ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кс/753/2878/23
У Х В А Л А

про арешт майна

"31" серпня 2023 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

користувача майна ОСОБА_4 ,

представника користувача майна ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві клопотання прокурора Дарницької окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0003969, внесеному до ЄРДР 23.11.2022 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

29.08.2023 до слідчого судді надійшло клопотання прокурора Дарницької окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0003969, внесеному до ЄРДР 23.11.2022 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

На обґрунтування необхідності задоволення клопотання прокурор зазначив, щоу провадженні слідчого відділу Дарницького УП ГУНП у м. Києві знаходиться кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, відомості про яке 23.11.2022 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003969.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 10.10.2022 приблизно о 14:30 годині, в м. Києві, водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем "РЕНО", реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Вербицького у м. Києві, в напрямку вул. Харківське шосе, в районі будинку № 34, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , який перетинав проїзну частину вул. Вербицького, справа-наліво по напрямку руху транспортного засобу у невстановленому для цього місці.

Внаслідок наїзду пішохід ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження.

Постановою слідчого від 23.11.2022 відповідно до ст. 98 КПК України, автомобіль марки "РЕНО", реєстраційний номер НОМЕР_1 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, оскільки він зберіг на собі сліди вчинення даного злочину у вигляді подряпин на передньому бампері справа в ніжній частині.

З огляду на те, що незастосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту зазначеного майна, як речових доказів, може призвести до невідворотних наслідків, що перешкодить кримінальному провадженню, у зв`язку з необхідністю у призначенні експертиз, прокурор просить накласти на нього арешт.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу від 29.08.2023 вказане клопотання передано слідчому судді ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 172 КПК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

У судове засідання з`явився прокурор ОСОБА_3 , вимоги клопотання підтримав, просив задовольнити його з викладених у ньому мотивів.

У судове засідання з`явився представник власника автомобіля - адвокат ОСОБА_5 , який проти накладення арешту заперечив, просив автомобіль на час досудового розслідування передати власнику на зберігання, оскільки він необхідний власнику для пересування на віддалене місце роботи, зобов`язувався надати його експертам для проведення необхідних експертиз.

Вивчивши клопотання про арешт майна та додані до нього копії матеріалів кримінального провадження, слідчий суддя вважає, що клопотання підлягає задоволенню за наступних підстав.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (ст. 84 КПК України).

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора (ст. 132 КПК України).

Зокрема п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України передбачений такий вид заходів забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду (ч. 2 ст. 168 КПК України).

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження та допускається з метою забезпечення збереження речових доказів (п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

При розгляді клопотання, поданого в порядку ст. 172 КПК України, слідчий суддя не вирішує питання належності та допустимості доказів, отриманих в ході досудового розслідування, оскільки оцінка допустимості доказів має бути вирішена відповідно до вимог ст. 89 КК України під час ухвалення судового рішення при судовому розгляді кримінального провадження.

Згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

З огляду на зазначені вимоги закону, слідчий суддя приходить до висновку про те, що вказане вилучене майно відповідає критеріям речових доказів у кримінальному провадженні та є на даній стадії досудового розслідування тимчасово вилученим майном.

Окрім того, слідчим у клопотанні наведено вагомі доводи, які свідчать, що тимчасово вилучені речі, мають відношення до кримінального провадження, та можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, та для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні вказаного майна до встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення.

Зважаючи на те, що слідчим доведено необхідність накладення арешту на вилучені речі, як речові докази у кримінальному провадженні, враховуючи правову підставу для арешту майна, достатність доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, наслідки арешту майна для інших осіб, слідчий суддя вважає, що подане клопотання підлягає задоволенню, оскільки документи додані до клопотання свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення збереження речових доказів, до того ж, будь-яких негативних наслідків, які можуть негативно позначитися на інтересах власника майна та інших осіб від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, слідчим суддею не встановлено.

Водночас, з огляду на позицію представника власника майна про передання автомобіля власнику для користування в особистих цілях, без права його відчуження та розпорядження, слідчий судя зазначає наступне.

