Житомирський апеляційний суд
Справа №273/2300/21 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.4 ст.152 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 серпня 2023 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі в режимі відеоконференції кримінальне провадження №273/2300/21 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 03.05.2023 відносно

ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.152 КК України,

в с т а н о в и в :

зазначеним вироком ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.152 КК України та призначено покарання 13 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання обчислено з моменту затримання.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України (в ред.2015) зараховано ОСОБА_9 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення на два дні позбавлення волі з моменту затримання 03.05.2023 до набрання вироком законної сили.

Внесено інформацію про ОСОБА_9 за скоєння кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.152 КК України до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.

Цивільний позов потерпілої задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 ( ОСОБА_12 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти в сумі 200000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави витрати пов`язані з проведенням експертизи 6470, 62 грн.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_9 у невстановлений у ході досудового розслідування час, в один із днів серпня місяця 2015 року разом з своєю сестрою, яка не досягла чотирнадцяти років, ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_2 перебували у будинку за місцем свого проживання, що по АДРЕСА_2 , де ОСОБА_9 виник злочинний умисел направлений на вчиненні дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло сестри ОСОБА_13 , яка не досягла чотирнадцятирічного віку, з використанням геніталій, без добровільної згоди потерпілої (зґвалтування).

Відразу, у вказаному місці та за вказаних обставин, ОСОБА_9 реалізовуючи свій злочинний умисел направлений на вчиненні дій сексуального характеру, в одній із кімнат будинку, де перебувала малолітня ОСОБА_13 , достовірно знаючи, що сестра не досягла чотирнадцятирічного віку і застосовуючи фізичне насильство руками схопив її та використовуючи перевагу у фізичному та психічному розвитку, долаючи опір потерпілої, зґвалтував її, тобто всупереч її волі умисно вчинив .

В результаті злочинних дій ОСОБА_9 потерпіла ОСОБА_13 завагітніла та ІНФОРМАЦІЯ_3 народила дитину - ОСОБА_14 , біологічним батьком якого є ОСОБА_9 .

Адвокат ОСОБА_10 просить скасувати вирок суду першої інстанції, як незаконний, постановити рішення, яким закрити провадження відносно ОСОБА_9 . При цьому, звертає увагу, що оскаржуваним вироком ОСОБА_9 визнаний винним за принципом дії ч.4 ст.152 КК України, що вступив в дію згідно Закону №2227 від 06.12.2017. Зазначає, що станом на серпень 2015 поняття зґвалтування трактувалось як статеві зносини із застосуванням фізичного насильства, погрози його застосування або з використанням безпорадного стану потерпілої особи. Відповідно, частина 4 цієї норми також передбачала зґвалтування малолітньої особи. Органи досудового розслідування винесли постанови про підозру, обвинувальний акт ОСОБА_15 за принципами Закону від 2017 року, з чим погодився і суд. Разом з цим, обставини зґвалтування за ознаками Закону від 2010 року по цій нормі, слідством не проводилось, як і не витребовувались докази. Звертає увагу, що станом на 2016 рік потерпілій було 14 років, але вона народила дитину і з цього приводу ні школа, де вона навчалась на той час, ні лікуючий заклад, де проходила обстеження ОСОБА_16 не піднімали питання перед правоохоронними органами про порушення кримінального провадження, так як не були встановлені ознаки насильства та інші кваліфікуючі ознаки. Також, не зверталась ОСОБА_12 із заявами і після того, як стала проживати окремо від батьків. З заявою до поліції потерпіла звернулась лише тоді, коли в батьків виявили пропажу коштів, які пригрозили їй їх повернути, бо звернуться до поліції, а це було в 2021, у відповідь на що потерпіла подала заяву про її зґвалтування. Посилаючись на зазначене, вважає, що підстав для винесення обвинувального вироку щодо ОСОБА_9 за ч.4 ст. 152 КК Україні в редакції Закону від 06.12.2017 немає.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисника обвинуваченого прокурор Звягільської окружної прокуратури ОСОБА_17 просить залишити її без задоволення, а вирок суду - без змін, як законний та обґрунтований.

