УХВАЛА

Іменем України

21 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 199/3971/21

провадження № 51-2295ск23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 09 січня 2023 року щодо ОСОБА_5 ,

встановив

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2021 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та зареєстрованого у АДРЕСА_1 , жителя

АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2020 року за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 4 місяці, 15 лютого 2021 року звільненого з під варти на підставі ч. 5 ст. 72 КК (в редакції Закону № 838-VIII),

засуджено за ч. 3 ст. 286-1 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із позбавленням права керування транспортними засобами на той самий строк.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 09 січня 2023 року апеляційну скаргу засудженого залишено без задоволення, а вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 - без змін.

У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого ОСОБА_5 та правильності кваліфікації його дій, вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, вважає що призначене ОСОБА_5 покарання не узгоджуються з положеннями статей 50, 65 КК через суворість, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги, викладені у касаційній скарзі, захисник зазначає, що суди попередніх інстанцій належним чином не врахували даних про особу засудженого, який є інвалідом, на утриманні має мати-пенсіонерку, постійне місце мешкання. Засуджений визнав провину в повному обсязі, став на шлях виправлення, переглянув свої погляди та зробив для себе висновки.

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі захисника та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.

Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч

і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання, а також зважаючи на принцип індивідуалізації покарання.

Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог статей 50 та 65 ККврахував, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, яке за ступенем тяжкості відповідно до

ст. 12 КК є тяжким. Також місцевим судом враховані дані про особу обвинуваченого, який свою вину визнав, раніше неодноразово судимий, вчинив кримінальне правопорушення через нетривалий час після звільнення з місць позбавлення волі, перебуває в цивільному шлюбі, не має на утриманні неповнолітніх та непрацюючих осіб, не працює, є інвалідом 3 групи, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується задовільно, проживає з батьками похилого віку, які за станом здоров`я є хворими людьми.

Суд першої інстанції відповідно до ст. 66, 67 КК не встановив обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

В судовому засіданні ОСОБА_5 визнав факт вчинення кримінального правопорушення, формально вказавши на визнання своєї винуватості, але суд не вважає це дійсним, відвертим визнанням вини, оскільки в поведінці обвинуваченого не вбачається критичної оцінки своїх дій, їх осуду, відсутній щирий жаль з приводу вчиненого, тобто таке визнання вини не узгоджується з мотивами стосовно визнання щирого каяття особи за вчинення злочину та сприяння його розкриттю, з чим погоджується колегія суддів.

Крім цього, районний суд прийняв до уваги й інші обставини вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, зокрема те, що він рухався в населеному пункті, керував автомобілем у стані сильного алкогольного сп`яніння (вміст алкоголю в сечі - 4,06 проміле), що є найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху, грубо порушив правила безпеки дорожнього руху та збив пішохода ОСОБА_6 , яка від отриманих ушкоджень померла. Його протиправні дії призвели до тяжких непоправних наслідків у вигляді смерті людини, тоді як відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя, здоров`я та безпека належать до найвищих соціальних цінностей. Крім того, проявив байдуже ставлення до вчиненого, залишив місце дорожньо-транспортної пригоди.

На підставі наведених обставин суд першої інстанції обґрунтовано обрав ОСОБА_5 покарання в межах санкцій ч. 3 ст. 286-1 КК у виді позбавлення волі на строк 8 років із позбавленням права керування транспортними засобами на той самий строк та не знайшов підстав для застосування приписів статей 69, 75 КК.

Не погодившись із вказаними висновками суду першої інстанції, засуджений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_7 звернулися до апеляційного суду з апеляційними скаргами, в яких порушували питання про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.

За наслідками апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції не установив порушень, місцевого суду під час призначення покарання та підстав для зміни або скасування вироку.

Так, у ході судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 286-1 КК, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на той самий строк.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, характер допущених порушень правил безпеки дорожнього руху, внаслідок яких настала смерть потерпілої.

З огляду на це суд апеляційної інстанції, якийналежним чином перевірив доводи апеляційних скарг засудженого та його захисника, обґрунтовано відмовив у їх задоволенні, навівши в ухвалі відповідно до ст. 419 КПК докладні мотиви свого рішення про відсутність підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_5 виду покарання за ч. 3 ст. 286-1 КК.

У свою чергу апеляційний суд взяв до уваги всі обставини, які враховані місцевим судом. При цьому, обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання судами не встановлено.

Так, апеляційний суд перевірив відповідність призначеного ОСОБА_5 місцевим судом покарання вимогам статей 50, 65-67 КК та враховав ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, яке відноситься до тяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого, який свою вину визнав, раніше неодноразово судимий, вчинив кримінальне правопорушення через нетривалий час після звільнення з місць позбавлення волі, перебуває в цивільному шлюбі, не має на утриманні неповнолітніх та непрацездатних осіб, не працює, є інвалідом 3 групи, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується задовільно, проживає з батьками похилого віку, які за станом здоров`я є хворими людьми.

Крім того, апеляційний суд врахував і ту обставину, що обвинувачений визнав свою вину, однак не вбачав підстав для призначення більш м`якого покарання.

Апеляційним судом також було взято до уваги обставини вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_5 у стані сильного алкогольного сп`яніння (вміст алкоголю в сечі - 4,06 проміле) та його непоправні наслідки у вигляді смерті людини, особу обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності притягується не вперше, не має сталих соціальних зав`язків та постійного джерела доходу, а тому апеляційний суд дійшов правильного висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, а призначене судом першої інстанції покарання за своїм видом та розміром слід вважати справедливим.

Крім того апеляційний суд правильно визнав такими, що не заслуговують на увагу, доводи апеляційних скарг про те, що обвинувачений має хворих батьків, оскільки ці обставини не були стримуючим фактором та не перешкодили обвинуваченому вчинити кримінальне правопорушення, отже не є гарантією належної поведінки останнього в майбутньому.

Колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для призначення останньому покарання, із застосуванням положень ст. 69, 75 КК, про що правильно зазначив місцевий суд у своєму рішенні.

Вирок місцевого суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду - ст. 419 цього Кодексу.

Обставини, на які посилається в касаційній скарзі захисник в інтересах засудженого щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі останнього внаслідок суворості, були враховані судами під час призначення покарання, ці обставини не є безумовними і достатніми для зміни чи скасування судових рішень.

Отже, Суд вважає, що покарання, призначене місцевим судом засудженому і залишене без змін судом апеляційної інстанції, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість за доводами, викладеними в касаційній скарзі захисника, Суд не вбачає.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Оскільки зазначені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідневідповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.

постановив

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 09 січня 2023 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3