішив спробувати безоплатно винести ковбасні вироби та сир, які приховав під одягом, але не зумів це здійснити внаслідок затримання охоронцем. Перелік та вартість викраденого майна не оспорює.

Окрім визнавальних показань вина ОСОБА_7 у вчиненому доводиться наступними доказами.

Як вбачається з протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 19 листопада 2018 року службова особа ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» ОСОБА_19 просить територіальний орган поліції притягнути до відповідальності невстановлену особу, яка близько 22 години минулої доби, перебуваючи в приміщенні магазину за адресою: м. Одеса, вул. Бочарова,44, викрала 3 упаковки сиру «Radamer», буженину «Самобранка українська» та грудинку (т.2 а.с.239).

Відповідно до довідки ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» закупівельна вартість викрадених продуктів харчування склала: 3 упаковки сиру «Radamer» - 80,94 грн, буженина «Самобранка українська» - 49,93 грн, грудинка «Бащинський» - 89,63 грн, а всього загальна вартість - 220,50 грн (т.3 а.с.6).

Вищезазначені предмети злочину оглянуті слідчим, із встановленням їх індивідуально визначених ознак, долучено до провадження в якості речових доказів та передано на відповідальне зберігання представнику ТОВ СІЛЬПО-ФУД» (т.3 а.с.8-13).

28 січня 2018 року представником потерпілого ТОВ СІЛЬПО-ФУД» добровільно видано слідчому диск із відеозаписом події з камер зовнішнього спостереження.

З протоколу перегляду відеозапису від 28 листопада 2018 року вбачаються обставини того, як ОСОБА_7 в період з 22 години 06 хвилин до 22 години 12 хвилин 18 листопада 2018 року приховує під одягом продукти харчування, після чого підходить до кас, зупиняється, та проходить між касами, не сплачуючи за прихований товар. До нього підходить охоронець, після чого ОСОБА_7 дістає з-під одягу приховані продукти харчування (т.3 а.с.14-29).

На підставі сукупності вищезазначених доказів суд визнає доведеним, що ОСОБА_7 вчинив наступне.

Близько 22 години 10 хвилин 18 листопада 2018 року ОСОБА_7 , перебуваючи в торгівельному приміщенні супермаркету «Сільпо», розташованому за адресою: м. Одеса, вул. Генерала Бочарова,44, діючи з корисливою метою та умислом на таємне викрадення чужого майна, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу взяв із полиць та приховав під одягом належні ТОВ «СІЛЬПО-ФУД»: 3 упаковки сиру «Radamer», вартістю 80,94 грн., буженину «Самобранка українська», вартістю 49,93 грн, грудинку «Бащинський», вартістю 89,63 грн., а всього продукти харчування, загальною вартістю 220,50 грн, після чого, пройшов із ним повз каси, без розрахунку, та направився до виходу із супермаркету, тобто виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але не закінчив їх з причин, які не залежали від його волі, оскільки був в подальшому затриманий охоронцем.

Вищезазначені дії ОСОБА_7 судом 1-ої інстанції правильно кваліфіковані за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України, як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене повторно.

Відтак, колегія суддів ретельно дослідила докази по справі, які мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винних, встановила обставини та спосіб інкримінованих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вчинених злочинів, причини припинення злочинних дій, поведінку винних і потерпілого, що передувала події, їх стосунків і всі інші обставин, що мали відношення до справи.

Судом створені необхідні умови для виконання сторонами обвинувачення і захисту їх процесуальних обов`язків і здійснення прав, в тому числі і права на захист, досліджені всі представлені сторонами докази.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Частиною 2 ст. 17 КПК передбачено, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання суду, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, суд 1-ої інстанції обґрунтовано висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих злочинів.

У відповідності до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості.

Згідно із ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При призначенні покарання ОСОБА_7 за епізодом розбійного нападу суд констатував про відсутність обставин, які б пом`якшували чи обтяжували призначене йому покарання.

За епізодом закінченого замаху на крадіжку суд 1-ої інстанції в якості обставини, яка пом`якшує покарання, визнав щире каяття ОСОБА_7 , а також констатував про відсутність обставин, які б обтяжували призначене йому покарання.

Суд 1-ої інстанції також врахував щодо вказаного обвинуваченого наявність у нього непогашеної судимості за вчинення злочину аналогічної спрямованості, той факт, що з часу звільнення з місць позбавлення волі до вчинення розбою не сплив календарний рік, відсутність у нього власної сім`ї, офіційного працевлаштування, невизнання вини за епізодом розбійного нападу, відсутність будь-яких заходів до добровільного відшкодування спричиненої ОСОБА_12 шкоди.

При цьому, визначальним при призначенні покарання суд 1-ої інстанції вказував на множинність вчинених обвинуваченими злочинів корисливої спрямованості, застосування до потерпілого насильства та практичну відсутність каяття у вчиненому.

З врахуванням викладеного, тяжкості та суспільної небезпеки вчинених діянь, обставини, яка пом`якшує покарання (за епізодом закінченого замаху на крадіжку), а також даних про особу, суд 1-ої інстанції прийшов до висновку, що вищезазначені обставини не дозволяють застосувати до ОСОБА_7 після призначення остаточного покарання положення ст.ст.69, 75 і 76 КК України, та обумовлює необхідність його подальшої ізоляції, з поміщенням до кримінально-виконавчої установи закритого типу, тобто призначення реального покарання у виді позбавлення волі, з конфіскацією належного обвинуваченому майна.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що покарання призначено обвинуваченому ОСОБА_7 з урахуванням всіх обставин справи та даних про його особу.

При призначенні покарання ОСОБА_8 суд 1-ої інстанції визнав в якості обставин, які пом`якшують покарання, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування спричиненої майнової шкоди, а також констатував про відсутність обставин, які б обтяжували призначене йому покарання. Проте, суд 1-ої інстанції не визнав в якості першої обставини щире каяття, оскільки ОСОБА_8 лише частково визнав свою вину.

Суд 1-ої інстанції також врахував щодо вказаного обвинуваченого часткове визнання вини, відсутність у нього незнятої та непогашеної судимості, відсутність власної сім`ї, наявність офіційного працевлаштування та позитивні характеристики за місцями роботи та проживання.

При цьому, визначальним при призначенні покарання суд 1-ої інстанції вказав на застосування до потерпілого насильства та відсутність щирого каяття у вчиненому.

З врахуванням викладеного, тяжкості та суспільної небезпеки вчиненого діяння, обставин, які пом`якшують покарання, а також даних про особу, суд 1-ої інстанції вважав, що вищезазначені обставини не дозволяють застосувати до ОСОБА_14 положення ст.ст.69, 75 і 76 КК України, та обумовлює необхідність його подальшої ізоляції, з поміщенням до кримінально-виконавчої установи закритого типу, тобто призначення реального покарання у виді позбавлення волі, з конфіскацією належного обвинуваченому майна.

Натомість, апеляційний суд в повній мірі не може погодитись із вказаним висновком суду 1-ої інстанції.

Так, аналізуючи доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 щодо суворості призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, апеляційний суд вважає їх обґрунтованими.

Під час розгляду справи в суді 1-ої інстанції та при апеляційному розгляді обвинувачений ОСОБА_14 визнавав свою вину у вчиненому, щиро розкаявся. Що підтверджується його визнавальними показами, наданими як в суді1-ої інстанції так і в апеляційному суді.

Відповідно до положень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», «…Дійове каяття полягає в тому, що після вчинення злочину особа щиро покаялась, активно сприяла його розкриттю та повністю відшкодувала завдані збитки або усунула заподіяну шкоду».

Апеляційний суд враховує, що на стадії досудового розслідування обвинувачений ОСОБА_14 відшкодував потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду в розмірі 26000 грн., що підтверджується заявою (Т.2 а.с.156).

Таким чином, апеляційний суд погоджується з доводами сторони захисту про те, що вищевказане свідчить про необхідність зміни вироку в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , та наявність підстав для застосування до нього дії ст.69 КК України.

Відповідно до п.1. ч.1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно із ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

З урахуванням наведеного та практики Європейського суду з прав людини щодо призначення покарання й того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, поведінку ОСОБА_8 після постановлення вироку, який протягом майже п`яти років після вчиненого злочину інших протиправних дій не вчиняв, позитивно характеризується за місцем мешкання, відшкодував потерпілому завдану шкоду, визнав вину та щиросердно розкаявся, колегія суддів дійшла висновку, що судом 1-ої інстанції вірно прийнято рішення, що виправлення засудженого неможливе без ізоляції від суспільства, але з урахуванням обставин провадження та даних про особу обвинуваченого, є можливим призначення йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України.

Апеляційний суд вважає, що саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Щодо часткового задоволення позову потерпілого ОСОБА_12 , вказане рішення суду учасниками провадження не оскаржується, тому апеляційний суд вважає, що він розглянутий із дотриманням вимог КПК та ЦПК, підстав для зменшення суми стягнутої шкоди, колегією суддів не встановлено.

Апеляційний суд вважає, що судом провадження розглянуто повно та дотримано змагальності його розгляду. Доводи, наведені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_10 щодо інших порушень кримінального процесуального закону, не є такими, що тягнуть скасування оскаржуваного судового рішення, у зв`язку з чим вона не підлягає задоволенню.

Натомість, апеляційна адвоката ОСОБА_9 , яка діє в інтересах захисту обвинуваченого ОСОБА_8 є обґрунтованою з підстав, викладених вище, у зв`язку з чим підлягає задоволенню, а вирок суду в частині призначення покарання ОСОБА_8 - зміні.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 376, 404, 405, 407, 409, 414, 418, 420, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_10 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 , яка діє в інтересах захисту обвинуваченого ОСОБА_8 - задовольнити.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 21.07.2020 року, відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.15, ч.2 ст.185, ч.2 ст.187 КК України, ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України - в частин призначення покарання ОСОБА_8 - змінити.

Призначити ОСОБА_8 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, із конфіскацією належного йому на праві власності майна.

В іншій частині вирок суду 1-ої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання законної сили, а обвинуваченим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4