Номер провадження: 11-сс/813/935/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

власника майна ОСОБА_7 ,

представників власників майна ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги власника майна ОСОБА_10 та представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 15.05.2023 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000654, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.05.2021 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст.190 ч. 2 ст. 361 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 15.05.2023 у кримінальному провадженні №0000654, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.05.2021 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст.190 ч. 2 ст. 361 КК України задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 та накладено арешт на майно, яке виявлено та вилучено 11.05.2023 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем мешкання ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а саме: мобільний телефон «Redmi 9A»imei: НОМЕР_1 з сім картою оператора «Київстар» НОМЕР_2 ; мобільний телефон «Iphone 14» imei 1: НОМЕР_3 , imei 2: НОМЕР_4 з сім картою мобільного оператора «Київстар» НОМЕР_5 ; паспорт громадянина Республіки Молдова НОМЕР_6 на ім`я « ОСОБА_15 » ІНФОРМАЦІЯ_5 , 3 сертифікати Республіки Молдова, заповнені на іноземній мові серіями: CS-V 2187325, DC-IV 1930219, DC-IV 2057518; копія квитанції бюро перекладів «Platinum» від 10.04.2023 на 1 арк., із забороною розпорядження та користування майном.

Рішення слідчого судді обґрунтоване виключення можливості втрати слідів злочину, можливістю використання майна як доказу у кримінальному провадженні, розумністю та співрозмірністю обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді власник майна ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу.

Доводи обґрунтовує тим, що ОСОБА_10 не має певного процесуального статусу у даному проваджені, у зв`язку з чим не зрозуміло, чому останній не має права користуватися своєю власність, а тому суд надав можливість слідчому узаконити повністю незаконний обшук.

Просить ухвалу суду слідчого судді скасувати.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_8 зазначає, що під час розгляду клопотання слідчим суддею не враховано, що ОСОБА_7 не має статусу підозрюваного чи обвинуваченого.

Вказує, що слідчим суддею необґрунтовано необхідність накладення арешту на майно та його зв`язок з подіями, щодо яких здійснюється досудове розслідування, а також зв`язок між предметом розслідування та вилученими речами і документами. Наголошує, що слідчим суддею формально зазначено, що вилучене майно є речовим доказом, не враховано, що обшук проведено без ухвали слідчого судді та відсутність такої ухвали у якості додатків до клопотання.

Зазначає, що слідчим суддею не враховано, що досудове розслідування здійснюється відносно подій, що мали місце у 2020-2021 роках, тоді як модель вилученого мобільного телефону з`явилась лише у 2022 році, а тому вилучений телефон не існував на момент подій, щодо яких здійснюється досудове розслідування та навіть теоретично не може містити у собі інформацію щодо таких подій.

Звертає увагу, що слідчим суддею не враховано, що під час проведення обшуку ОСОБА_7 на вимогу працівників поліції розблокував та надав для огляду свій мобільний телефон.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволені клопотання слідчого.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, власника майна ОСОБА_7 , його представника ОСОБА_8 та представника ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 , які підтримали доводи апеляційних скарг та просили її задовольнити, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як вбачається з матеріалів провадження СУ ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000654, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.05.2021, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст.190, ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 361 КК України, а саме за фактом заволодіння невстановленими особами шахрайським шляхом об`єктами нерухомого майна або правами на такі об`єкти нерухомого майна, які у подальшому відчужували добросовісним набувачам.

Задля отримання необхідної інформації для слідства та забезпечення збереження речових доказів, а також відпрацювання осіб ймовірно причетних до вищевказаних протиправних дій, 11.05.2023 на підставі ухвали слідчого судді проведено обшук домоволодіння по АДРЕСА_1 за місцем мешкання ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 під час якого виявлено та вилучено: мобільний телефон «Redmi 9A»imei: НОМЕР_1 з сім картою оператора «Київстар» НОМЕР_2 ; мобільний телефон «Iphone 14» imei 1: НОМЕР_3 , imei 2: НОМЕР_4 з сім картою мобільного оператора «Київстар» НОМЕР_5 ; паспорт громадянина Республіки Молдова НОМЕР_6 на ім`я « ОСОБА_15 » ІНФОРМАЦІЯ_5 , 3 сертифікати Республіки Молдова, заповнені на іноземній мові серіями: CS-V 2187325, DC-IV 1930219, DC-IV 2057518; копія квитанції бюро перекладів «Platinum» від 10.04.2023 на 1 арк.

11.05.2023 вилучені речі визнані речовими доказами, оскільки містять ознаки вчинення кримінального правопорушення та являються речовими доказами, де в подальшому у цей же день з метою збереження речових доказів слідчим подано до районного суду клопотання про накладення арешту на майно.

Задовольняючи подане клопотання слідчий суддя зазначив, що вилучене майно, відповідає критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, оскільки мають суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні, є доказами вчинення розслідуваних кримінальних правопорушень, а тому з метою збереження речових доказів, необхідно накласти арешт на майно.

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення та наданих матеріалів, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновків, що арешт майна необхідний з метою збереження речових доказів, які мають значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, а також швидкого, повного та неупередженого розслідування.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийняв до уваги посилання у клопотанні слідчого про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення збереження речових доказів, а також проведення судових експертиз, у тому числі встановлення імовірної причетності ОСОБА_10 та ОСОБА_7 до даного кримінального провадження.

Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуженнямайна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

При цьому апеляційний суд не приймає до уваги посилання сторони захисту щодо моделі мобільного телефону, який виготовлений після дати вчинення злочинів, оскільки навіть після придбання нового телефону можливе зберігання попередніх даних та можуть містити на собі відомості на підтвердження факту і обставин можливого вчинення кримінально-протиправних дій за обставинами даного кримінального провадження навіть

Доводи представників власників майна про безпідставність накладеного арешту на майно не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки спростовуються матеріалами провадження, в зв`язку з чим апеляційний суд вважає їх необґрунтованими.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що на даному етапі існують реальні підстави, для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження, а тому доводи в цій частині є безпідставними.

Будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів суд не вбачає та стороною захисту надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального закону, а доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ст. 174 КПК України).

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги власника майна ОСОБА_10 та представника власника майна ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 15.05.2023 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000654, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.05.2021 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст.190 ч. 2 ст. 361 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4