Справа № 458/1092/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/379/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 на вирок Турківського районного суду Львівської області від 13 березня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Малинівка Гощанського району Рівненської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та призначено йому покарання у виді 2 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України засудженого ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину, та з покладенням на нього відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України наступних обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, завданої йому внаслідок вчинення кримінального правопорушення, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Згідно з вироком, 31.10.2020 близько 18.10 год. ОСОБА_6 , перебуваючи неподалік житлового будинку ОСОБА_7 , який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , у ході словесного конфлікту з потерпілим ОСОБА_7 , діючи умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, наніс потерпілому кулаком правої руки удар в ділянку носа, від чого потерпілий впав на праву руку на тверду поверхню, чим спричинив потерпілому закритий перелом правої променевої кістки в типовому місці, синець та садно в ділянці перенісся, які згідно висновку судово-медичного експерта відноситься до середньої тяжкості тілесного ушкодження, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Таким чином, ОСОБА_6 вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 122 КК України умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Не погоджуючись із вироком, обвинувачений ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить змінити вирок Турківського районного суду Львівської області від 13 березня 2023 року шляхом зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення з ч. 1 ст. 122 КК України на ч. 1 ст. 125 КК України.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що оскаржений вирок є незаконним та необґрунтованим, оскільки висновки суду першої інстанції, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Зокрема, зазначає, що він, у ході виниклого через заборговані ОСОБА_7 кошти конфлікту, умисно наніс останньому один удар кулаком правої руки в перенісся. ОСОБА_7 впав після удару на спину, після чого сам встав з землі і пішов додому. Руки потерпілому він не ламав, коли наносив йому удар в обличчя, не хотів завдати якісь пошкодження, а лише намагався припинити його агресивну поведінку щодо ОСОБА_10 .

Згідно з висновків судово-медичних експертиз, у ОСОБА_7 є лише одна травма обличчя у вигляді садна і синця в ділянці перенісся. Вказане свідчить, що мав місце лише один удар в обличчя з прикладанням невеликої сили (удар великої сили у ділянці перенісся спричиняє його перелом), це вказує на відсутність умислу на спричинення тілесних ушкоджень середньої тяжкості. При цьому у висновках нічого не зазначено про причинно-наслідковий зв`язок між діяннями ОСОБА_6 та наслідками тілесним ушкодженням у вигляді закритого перелому правої променевої кістки в типовому місці.

Як зазначає апелянт, кількість нанесених ударів та сила, з якою він був нанесений, локалізація та обставини, при яких це було вчинено, свідчать, що в обвинуваченого не було умислу на нанесення умисних тілесних ушкоджень середньої тяжкості, його умисел був спрямований на нанесення легких тілесних ушкоджень. Таким чином вважає, що у його діях відсутній склад злочину, передбачений ч. 1 ст. 122 КК України.

Стосовно цивільного позову обвинувачений зазначає, що потерпілий не обґрунтував глибину душевних страждань, судом не враховано агресивну поведінку ОСОБА_7 , а тому вважає визначення моральної шкоди в сумі 10 000 гривень занадто великим.

У своїй апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 просить вирок Турківського районного суду Львівської області від 13 березня 2023 року щодо ОСОБА_6 скасувати за м`якістю призначеного покарання, ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому реальну міру покарання; цивільний позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційних вимог потерпілий покликається на те, що ОСОБА_6 призначено занадто м`яке покарання, а стягнута з обвинуваченого моральна шкода не відповідає тяжкості завданих фізичних та моральних страждань.

Як зазначає апелянт, призначаючи ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки із застосуванням ст. 75 КК України суд не врахував того, що обвинувачений, вчиняючи правопорушення, перебував у стані алкогольного сп`яніння, не визнав своєї вини, не розкаявся. Також судом не враховано, що обвинувачений, незважаючи на те, що відповідно до вимог ст. 89 КК України вважається несудимим, він неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, що вказує на те, що він не став на шлях виправлення.

Окрім цього, вважає, що задоволена моральна шкода в сумі 10 000 гривень не є співрозмірною завданим йому моральним та фізичним стражданням. Зазначає, що він є інвалідом другої групи, важко хворіє на цукровий діабет, завдане йому тілесне ушкодження спричинило важкі довготривалі фізичні та моральні страждання, додаткові витрати на лікування. Спричинений йому перелом руки, через захворювання на цукровий діабет, заживає повільно, рука втратила свої можливості, відчуваються постійні болі, при тому, що це права рука, якою потрібно себе обслуговувати.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_9 підтримали свою апеляційну скаргу та просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги потерпілого.

Прокурор ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 та заперечив проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту.

Потерпілий ОСОБА_7 та його представник ОСОБА_11 , будучи належним чином повідомленими про час та місце проведення апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явились. 12 липня 2023 року на адресу суду надійшла заява адвоката ОСОБА_11 , у якій просить розгляд справи проводити у його відсутності та відсутності потерпілого ОСОБА_7 . Також зазначає, що підтримує подану потерпілим апеляційну скаргу та просить її задовольнити; апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 просить залишити без задоволення.

З огляду на викладене, а також вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд справи у відсутності учасників, що не з`явились.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом згідно норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом першої інстанції під час розгляду даного кримінального провадження дотримано наведені вище вимоги кримінального процесуального закону, спрямовані на встановлення об`єктивної істини у справі, а його висновки про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, за який його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи та викладеними у вироку доказами, які судом всебічно і повно досліджені та правильно і об`єктивно оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку.

Зокрема, свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, місцевий суд обґрунтував, покликаючись, зокрема, на показання самого засудженого, який хоч і не визнав вини у вчиненому, однак зазначив про виниклий між ним та потерпілим конфлікт, у ході якого він наніс ОСОБА_7 один удар кулаком правої руки в перенісся, після якого той впав на спину; показаннями потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , судово-медичного експерта ОСОБА_13 , а також письмовими доказами: заявою ОСОБА_7 від 31 жовтня 2020 року про вчинення кримінального правопорушення; рапортом чергового СРПП Турківського ВП Самбірського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_14 від 31 жовтня 2020 року; висновком судово-медичної експертизи № 107/2020 від 11 листопада 2020 року щодо виявлених у ОСОБА_7 тілесних ушкоджень; протоколом проведення слідчого експерименту від 19 листопада 2020 року з фототаблицею до нього, у ході якого ОСОБА_7 розказав та відтворив обставини заподіяння йому ОСОБА_6 тілесних ушкоджень; протоколом проведення слідчого експерименту від 19 листопада 2020 року з відеозаписом до нього, у ході якого підозрюваний ОСОБА_6 розказав та відтворив обставини спричинення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень; висновком додаткової судово-медичної експертизи № 115/2020 від 24 листопада 2020 року щодо виявлених у ОСОБА_7 тілесних ушкоджень; висновком комісійної судово-медичної експертизи № 151 від 18 жовтня 2022 року щодо виявлених у ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, зміст яких детально викладений у вироку суду першої інстанції.

Дослідивши відповідно до ст. 94 КПК України вищевказані докази і визнавши їх належними та допустимими, оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 122 КК України, як умисне спричинення середньої тяжкості тілесного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи сторони захисту про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_6 з ч. 1 ст. 122 КК України на ч. 1 ст. 125 КК України, з огляду на таке.

Умисним середньої тяжкості тілесним ушкодженням (ч. 1 ст. 122 КК) визнається умисне тілесне ушкодження, яке: 1) не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК, але при цьому 2) є таким, що спричинило тривалий розлад здоров`я або значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину.

Тривалим слід вважати розлад здоров`я строком понад три тижні (більш як 21 день). Під стійкою втратою працездатності менш як на одну третину розуміється втрата загальної працездатності від 10% до 33% включно. Втрата загальної працездатності до 10% визнається незначною стійкою втратою працездатності і є ознакою умисного легкого тілесного ушкодження, відповідальність за яке встановлено ч. 2 ст. 125 КК. Відсоток втрати працездатності визначається судово-медичною експертизою з урахуванням нормативно визначених МОЗ критеріїв встановлення ступеня стійкої втрати професійної працездатності.

