Справа № 462/4233/23
провадження 1-кс/462/1063/23
У Х В А Л А

06 червня 2023 року слідчий суддя Залізничного районного суду м. Львова ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області ОСОБА_3 про арешт майна, подане в межах кримінального провадження № 0000245 від 03.06.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України,

встановив:

Прокурор Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області ОСОБА_3 05.06.2023 року (вх. № 11706) звернулась до суду з клопотанням про накладення арешту на майно, а саме: автомобіль марки «Chevrolet Lacetti», державний номерний знак НОМЕР_1 та один ключ запалювання до вказаного автомобіля, яке на праві власності належать «ВІКТУАР» ВКПП, шляхом заборони відчуження, розпорядження та/або користування цим майном.

В обґрунтування клопотання покликається на те, що дане майно вилучене під час огляду місця події, та відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000245. Оскільки вказане майно може бути приховане, пошкоджене чи знищене, з огляду на положення п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, просить на таке накласти арешт.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні подане клопотання підтримала у повному обсязі, покликаючись на мотиви такого, просила суд задовольнити.

Слідчий суддя вважає можливим дане клопотання розглянути за відсутності осіб, у яких вказаний автомобіль перебуває у володінні, які будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду клопотання в судове засідання не з`явились.

Дослідивши клопотання і додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов наступних висновків.

Відповідно до витягу з кримінального провадження № 0000245, 03.06.2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне правопорушення, кваліфіковане за ч. 4 ст. 358 КК України.

Відповідно до матеріалів клопотання, досудовим розслідуванням встановлено, що 02.06.2023 року на лінію "102", близько 22 год. 35 хв., надійшло повідомлення від працівників УПП у Львівській області ДПП, що під час патрулювання за порушення ПДР ними було зупинено транспортний засіб марки «Chevrolet Lacetti», державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який пред`явив свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 з можливими ознаками підробки. 03.06.2023 року проведено огляд місця події за адресою: м. Львів, пл. Двірцева, 1 під час якого у ОСОБА_4 , виявлено та вилучено свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 .

Окрім цього, 03.06.2023 року, за адресою: м. Львів, пл. Двірцева, 1 проведено огляд місця події, у ході якого виявлено та вилучено автомобіль марки «Chevrolet Lacetti», червоного кольору із реєстраційним номерним знаком НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 та один ключ запалювання до вказаного автомобіля.

03.06.2023 року, вилучений автомобіль марки «Chevrolet Lacetti», червоного кольору із реєстраційним номерним знаком НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 та один ключ запалювання до вказаного автомобіля, були визнані і долучені до матеріалів кримінального провадження, у якості речового доказу.

Керуючись ч. 2 ст. 168 КПК України визначено, що під час обшуку, огляду може здійснюватися тимчасове вилучення майна.

Відповідно до вимог ч. 5, 7 ст. 237 КПК України при огляді слідчий, прокурор має право вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 40-1 КПК України дізнавач при здійсненні дізнання наділяється повноваженнями слідчого. Дізнавач уповноважений, зокрема, проводити слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у випадках, установлених цим Кодексом; звертатися за погодженням із прокурором до слідчого судді з клопотаннями про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій.

Згідно з ч. 1 ст. 167, ч. 5 ст. 171 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у ч. 2 ст. 167 КПК України майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення. Клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

Дослідженням матеріалів клопотання встановлено, що таке подано в строк, визначений ч. 5 ст. 171 КПК України.