В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження визначено захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до ст. 29 Загальної декларації прав людини, «кожна людина, здійснюючи свої права і свободи, повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання й поваги прав і свобод інших та з метою задоволення справедливих вимог моралі, громадського порядку та загального добробуту в демократичному суспільстві». Мета, підстави і межі здійснення прав людини конкретизуються також у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права, в Міжнародному пакті про економічні, соціальні та культурні права, а також в Європейській Конвенції про захист прав особи й основних свобод. Конституція України також передбачає межі здійснення громадянами своїх прав. Так, згідно зі ст. 64, конституційні права і свободи людини та громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень можуть встановлюватися в умовах воєнного або надзвичайного стану. Аналіз зазначеної статті дозволяє зробити висновок про те, що закріплені в ній критерії (підстави) правомірного обмеження прав і свобод людини та громадянина базуються на принципі співвідношення публічних і приватних інтересів.

Вимога щодо забезпечення балансу між приватним та публічним інтересом слідує власне зі структури статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна подбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Отже, у кожній справі, в якій зазначається про порушення цієї статті, Суд повинен з`ясувати, внаслідок чого саме відповідна особа була змушена нести непропорційний і надмірний тягар. Як при втручанні у право мирного володіння майном, так і при утриманні від застосування заходів, необхідно забезпечити справедливий баланс між вимогами загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основних прав відповідної особи. Вимога щодо забезпечення такого балансу випливає зі структури статті 1 Першого Протоколу, якщо розглядати її в цілому. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.

Відповідно до пунктів 69,73 рішення Європейського суду з прав людини від 23.09.1982 у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються щодо обмеження права власності та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування.

Як встановлено судом представник власника автомобіля - ОСОБА_4 працює на підприємстві "АГРОМАТ" та у зв`язку із віддаленістю робочого місця належний його дружині автомобіль марки "РЕНО", д.н.з. НОМЕР_1 , є єдиним способом дістатися до місця роботи. Заборона користування цим автомобілем унеможливить заробляння ним грошей на утримання родини, а також ускладнить забезпечення життєвих потреб її членів.

Водночас за інформацією прокурора у кримінальному провадженні № 0003969, внесеному до ЄРДР 23.11.2022 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, можливе призначення судово інженерно-транспортної експертизи. Про будь-які інші слідчі дії, які потребують участі в них автомобіля марки "РЕНО", д.н.з. НОМЕР_1 , прокурор не зазначає.

Враховуючи те, що будь-які слідчі дії з арештованим автомобілем органом досудового розслідування не заплановані, слідчий суддя приходиться до висновку, що після завершення судової інженерно-транспортної експертизи в подальшому в застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна в частині заборони користування вищезазначеним автомобілем, відпаде потреба.

З метою забезпечення обґрунтованого пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються щодо обмеження права власності та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування, слідчий суддя вважає можливим зобов`язати відповідну особу органу досудового розслідування повернути автомобіль марки "РЕНО", д.н.з. НОМЕР_1 , для користування ним власнику або його уповноваженому представнику із зобов`язанням надати автомобіль для дослідження експертам у випадку призначення судової інженерно-транспортної експертизи.

У зв`язку з вищевикладеним клопотання про арешт майна в частині заборони власнику користуватися автомобілем марки "РЕНО", д.н.з. НОМЕР_1 , задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 98, 131, 132, 170-174, 309, 376 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора Дарницької окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0003969, внесеному до ЄРДР 23.11.2022 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, - задовольнити частково.

Накласти арешт на автомобіль марки "РЕНО", д.н.з. НОМЕР_1 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належить ОСОБА_8 , зареєстрованій за адресою: АДРЕСА_1 , для забезпечення його зберігання як речового доказу у даному кримінальному провадженні.

Заборонити ОСОБА_8 відчужувати та розпоряджатися автомобілем марки "РЕНО", д.н.з. НОМЕР_1 .

У задоволенні інших вимог клопотання - відмовити.

Попередити ОСОБА_8 про кримінальну відповідальність за ст. 388 КК України за розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення майна або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт.

Роз`яснити ОСОБА_8 про її право звернутися до слідчого судді з клопотанням відповідно до ч. 2 ст. 174 КПК України про скасування арешту на автомобіль після того, як в цьому відпаде необхідність у зв`язку з проведенням усіх необхідних експертиз у кримінальному провадженні.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

На ухвалу слідчого судді може бути подано апеляційну скаргу безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу суду постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження обчислюється з дня отримання нею копії вказаної ухвали слідчого судді.

Повний текст ухвали виготовлений 01.09.2023.

Слідчий суддя ОСОБА_1