Справа № 675/970/23
Провадження № 1-в/675/96/2023
У Х В А Л А

"18" серпня 2023 р. Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , з участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_2 , прокурора - ОСОБА_3 , представника установи - ОСОБА_4 , засудженого - ОСОБА_5 , захисника - адвоката ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізяслав у режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_5 про вирішення питань, пов`язаних із виконанням вироку,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про вирішення питань, пов`язаних із виконанням вироку.

В обґрунтування свого клопотання ОСОБА_5 посилається на те, що вироком Апеляційного суду Запорізької області від 19 квітня 2002 року його засуджено за п.п. «а, і» ст. 93, ч. 2 ст. 86, ч. 1 ст. 101, ч. 2 ст. 215 КК України (в редакції 1960 року), ч. 2 ст. 185 КК України (в редакції 2001 року), ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Вказує, що на час вчинення ним злочину кримінальний закон передбачав покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або виняткову міру покарання. 22 лютого 2000 року було введено новий вид покарання - довічне позбавлення волі, цей закон не має зворотної дії у часі, оскільки погіршує його становище. У разі винесення обвинувального вироку щодо ОСОБА_5 за ст. 93 КК України (в редакції 1960 року) максимальне покарання йому могло бути призначено лише у виді 15 років позбавлення волі.

Також зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 25 КК України (в редакції 1960 року) максимальна межа позбавлення волі становить 25 років. Тобто особа, яка відбула 25 років позбавлення волі, має бути звільнена з установи виконання покарань, де діяла примусова ізоляція засудженого, через те, що в органів державної влади відсутні подальші правові підстави позбавляти дану особу волі відповідно до приписів ст.ст. 3, 8, 19, 64 Конституції України.

Отже, позбавлення засудженого волі є порушенням його законних прав і свобод, що фактично прирівнюється до катування відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_5 просить застосувати до нього приписи ч. 1 ст. 25 КК України (в редакції 1960 року) та звільнити його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Апеляційного суду Запорізької області від 19 квітня 2002 року.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 та його захисник адвокат ОСОБА_6 клопотання підтримали та просили його задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 та представник установи ОСОБА_4 заперечили щодо задоволення даного клопотання, посилаючись на його необґрунтованість.

Заслухавши доводи учасників судового провадження, дослідивши матеріали клопотання, суд приходить до висновку, що у задоволенні клопотання слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 засуджений за вироком Апеляційного суду Запорізької області від 19 квітня 2002 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 26 грудня 2002 року, за п.п. «а, і» ст. 93, ч. 2 ст. 86, ч. 1 ст. 101, ч. 2 ст. 215 КК України (в редакції 1960 року), ч. 2 ст. 185 КК України (в редакції 2001 року), ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Згідно з ч. 1 ст. 401 КПК України (в редакції 1960 року) вирок апеляційного суду набирає законної сили після закінчення строку на його касаційне оскарження, а в разі подання касаційної скарги чи внесення касаційного подання, вирок, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи касаційною інстанцією.

Статтею 403 КПК України (в редакції 1960 року) визначено, що вирок, який набрав законної сили, є обов`язковим для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України.

Аналогічні положення щодо остаточності рішення Верховного Суду, набрання вироком законної сили та його обов`язковості містяться і чинному КПК України (у редакції 2012 року), зокрема, в ч. 5 ст. 442, 532, 533 КПК України.

Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Саме в порядку, визначеному п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України, засуджений ОСОБА_5 просить суд фактично переглянути законність призначеного йому покарання за вироком, що набрав законної сили, у виді довічного позбавлення волі та звільнити його від відбування покарання.

Проте, така вимога засудженого, на переконання суду, не може бути задоволена з огляду на те, що в порядку виконання вироку суд першої інстанції не перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень, які набрали законної сили та не вправі вирішувати питання, що стосуються суті вироку та призначеного покарання.

Так, у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 1990 року «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов`язаних з виконанням вироків» зазначено, що не підлягають розгляду в порядку, передбаченому для вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироку питання, які зачіпають суть вироку та погіршують становище засудженого; звужують або розширюють обсяг обвинувачення; стосуються прогалин і недоліків вироків в частині кваліфікації злочинів, призначення покарання, вирішення цивільного позову. Зокрема, не можна у такому порядку уточнити призначене покарання (як основне, так і додаткове) щодо його виду та строку.

Частиною 2 статті 21 КПК України встановлено, що вирок та ухвала суду, що набрали законної сили у порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, тобто принцип остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно Рішення Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 положення Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" від 22 лютого 2000 року № 1483-III, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України", у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.

У цьому рішенні також зазначено, що після Рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року, яким визнано неконституційним положення КК України щодо застосування смертної кари, Кодекс 1960 року не став новим законом, оскільки можливість його зміни передбачено тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

Із дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Закон України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року № 1483 (далі Закон № 1483), яким введений новий вид покарання - довічне позбавлення волі, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання.

Разом з тим, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це, на переконання суду, підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (ст. 94). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (ст. 93 КК України 1960 року).

За таких обставин, суд вважає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не дає підстав для призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки це порушує принцип співмірності тяжкості вчинених ним злочинів і покарання за їх вчинення та не відповідає принципу справедливості в кримінальному праві.

Такі висновки узгоджуються з рішенням Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі) та з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03).

Також Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, "Ткачов проти України"від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

За таких обставин, клопотання ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

Доводи ж засудженого з приводу того, що підставою для його звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі є приписи ч. 1 ст. 25 КК України (в редакції 1960 року), є надуманими, оскільки відповідне покарання призначено йому правомірно, а тому наявні законні підстави для подальшого його утримання в місцях позбавлення волі.

18 жовтня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закони України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» та «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини», які набрали чинності 06 листопада 2022 року.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 82 КК України із змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» № 2690-ІХ від 18 жовтня 2022 року, невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Таким чином, на даний час на законодавчому рівні передбачено право засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, на заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням та в подальшому на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Таким правом вправі скористатися засуджений ОСОБА_5 .

Керуючись ст.ст. 369-372, 538, 539 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про вирішення питань, пов`язаних із виконанням вироку відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду через Ізяславський районний суд Хмельницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим - протягом семи днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_1