Стаття 167 КПК України дає визначення критеріїв, яким повинно відповідати тимчасово вилучене при обшуку майно. Так, згідно ч. 2 ст. 167 КПК України тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей, щодо яких є достатні підстав вважати, що вони: підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Зазначений перелік критеріїв є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Тому, зважаючи на положення ст. 167, 237 КПК України, тимчасово вилучатися можуть лише речі та документи, які відповідають критеріям, визначеним у ч. 2 ст. 167 КПК України. Інші речі під час огляду не можуть бути тимчасово вилучені. А отже у випадку тимчасового вилучення під час огляду речей, слідчий повинен при зверненні до слідчого судді з клопотанням про арешт майна навести переконливі мотиви, що зазначені речі відповідають критеріям ч. 2 ст. 167 КПК України та може ставити питання про їх арешт лише з правових підстав, що визначені у ч. 2 ст. 170 КПК України. Посилатися на інші правові підстави слідчий не може, оскільки, якщо речі не відповідатимуть критеріям ч. 2 ст. 167 КПК України, вони будуть вважатися такими, що вилучені та зберігаються органом досудового розслідування поза дозволеним законом порядком. Відповідно слідчий суддя не може розглядати таке майно як предмет арешту і накладати на нього арешт.

Положенням ч. 1 ст. 131 КПК України передбачено, що одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

За змістом ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Положенням ч. 3 ст. 170 КПК України визначено, що у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як вбачається із постанови дізнавача СД ВП № 1 ЛРУП № 2 ГУНП у Львівській області ОСОБА_5 від 04.06.2023 року майно, на яке просить накласти арешт прокурор, визнане речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000245.

Згідно ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.170-174 КПК України, та згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 2 ст. 167 КПК України.

Відповідно до ч.4 ст.358 КК України кримінальному переслідуванню підлягає використання завідомо підробленого документа. Але на даний час прокурором не доведено, що саме автомобіль є знаряддям данного злочину. Крім того, на даний час не надані дані та фактично не встановлений власник автомобілю марки «Chevrolet Lacetti», державний номерний знак НОМЕР_1 та ключа запалювання до нього.

Слідчий суддя погоджується лише з доводами прокурора про те, що свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , є знаряддям кримінального правопорушення.

Проте, відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ст. 1 протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Обмеження права користування, володіння чи розпорядження власністю може бути лише обмежене Законом і має бути виправданим для кожного випадку окремо.

Будь-яке втручання у те чи інше право особи право повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, зокрема необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу, бо необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52), тобто іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98), оскільки у справі "Бакланов проти Росії" (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі "Фрізен проти Росії" (рішення від 24 березня 2005 р.) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним, а у справі "Ізмайлов проти Росії" (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має не становити "особистий і надмірний тягар для особи".

Таким чином, гарантія від втручання з боку держави та інших (третіх) осіб у здійснення власником своїх повноважень, перешкоджання перспективі протиправного позбавлення власника його майна, недопустимість дій, які суперечать інтересам власника, можливість захисту зазначеного права становить зміст принципу недоторканності (непорушності) права власності.

За змістом положень ст. 2 КПК України, при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження має бути забезпечено дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Окрім того, ст. 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Враховуючи розумність та співмірність обмеження права власності на автомобіль, з огляду на завдання кримінального провадження, пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку орган досудового розслідування прагне досягти у кримінальному провадженні, слідчий суддя вважає, що клопотання прокурора в частині накладення арешту на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , є обґрунтованим і підлягає до задоволення.

Одночасно слідчий суддя вважає, що клопотання в частині накладення арешту на автомобіль марки «Chevrolet Lacetti», державний номерний знак НОМЕР_1 та один ключ запалювання до вказаного автомобіля, шляхом заборони користування цим майном не підлягає до задоволення, що оскільки таке є неспівмірним втручанням у право власності на майно.

Керуючись ст. 131, 132, 167, 170-173, 237, 309 КПК України, слідчий суддя,

постановив:

Клопотання прокурора Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області ОСОБА_3 про арешт майна, подане в межах кримінального провадження №0000245 від 03.06.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України задовольнити частково.

Накласти арешт на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , шляхом заборони розпорядження таким та проведення з ним обліково-реєстраційних операцій.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня отримання її копії безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Слідчий суддя (підпис).

З оригіналом згідно.

Слідчий суддя: