Справа № 473/1381/22
Номер провадження 1-кп/473/62/2023
У Х В А Л А

"09" травня 2023 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі колегії: головуючого судді - ОСОБА_1 , суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_4 ,

прокурора - ОСОБА_5 ,

захисника - адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вознесенську кримінальне провадження №0000195 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новомосковська Дніпропетровської області, українця, громадянина України, з початковою середньою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , без постійного місця мешкання, раніше не судимого в силу ст.89 КК України,

- у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.6 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України,

в с т а н о в и в:

08.05.2023 до суду від прокурора надійшло клопотання щодо продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, в якому, посилаючись на наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, тяжкість інкримінованих злочинів та суворість покарання, що загрожує обвинуваченому, а також з урахуванням даних про особу обвинуваченого, просить клопотання задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримала в повному обсязі.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання прокурора; просив суд застосувати відносно обвинуваченого запобіжний захід у виді домашнього арешту за місцем мешкання сина ОСОБА_7 , адресу якого обвинувачений не пам`ятає.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав позицію свого захисника.

Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, заслухавши думки сторін, суд приходить до такого.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, зокрема, переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні.

В силу положень ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього кодексу.

01.04.2022 щодо обвинуваченого ОСОБА_7 застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, який в подальшому неодноразово продовжувався, востаннє - до 14.05.2023 включно.

Міру запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 було обрано з урахуванням тяжкості інкримінованих злочинів, даних про його особу, а також наявності ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч.1 ст.177 КПК України.

ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні сукупності особливо тяжких злочинів, за найтяжчий з яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічного позбавлення волі з конфіскацією майна; не має постійного місця проживання та соціальних зв`язків; не працює, тобто не має джерела прибутку.

Практика ЄСПЛ в Україні (Європейська конвенція з прав людини), яка ратифікована Україною 17.07.1997, підлягає застосуванню в Україні як частина її національного законодавства згідно із статтею 9 Конституції України.

Таким чином, згідно вимог п.п. 3, 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

На думку суду обвинувачений може впливати на свідків та потерпілу, ухилятися від суду, тобто такі ризики доведені (рішення у справах «Вемгофф проти Німеччини» від 27.06.1968, «Штегмюллер проти Австрії» від 10.11.1969, «Мацнеттер проти Австрії» від 10.11.1969, «Летельєр проти Франції» від 26.06.1991.

Судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що необхідність у раніше обраному відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою відпала.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях вказує на необхідність обговорення можливості обрання альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою, проте, з огляду на тяжкість інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_7 злочинів, дані про його особу, суд вважає, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України; на переконання суду, застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів жодним чином не перешкоджатиме останньому здійснити переховування від суду та/або незаконний вплив на потерпілу або свідків.

З метою запобігання спробампереховування від суду, незаконного впливу на потерпілу, свідків в даному кримінальному провадженні, з урахуванням тяжкості пред`явленого обвинувачення, даних про особу обвинуваченого, приймаючи до уваги те, що підстави, за яких судом відносно обвинуваченого ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, не відпали, та ризики, передбачені п.п. 1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшилися.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»)

На думку суду, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є саме таким запобіжним заходом, який буде достатнім стримуючим засобом, що здатен забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки обвинуваченого та зможе запобігти ризикам, доведеним прокурором.

Відтак, суд дійшов висновку про те, що обвинуваченого в подальшому слід утримувати під вартою, у зв`язку з чим дане клопотання прокурора підлягає частковому задоволенню, а саме щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 01.06.2023 включно.

Таким чином, у задоволенні клопотання сторони захисту про застосування відносно нього домашнього арешту слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 176-178, 183, 350, 369-370, 372 КПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою - задовольнити частково.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою до 01.06.2023 включно, з його утриманням в Державній установі «Миколаївський слідчий ізолятор».

В задоволенні клопотання сторони захисту про застосування в запобіжного заходу у домашнього арешту - відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційному порядку обвинуваченим, його захисником, прокурором протягом п`яти днів з дня її оголошення, що не зупиняє її виконання.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3