ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді - доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2023 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 185 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2023 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, до 06 жовтня 2023 року.

Мотивуючи прийняте рішення, суд вказав, що ОСОБА_7 небезпідставно обвинувачується у вчиненні тяжких кримінальних правопорушень та встановлені під час досудового слідства ризики не зменшились.

Встановлено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме: можливості переховування від органів досудового розслідування та суду, незаконного впливу на свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

В апеляційній скарзі захисник просить ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2023 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та недоведеність заявлених ризиків. Вважає висновки суду необґрунтованими, оскільки прокурором всупереч вимогам законом на стадії судового провадження заявлено клопотання не про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а про його продовження, при цьому строк дії даного запобіжного заходу закінчився 22 травня 2023 року.

Заслухавши суддю-доповідача; вислухавши обвинуваченого та його захисника, які, кожен окремо підтримали доводи апеляційної скарги та просили оскаржувану ухвалу скасувати та в задоволенні клопотання прокурора відмовити; дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що остання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, згідно ч. 1 ст. 183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою є винятковим і застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язані встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1)наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2)наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий або прокурор;

3)недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно із ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою окрім відомостей, зазначених у ст. 184 КПК України, має містити:

- виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою;

- виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_7 під вартою цих вимог закону дотримався.

Так, колегія суддів погоджується з висновком суду про небезпіставність обвинувачення у вчиненні ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 185 КК України, і не вважає за доцільне вдаватися до його більш детального обговорення, оскільки даний факт підтверджується зібраними доказами, які містяться в матеріалах провадження, достатньою мірою для продовження запобіжного заходу, що не оспорюється в апеляційній скарзі.

При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 суд грунтовно встановив, що процесуальні ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшилися й виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Так, відповідно до наданих матеріалів ОСОБА_7 небезпідставно обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 185 КК України, останнє з яких відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, за яке передбачене покарання у виді довготривалого позбавлення волі, а отже існує реальний ризик того, що останній, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованих йому злочинів та покарання, яке загрожує йому у разі визнання його винуватим, може переховуватись від слідства та суду.

В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Колегія суддів зважає на те, що тяжкість можливого покарання, хоча сама по собі і не може бути підставою для тримання особи під вартою, втім підлягає врахуванню у сукупності з іншими встановленими ризиками та свідчить про їх особливу вагомість.

При цьому враховується, що ОСОБА_7 раніше судимий, не працевлаштований, легального джерела доходів не має, у цьому кримінальному провадженні оголошувався у розшук, відносно нього у провадженні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська перебуває обвинувальний акт, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, що дозволяє грунтовно припускати, що останній на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та є особою, схильною до антисоціальної поведінки та порушення законів, що вказує на реальну наявність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме вчинення іншого кримінального правопорушення та продовження злочинної діяльності.

Враховуючи, що судове провадження по даній справі розпочато, свідки та потерпілий в суді не допитані, обвинувачений, перебуваючи на свободі, з метою схилення їх до надання тих чи інших показань, може незаконно впливати на останніх.

Обговорюючи питання про можливість усунення вказаних ризиків у менш обтяжливий спосіб, ніж тримання ОСОБА_7 під вартою, колегія суддів, погоджуючись з думкою суду першої інстанції та вважає, що встановлені щодо цього обвинуваченого ризики з числа передбачених ст. 177 КПК України є виключно вагомими, з часу застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу не зменшилися та не можуть бути усунуті у менш обтяжливий спосіб, ніж тримання його під вартою.

Аналізуючи доводи захисника щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону у зв`язку з не поданням прокурором клопотання про обрання запобіжного заходу на стадії судового провадження та продовженням запобіжного заходу, який закінчився, колегія суддів оцінює їх як безпідставні з огляду на наступне.

Під час апеляційного перегляду встановлено, що ухвалою слідчого судді від 25.03.2023 року ОСОБА_7 обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, після чого ухвалою суду від 18.05.2023 року продовжено строк тримання останнього під вартою на стадії судового провадження до 14.07.2023 року включно.

У подальшому ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2023 року продовжено строк тримання цього обвинуваченого під вартою до 08.09.2023 року.

З наведеного вбачається, що обвинуваченому ОСОБА_7 під час судового провадження попередніми ухвали суду вже продовжувався строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому прокурор до закінчення строку дії попередньої ухвали звернувся до суду з клопотанням про його продовження, оскільки вважав, що раніше заявлені ризики не зменшились і саме такий запобіжний захід забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Відповідно до ч. 1 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Вказана норма закону встановлює необхідність завчасного, не менше, ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали, звернення до суду з відповідним клопотанням, втім не містить інших застережень, а отже звернення сторони обвинувачення до суду у будь-який більш ранній строк процесуальному закону не суперечить.

Колегія суддів вважає за необхідне додатково зазначити, що такої підстави для відмови у продовженні запобіжного заходу, як передчасне звернення з відповідним клопотанням, КПК України не містить, а також дана обставина не передбачена серед тих, які підлягають врахуванню при вирішенні відповідного питання, а тому доводи захисту в цій частині є безпідставними, як і посилання на те, що запобіжний захід, застосований до ОСОБА_7 закінчився до його продовження оскаржуваною ухвалою суду.

Продовжений запобіжний захід, з урахуванням його тривалості, на даний час не виходить за межі розумного строку і кореспондує характеру суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретним підставам і меті запобіжного заходу, що не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16 травня 2013 року).

Матеріали провадження не містять переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, та стороною захисту такі відомості не наведені.

На підставі викладеного апеляційний суд погоджується з рішенням суду щодо необхідності задоволення клопотання прокурора, оскільки він довів обставини, які виправдовують подальше обмеження права обвинуваченого перебувати на волі. Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Будь-яких істотних порушень кримінального процесуального закону при постановленні зазначеної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а ухвалу суду - залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 183, 194, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 серпня 2023 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 185 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3