Представник неповнолітньої потерпілої адвокат ОСОБА_7 , також, вважає вирок суду першої інстанції законним, а апеляційну скаргу безпідставною, та просить відмовити в її задоволенні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 , які просили задовольнити апеляційну скаргу останнього, заперечення прокурора та представника потерпілої щодо задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Згідно зі статтею 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

Під час перевірки матеріалів даного кримінального провадження встановлено, що висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.152 КК України, а саме у вчиненні дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло сестри ОСОБА_11 ( ОСОБА_15 ), яка не досягла чотирнадцятирічного віку, з використанням геніталій, без добровільної згоди потерпілої, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, зроблено з додержанням вимог ст.23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування усіх обставин, що підтверджено доказами, які було оцінено відповідно до закону та в їх сукупності і правильно визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_9 .

Так, із матеріалів кримінального провадження слідує, що обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав та пояснив, що не оспорює факт статевого акту зі своєю сестрою, однак стверджував, що все відбувалось із добровільної волі потерпілої.

Колегія суддів зазначає, що невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_9 є його правом, при цьому апеляційний суд критично оцінює покази останнього та вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги такі покази обвинуваченого, виходячи з того, що вони не узгоджуються, суперечать та спростовуються сукупністю наявних доказів у даному кримінальному провадженні, які належним чином досліджені та оцінені судом.

Так, в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_13 повідомила, що її брат ОСОБА_9 в один із днів серпня 2015 року зґвалтував її. Від даного статевого акту вона завагітніла та ІНФОРМАЦІЯ_4 народила сина, біологічним батьком якого є ОСОБА_9 .

Показання потерпілої ОСОБА_13 , які на думку апеляційного суду є логічними та послідовними, не суперечать та узгоджуються з зібраними в ході досудового розслідування та дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, які в сукупності підтверджують винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.152 КК України, а саме даними:

- протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 20.07.2021 року, відповідно до якого ОСОБА_13 заявила про те, що в серпні 2015 року ОСОБА_9 її зґвалтував (а.п. 114);

- копії паспорта, відповідно до якого ОСОБА_13 народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 і на момент вчинення щодо неї кримінального правопорушення їй було повних 13 років. (а.п 108, 115);

- свідоцтва про народження ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.п. 123);

- висновку експерта № СЕ-19-21/26078- БД від 18.08.2021, відповідно до якого встановлено, що генетичні ознаки зразків букального епітелію ОСОБА_12 , 2001 р. н., ОСОБА_14 , 2016 р. н. та ОСОБА_9 , 1991 р. н. ОСОБА_9 , 1991 р. н. може бути біологічним батьком ОСОБА_14 , 2016 р. н. біологічною матір`ю якого є ОСОБА_12 , 2001 р. н. Ймовірність даної події складає 99,99999% (а.п. 130-142).;

- висновку судово-психіатричного експерта № 303-2021 від 19.01.2021 ОСОБА_9 психічними хворобами не хворіє, в період часу, до якого відноситься інкриміновано йому діяння, в тимчасовому розладі психічної діяльності, який би позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними - не перебував. Міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в період часу, до якого відноситься інкриміноване йому діяння, може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на даний час (а.с. 148-150).

Зауважень з приводу належності, допустимості поданих суду та досліджених судом в судовому засідання доказів сторонами не подано.

Відтак, колегія суддів вважає безпідставними апеляційні доводи захисника обвинуваченого про відсутність підстав для винесення обвинувального вироку щодо ОСОБА_9 за ч.4 ст.152 КК України.

Незгода обвинуваченого ОСОБА_9 з пред`явленим обвинуваченням, яке визнано судом доведеним не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для відкидання доказів сторони обвинувачення, а є лише способом захисту і намаганням спростувати ці докази, які об`єктивно вказують на вчинення останнім кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.152 КК України, з метою уникнення відповідальності за скоєне.

Посилання захисника обвинуваченого з приводу не звернення до правоохоронних органів навчальних та лікувальних закладів, в яких навчалися та проходила обстеження ОСОБА_12 з приводу вчиненого кримінального правопорушення відносно неї обвинуваченим ОСОБА_9 , жодним чином не спростовує доведеність пред`явленого обвинувачення та не впливає на незаперечність та переконливість доказів у даному кримінальному провадженні, сукупність яких є достатньою для доведення винуватості ОСОБА_9 у вчиненні зґвалтування його малолітньої сестри ОСОБА_12 .

Частина 2 ст.17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, можливо дійти висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого йому пред`явлено обвинувачення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів констатує, що підстави для закриття кримінального провадження щодо обвинуваченого, як про це вказує захисник у своїй апеляційній скарзі, відсутні.

Крім того, що стосується доводів апеляційної скарги захисника щодо неправильного застосування судом щодо ОСОБА_9 положень ч.4 ст. 152 КК у редакції Закону №2227-VIII від 06.12.2017 та необхідністю застосування положень вказаної норми у редакції Закону № 2295-VI від 01.06.2010, оскільки диспозиція ч.4 ст.152 КК у редакції, яка діяла на час вчинення злочину трактувала даний злочин по іншому, колегія суддів визнає їх безпідставними з огляду на наступне.

Кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності (частини 2, 3 ст. 4 КК).

Згідно зі ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до приписів ст.5 КК України: закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість; закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі: якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує кримінальну відповідальність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

ЄСПЛ у своїх рішеннях наголошував, що допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, згідно з яким за наявності відмінностей між чинним на час вчинення злочину кримінальним законом та законом, який набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди мають застосовувати той із них, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого (рішення у справі «Скоппола проти Італії»).

Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 19 квітня 2000 року № 6-рп/2000 (справа про зворотну дію кримінального закону в часі), виходячи з того, що кримінально-правова норма складається з трьох елементів: гіпотези, що визначає умови, за яких застосовується правова норма щодо забороненої поведінки особи; диспозиції, що закріплює таку правову норму; санкції, що встановлює покарання для осіб, які порушили цю правову норму, при дослідженні питання щодо зворотної дії нової норми (закону) треба аналізувати поелементно стару і нову кримінально-правові норми.

Законом України від 6 грудня 2017 року № 2227-VІІІ «Про внесення змін до деяких законів України у зв`язку з ратифікацією Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» (далі Закон №2227-VІІІ) ст.152 КК викладено в новій редакції, яка набрала чинності з 11 січня 2019 року, тобто до ухвалення рішення судом першої інстанції у цьому кримінальному провадженні.

Як установлено судом у вироку в межах визнаного судом доведеним обвинувачення, ОСОБА_9 вчинив дії сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло сестри ОСОБА_18 ), яка не досягла чотирнадцятирічного віку, з використанням геніталій, без добровільної згоди потерпілої, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, у серпні 2015 року.

На час вчинення ОСОБА_9 зазначених дій кримінальна відповідальність за них була передбачена ч.4 ст.152 КК (у редакції Закону № 2295-VI від 01.06.2010 року) відповідно як зґвалтування малолітньої, тобто статеві зносини із застосуванням фізичного насильства, погрози його застосування або з використанням безпорадного стану потерпілої особи.

На час ухвалення місцевим судом 03 травня 2023 року обвинувального вироку щодо ОСОБА_9 , а також на час перегляду 24 серпня 2023 року цього вироку в апеляційному порядку, положення ст.152 КК зазнавали змін та діяли в редакції Закону № 2227-VIII від 06.12.2017, із змінами, внесеними згідно із Законами № 2617-VIII від 22.11.2018, № 409-IX від 19.12.2019.

Відповідно до змісту ч.4 ст.152 КК України у редакції Закону № 2227-VIII від 06 грудня 2017 року із змінами, внесеними згідно із Законами № 2617-VIII від 22.11.2018, № 409-IX від 19.12.2019, диспозиція статті не змінилася, та викладена у аналогічному за своєю суттю змісті.

Так, порівняно з попередньою редакцією (редакції Закону № 2295-VI від 01.06.2010 року) у новій редакції цієї статті були значно розширені межі об`єктивної сторони складу злочину (діяння та спосіб). Під статевими зносинами з погляду інкримінування попередньої редакції ст.152 КК розумівся тільки природній (гетеросексуальний) статевий акт. Після внесення змін зґвалтуванням визнається не лише такий акт, а й інші різновиди проникнення у отвори тіла людини, біологічно для цього не призначені.

Зазначене дозволяє дійти висновку, що зміна диспозиції, ст.152 КК України не свідчить про декриміналізацію або навпаки криміналізацію окремих дій. Між попередньою та новою редакціями зазначених норм закону про кримінальну відповідальність має місце правова наступність.

Така позиція колегії суддів узгоджується з висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеному у постанові від 07 грудня 2020 року у справі № 562/1629/17 (провадження № 51-1416 кмо 20).

При цьому санкція ч.4 ст.152 КК України (в редакції Закону №2227-VІІI від 06 грудня 2017 року) передбачає нижче покарання (від 8 до 15 років позбавлення волі), ніж санкція ч.4 ст.152 КК України у попередній редакції (позбавлення волі на строк від 10 до 15 років) та в редакції Закону України № 409-IX від 19 грудня 2019 року (позбавлення волі на строк від 10 до 15 років).

Тобто, в досліджуваному випадку після набрання чинності Законом №2227-VIII від 06 грудня 2017 року мало місце пом`якшення кримінальної відповідальності за вчинені ОСОБА_9 злочинні дії порівняно із Законом № 2295-VI від 01 червня 2010 року, що був чинним на час скоєння таких дій.

Таким чином, з урахуванням положень ч.4 ст.5 КК України у цьому кримінальному провадженні повинен застосовуватися проміжний закон №2227-VІІІ від 06 грудня 2017 року, оскільки його редакція є найбільш сприятливою для обвинуваченого.

Відповідно до вимог статті 50 КК України рішення суду про призначення покарання, з-поміж інших завдань, повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Виходячи з положень ч.2 ст.65 КК України та роз`яснень, що містяться у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При обранні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_9 судом було враховано ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого.

Як видно з вироку, судом враховано, що обвинувачений ОСОБА_9 скоїв особливо тяжкий злочин. Як особа на момент вчинення кримінального правопорушення за місцем проживання характеризується задовільно, не одружений, раніше не судимий, обставини кримінального провадження, відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, відношення обвинуваченого до вчиненого, думку потерпілої, яка наполягала на суворості покарання обвинуваченому.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правильно врахував обставини, характер скоєного обвинуваченим злочину.

Таким чином, колегія суддів переконана, що з урахуванням всіх обставин в їх сукупності, та з врахуванням положень ч.2 ст. 65 КК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_9 не можливе без ізоляції від суспільства, і йому слід призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.4 ст.152 КК України.

В той же час, суд першої інстанції призначаючи покарання за ч.4 ст.152 КК України не вказав, якою саме редакцією статті керується при призначенні покарання, при цьому призначив покарання у виді 13 років позбавлення волі, ближче до верхньої межі (яка змін не зазнавала), передбаченої санкції ч.4 ст.152 КК України.

Враховуючи, що за ч 4 ст. 152 КК у редакції Закону №2227-VІІІ, яка була чинна у період з 11.01.2019 року по 16.01.2020 року передбачала більш м`яке покарання, ніж ця норма в редакції на час вчинення злочину та в редакції на час постановлення вироку, колегія суддів, керуючись принципом зворотної дії закону в часі, вважає за необхідне призначити ОСОБА_9 покарання за ч. 4 ст. 152 КК України у редакції Закону № 2227-VIII від 06 грудня 2017 року.

При цьому, колегія суддів також враховує практику рішень Європейського суду з прав людини, де в справі Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Приймаючи рішення по апеляційним доводам захисника обвинуваченого про пом`якшення покарання ОСОБА_9 , висловлених в ході апеляційного розгляду, колегія суддів враховує особу обвинуваченого, який як особа раніше до кримінальної відповідності не притягувався, працевлаштований, має на утриманні малолітню дитину, вагітну цивільну дружину та конкретні обставини даного кримінального правопорушення, тому вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_9 можливе лише за умови його ізоляції від суспільства, проте протягом меншого строку покарання у виді позбавлення волі, ніж його призначено вироком суду першої інстанції, в межах санкції ч.4 ст.152 КК України у редакції Закону № 2227-VIII від 06 грудня 2017 року.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання в межах санкції ч.4 ст.152 КК України у редакції Закону № 2227-VIII від 06 грудня 2017 року відповідатиме вимогам статей 50, 65 КК України та принципу пропорційності, оскільки є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, та буде відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, не ставитиме особистий і надмірний тягар для обвинуваченого, що є складовим елементом принципу верховенства права відповідно до практики Європейського суду з прав людини (справа Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, справа Ізмайлов проти росії від 16.10.2008 року).

За вказаних обставин, вирок суду першої інстанції в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання підлягає зміні в порядку ч.2 ст.409 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 03.05.2023 відносно ОСОБА_9 змінити.

Визнати ОСОБА_9 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.152 КК України в редакції Закону №2227-VІІІ від 06.12.2017, за яким призначити йому покарання 10 (десять) років позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді :