Дата документу 18.07.2023 Справа № 333/8153/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/8153/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1003/23 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2023 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 06 червня 2023 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Мала Лепетиха Каховського району Херсонської області, громадянки України, яка має середню освіту, не працює, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована як ВПО за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживала за адресою: АДРЕСА_4 (вулиці та номер будинку обвинувачена не пам`ятає), раніше судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України,

за участю захисника обвинуваченої - адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 - в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Захисник обвинуваченої ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 06 червня 2023 року, якою задоволене клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 та застосовано щодо останньої запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 02 серпня 2023 року включно, з можливістю внесення застави у розмірі п`ятнадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 40 260 (сорок тисяч двісті шістдесят) грн.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та застосувати до ОСОБА_6 запобіжний захід у виді домашнього арешту із застосуванням засобів електронного контролю.

В обґрунтування своєї скарги зазначає, що з оскаржуваною ухвалою суду не погоджується, вважає її незаконною, необґрунтованою і невмотивованою.

Так, сторона захисту вказує, що обвинувачена ОСОБА_6 має зареєстроване місце проживання в АДРЕСА_1 , де остання може мешкати під час судового розгляду кримінального провадження, а також ОСОБА_6 має грошові кошти для свого існування.

Крім цього, сторою обвинувачення не доведено, а судом не обґрунтовано, що інший більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити виконання обвинуваченою ОСОБА_8 покладених на неї процесуальних обов`язків та не зможе запобігти ризикам, які наразі встановлені судом.

Вважає, що такий запобіжний захід як домашній арешт, із застосуванням електронного засобу контролю цілком забезпечить виконання обвинуваченою ОСОБА_8 покладених на неї процесуальних обов`язків та зможе забезпечити її належну процесуальну поведінку.

Згідно з ухвалою суду, у провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя з 22 листопада 2021 року перебуває на розгляді кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 , обвинуваченої за ч.2 ст.185 КК України.

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_6 .

Своє клопотання про застосування запобіжного заходу прокурор обґрунтував таким.

ОСОБА_6 , будучи особою, раніше судимою за вчинення корисливих кримінальних правопорушень проти власності, судимість за які у встановленому законом порядку не знята та не погашена, на шлях виправлення та перевиховання не стала та повторно скоїла аналогічне кримінальне правопорушення за наступних обставин.

У ході досудового розслідування встановлено, що 20 вересня 2021 року, приблизно о 17 годині 00 хвилин, ОСОБА_6 , маючи прямий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, переконавшись що за її діями ніхто не спостерігає та її дії залишаються ніким непоміченими, з метою особистого збагачення, знаходилася як гість у приміщенні квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , в якій мешкає потерпілий ОСОБА_9 .

Після чого, ОСОБА_6 підійшла до кімнати, де з поверхні стільця викрала мобільний телефон марки «Xiaomi», моделі «Redmi 5», об`ємом пам`яті на 3/32 ГБ, у корпусі чорного кольору, IMEI (1): НОМЕР_1 , IMEI (2): НОМЕР_2 , вартість якого згідно висновку експерта №1391-21 від 08 листопада 2021 року Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз становить 1 500 гривень 00 копійок, що належить потерпілому ОСОБА_9 . Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_6 підійшла до коридору, де з поверхні полиці у шафі викрала пластикову банківську карту «Приватбанк», номер якої у ході досудового розслідування не встановлено, що матеріальної цінності для потерпілого не представляє.

Після чого, ОСОБА_6 разом з викраденим майном зникла з місця скоєння злочину, тим самим розпорядилась ним на власний розсуд, спричинивши своїми умисними діями потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на зазначену суму.

Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.185 КК України, що кваліфікується як: таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Сторона обвинувачення приходить до висновку, що для забезпечення належної явки обвинуваченої ОСОБА_6 в суд, можливості виконання у відношенні неї процесуальних рішень, необхідно продовжити строк застосування запобіжного заходу - тримання під вартою з таких підстав:

1. ОСОБА_6 скоїла злочин, передбачений ч.2 ст.185 КК України, який згідно ст.12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років.

2. Зібрані слідством докази по справі достатньо вказують на винність

ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення показаннями потерпілого, свідків та іншими матеріалами кримінального провадження.

3. ОСОБА_6 офіційно не працевлаштована, що може свідчити про те, що єдиним джерелом її доходів є протиправна діяльність та вона може безперешкодно покинути межі м. Запоріжжя та вчинити інше кримінальне правопорушення.

4. Ураховуючи те, що остання засуджена до покарання з випробуванням за вироком Шевченківським районним судом м. Запоріжжя від 03 вересня 2021 року, яким останню засуджено за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік та на підставі ст.75 КК України звільнена від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік, ОСОБА_6 ухилилася від явки до суду, покинула межі м. Запоріжжя, тим самим переховуючись від суду, що потягло за собою оголошення її в розшук.

Згідно з вимогами п.4 ч.1 ст.184 КПК України, також встановлено наявність ризиків, передбачених п.1, 5, ч.1. ст.177 КПК України, а саме ОСОБА_6 може:

- переховуватися від органів суду;

- вчинити інше кримінальне правопорушення.

Жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти встановленим ризикам.

Обвинувачена ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення клопотання прокурора, зазначивши, що вона дійсно знала, що стосовно неї у Комунарському районному суді м.Запоріжжя перебуває кримінальне провадження, але не приходила на судові засідання через поважні причини. Так, 11 серпня 2022 року та 19 серпня 2022 року вона не з`явилася до суду так як у неї болів живіт. У подальшому, їй необхідно було їхати до лікарні у м.Київ на операцію дитині. У кінці жовтня 2022 року вона виїхала як ВПО до Житомирської області, де і проживала до квітня 2023 року. З вказаного часу почала проживати у м.Золочев, Львівської області, так як у Житомирській області власники житла, де вона проживала, виїхали за кордон.

05 червня 2023 року вона була зупинена працівниками поліції на залізничному вокзалі у м. Львові, так як збиралася виїжджати до Польщі, де на цей час знаходиться її матір та неповнолітня дитина.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 2021 року вона виконувала лише 3-4 місяці, а у подальшому її фактично не було за місцем мешкання.

На цей час вона зняла кімнату у хостелі у м.Запоріжжі, так як проживати у будинку по АДРЕСА_1 , де вона зареєстрована, неможливо через ремонт житла.

Захисник ОСОБА_7 заперечував проти задоволення клопотання, зазначивши, що прокурором у судовому засіданні не доведені ризики, передбачені ст.177 КПК України, та той факт, що інший, більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити процесуальну поведінку обвинуваченої.

Прокурор ОСОБА_10 у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про день, час та місце розгляду провадження повідомлявся належним чином, клопотань про розгляд апеляційної скарги за його участі не заявляв.

Оскільки, виходячи з положень кримінального процесуального законодавства, участь прокурора при розгляді апеляційної скарги на ухвалу про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого не є обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути вищевказану апеляційну скаргу без участі прокурора.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченої ОСОБА_6 , її захисника - адвоката ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу, просили оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Наведені у клопотанні прокурора підстави для застосування обвинуваченій ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченої ОСОБА_6 , доводи її захисника, думка прокурора, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання особи під вартою.

Так, із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, який є нетяжким злочином.

Докази сторін будуть перевірятися та оцінюватися судом першої інстанції у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального законодавства.

Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором, існують.

Такими ризиками є: ризик переховування від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення - з огляду на характер висунутого обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченій у разі визнання її винуватою у вчиненні інкримінованого їй правопорушення, відомості про особу обвинувачену, яка не працює та не має постійного джерела доходів, в наявних матеріалах провадження відсутні відомості, які б свідчили про наявність у обвинуваченої міцних соціальних зв`язків, раніше ОСОБА_6 судима за вчинення корисливого злочину проти власності, судимість за яке у встановленому законодавством порядку не знята та не погашена. Більше того, обвинувачена ОСОБА_6 двічі перебувала в розшуку, ухилялася від суду.

Колегія суддів вважає, що, оцінивши всі обставини у сукупності, суд дійшов правильного висновку про те, що задля забезпечення цього провадження необхідно застосувати обвинуваченій ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).

З урахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, тяжкості інкримінованого обвинуваченій ОСОБА_6 кримінальному правопорушенні, суворості можливого покарання та відомостей про особу обвинувачену у сукупності, колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції про необхідність застосування щодо обвинуваченої ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останньої.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника-адвоката ОСОБА_7 , та ті, що заявлені при апеляційному розгляді стороною захисту в т.ч. обвинуваченою ОСОБА_6 , на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Твердження апеляційної скарги сторони захисту про те, що стороною обвинувачення не доведено, а судом не обґрунтовано, що інший більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити виконання обвинуваченою ОСОБА_6 покладених на неї процесуальних обов`язків та не зможе запобігти ризикам, які наразі встановлені судом, є безпідставним, оскільки наявними матеріалами провадження доведено обставини, які виправдовують тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_6 , оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів буде недостатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої, з огляду і на те, що остання переховувалась від суду, у зв`язку з чим оголошувався її розшук.

В ухвалі зазначені обставини, з урахуванням яких суд дійшов висновку про неможливість застосування до обвинуваченої ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.

Свої висновки про необхідність застосування запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченої під вартою суд належним чином вмотивував

При цьому, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі визначив одночасно з застосуванням запобіжного заходу у виді тримання під вартою альтернативний запобіжний захід у виді застави, яку обвинувачена або заставодавець мають право внести у будь-який момент у розмірі п`ятнадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 40 260 (сорок тисяч двісті шістдесят) грн.

Доводи сторони захисту про те, що обвинувачена ОСОБА_6 має зареєстроване місце проживання в м.Запоріжжі, а також грошові кошти для забезпечення свого існування, на думку колегії суддів, правильність висновків суду першої інстанції не спростовує, оскільки вказані обставини суттєво не зменшують встановлених ризиків та в даному випадку не свідчать про достатність застосування до обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу для забезпечення її належної процесуальної поведінки і запобігання встановлених ризиків.

Більш того, доводи сторони захисту з зазначеного приводу нічим не підтверджені.

Дані про те, що обвинувачена за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні, та при апеляційному розгляді суду апеляційної інстанції таких відомостей не надано.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які б були підставою для скасування вказаної ухвали суду, при апеляційному її перегляді не встановлено.

Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 06 червня 2023 року, якою задоволене клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 та застосовано щодо останньої запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 02 серпня 2023 року включно, з можливістю внесення застави у розмірі п`ятнадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 40 260 (сорок тисяч двісті шістдесят) грн., залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4