Справа №198/166/23
Провадження №1-кп/0198/30/23
18.05.2023
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2023 року Юр`ївський районний суд Дніпропетровської області у складі судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , представника потерпілого ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в Юр`ївському районному суді Дніпропетровської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.04.2023 за № 0000710, за звинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився в с.Чернявщина Павлоградського району Дніпропетровської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не одружений, із середньою освітою, працює начальником насосної станції № 7 Орільського відділення Управління Каналу Дніпро-Донбас, не судимий,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України,

встановив :

ОСОБА_5 вчинив злочин проти власності за наступних обставин.

Відповідно до вимог ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 211 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи несуть кримінальну відповідальність за самовільне зайняття земельних ділянок.

Згідно зі ст. 1 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 112 Земельного кодексу України охоронні зони створюються навколо особливо цінних природних об`єктів, об`єктів культурної спадщини, гідрометеорологічних станцій тощо з метою охорони і захисту їх від несприятливих антропогенних впливів.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про охорону культурної спадщини» до спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини належать, зокрема, обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації, виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.

Так, ТОВ «Земля і право» в 2018 році на замовлення ОСОБА_5 виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства та складено «акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон об`єктів культурної спадщини курган за № 2802/1», з яким обвинувачений був ознайомлений і попереджений про порядок використання вказаної земельної ділянки в зоні дії охоронної зони об`єкту культурної спадщини кургану № 2802/1. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 171522399 від 25.06.2019 встановлено, що на земельній ділянці з кадастровим номером :02:001:0424, площею 1,4854 га, яка передана у власність ОСОБА_5 , знаходиться об`єкт культурної спадщини, а саме курган (робочі номери № 2802/1, № 7714) загальна площа охоронної зони якого в межах вищезазначеної земельної ділянки складає 0,1068 га.

Відповідно до абз. 16 ч. 2 ст. 32 ЗУ «Про охорону культурної спадщини» земляні роботи в межах зони охорони проводяться виключно за умови проведення попередніх археологічних розвідок.

Однак, ОСОБА_5 в порушення вищезазначених норм законодавства в березні 2023 року (точної дати та часу в ході досудового розслідування та судового розгляду не встановлено) достовірно знаючи, що на земельній ділянці з кадастровим номером :02:001:0424, площею 1,4854 га, яка належить йому на праві власності, розташований об`єкт культурної спадщини курган (робочий номер кургану 2802/1) з охоронною зоною, площею 0,1068 га та будучі обізнаним про наявні обмеження і заборону ведення на вказаній площі кургану та його охоронної зони будь-яких земельних робіт, в тому числі її обробку з метою вирощування сільськогосподарських культур, використовуючи сільськогосподарську техніку, умисно, протиправно, самовільно зайняв земельну ділянку, здійснивши обробку земельної ділянки шляхом її розорювання по всьому периметру її площі, також і межах охоронної зони вказаного кургану, площею 0,1068 га.

Кримінальне правопорушення підлягає кваліфікації за ч. 2 ст. 197-1 КК України як самовільне зайняття земельної ділянки, вчинене щодо земель в охоронних зонах.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні злочину визнав повністю, не оспорюючи час, місце, обставини, наслідки скоєного кримінального правопорушення, обсяг порушених ним норм законодавства та підтвердив обставини викладені в обвинувальному акті.

Учасники судового провадження не заперечували проти визнання недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, викладених вище, їх не оспорювали, правильно розуміючи при цьому зміст цих обставин. Сумнівів у добровільності позиції учасників судового провадження не виникає.

Зізнавальні свідчення ОСОБА_5 суд знаходить такими, що відповідають об`єктивним обставинам, вони надані послідовно, несуперечливо, добровільно. Суд вважає їх допустимими. Сумнівів у правдивості показань ОСОБА_5 у суду не виникає.

Беручи до уваги викладене, суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, з урахуванням позитивної думки учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин вчинення злочину, оскільки вони ніким не оспорюються.

З огляду на зазначене вище, суд вважає, що вина ОСОБА_5 в самовільному зайнятті земельної ділянки, вчиненому щодо земель в охоронних зонах, доведена. Скоєне ОСОБА_5 підлягає кваліфікації за ч. 2 ст. 197-1 КК України.

Обираючи покарання для ОСОБА_5 , суд, згідно зі ст.ст. 65-67 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

ОСОБА_5 скоїв злочин, який згідно з ч. 5 ст. 12 КК України, є нетяжким, раніше не судимий, за місцем мешкання характеризується позитивно. За відсутності обтяжуючих покарання обставин, пом`якшуючою суд для ОСОБА_5 визнав щире каяття. Обвинувачений негативно ставиться до вчиненого, з боку останнього наявний осуд своїх протиправних дій.

Слід зазначити, що ОСОБА_5 є суб`єктом злочину. Підстави вважати вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення у стані неосудності відсутні.

Суд бере до уваги і досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого, відповідно до якої ризик небезпеки ОСОБА_5 як для суспільства, так і для окремих осіб, ризик вчинення повторних кримінальних правопорушень ОСОБА_5 оцінюється як середній.

На думку органу з питань пробації виправлення ОСОБА_5 можливе без ізоляції від суспільства.

Ґрунтуючись на завданні Кримінального кодексу України, меті та загальних засадах призначення покарання, визначених у ст.ст. 1, 50, 65 КК України, беручи до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, конкретні обставини справи, наявність пом`якшуючої та відсутність обтяжуючих покарання обставин, суд призначає покарання ОСОБА_5 в межах санкції ч. 2 ст. 197-1 КК України, у виді обмеження волі, оскільки доходить переконання, що саме таке покарання буде не тільки карою, а також сприятиме виправленню ОСОБА_5 та попередженню вчинення ним та іншими особами нових злочинів.

Разом з тим, враховуючи, крім тяжкості вчиненого злочину, особу ОСОБА_5 , наявність пом`якшуючої та відсутність обтяжуючих покарання обставин, зміст досудової доповіді, яка є позитивною, суд вважає можливим виправлення ОСОБА_5 без відбування покарання, застосовує до нього правила ст.ст. 75, 76 КК України, звільнивши ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням.

Цивільний позов по справі не поданий.

Керуючись ст.ст.368, 370, 373, 374 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_5 визнати винуватим у пред`явленому за ч. 2 ст. 197-1 КК України обвинуваченні.

ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 197-1 КК України призначити покарання у виді обмеження волі на строк два роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання звільнити з випробуванням, якщо він протягом одного року іспитового строку не вчинить нових кримінальних правопорушень і виконає покладені на нього обов`язки.

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_5 протягом одного року іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід не обрано.

Цивільний позов не подано.

Процесуальні витрати, які підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_5 в дохід держави або на користь потерпілого, відсутні.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано.

На вирок протягом тридцяти днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Юр`ївський районний суд Дніпропетровської області.

Копію вироку вручити негайно прокурору та обвинуваченому.

Інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя ОСОБА_1