Тоді як передбачене ч. 1 ст. 125 КК кримінальне правопорушення (умисне легке тілесне ушкодження) має місце, коли воно не спричинило наслідків у виді короткочасного розладу здоров`я або незначної втрати працездатності. Таким тілесним ушкодженням є ушкодження, що має незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше як шість днів (синець, подряпина тощо).

Сама по собі тяжкість тілесних ушкоджень є мірою завданої здоров`ю людини шкоди, яка визначається судово-медичним експертом відповідно до чинних «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» та залежить від виду тілесних ушкоджень - ступеня порушення анатомічної цілісності або фізіологічної функції органів та тканин, що виникли внаслідок травми. Ступінь тяжкості тілесних ушкоджень є порівняльною величиною, що характеризує розмір шкоди, яка завдана здоров`ю внаслідок тілесного ушкодження.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_6 завдав ОСОБА_7 удар кулаком правої руки в ділянку носа, від чого останній впав на праву руку на тверду поверхню, в результаті чого у потерпілого діагностовано закритий перелом правої променевої кістки, синець та садно в ділянці перенісся. Згідно з висновком комісійної судово-медичної експертизи №151 від 18 жовтня 2022 року, травма ділянки перенісся утворилась від дії тупого предмета, могла виникнути від удару кулаком і відноситься до легкого ступеня тяжкості; травма правої руки у вигляді закритого вколоченого відламкового перелому променевої кістки в типовому місці утворилась від контакту з тупим предметом і відноситься до середнього ступеня тяжкості за ознакою трималаого розладу здоров`я відповідно до п. 2.2.1в «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом №6 МОЗ України від 17 січня 1995 року.

З огляду на те, що дії особи, яка нанесла потерпілому тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості, або дії якої зумовили настання різних за ступенем тяжкості тілесних ушкоджень, кваліфікуються за статтею що передбачає відповідальність за більш небезпечні тілесні ушкодження, враховуючи, що у ОСОБА_7 діагностовано легке та середньої тяжкості тілесні ушкодження, колегія суддів погоджується з кваліфікацією дій ОСОБА_6 саме за ч. 1 ст. 122 КК, як такою, що передбачає відповідальність за більш небезпечне тілесне ушкодження.

Не ґрунтуються на матеріалах справи і доводи обвинуваченого на відсутність в нього умислу на спричинення ОСОБА_7 середньої тяжкості тілесного ушкодження.

Згідно зі ст. 23 КК України виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, передбаченої цим Кодексом, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

У свою чергу, умисел поділяється на прямий і непрямий. Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Окрім цього, у певних випадках дії особи можуть характеризуватися і неконкретизованим (невизначеним) умислом. За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи злочин, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості.

Враховуючи обставини справи, зокрема дані про характер та локалізацію завданого потерпілому удару, нанесеного ОСОБА_6 раптово кулаком правої руки в життєво важливий орган голову потерпілого, який цього не очікував, від чого не втримався на ногах і впав на землю та отримав середньої тяжкості тілесне ушкодження, беручи до уваги, що ОСОБА_7 є людиною похилого віку, тобто з більш уразливим здоров`ям, а відтак фізично слабшим за обвинуваченого, те, що конфлікт відбувся на вулиці, на твердому покритті, тому колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про наявність у діях обвинуваченого неконкретизованого умислу, за якого він не передбачав, але свідомо припускав можливі наслідки у вигляді різкого падіння потерпілого та удар об тверду поверхню (землю), внаслідок чого буде спричинена шкода здоров`ю ОСОБА_7 .

За таких обставин, всупереч тверджень апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що причинний зв`язок між злочинними діями ОСОБА_6 (ударом в обличчя) і суспільно-небезпечними наслідками, що настали (у вигляді середньої тяжкості тілесного ушкодження ОСОБА_7 ), є беззаперечно доведеним.

При цьому доводи про те, що завданий обвинуваченим удар був невеликої сили є оціночним судженням апелянта, яке нічим не підтверджене. Окрім цього, колегія суддів враховує, що різниця у віці між потерпілим та обвинуваченим становить двадцять років, а тому останній, завдаючи ОСОБА_7 удар, міг передбачити, що прикладена ним сила позбавить значно старшого за віком потерпілого можливості встояти на ногах.

Покликання на агресивне поводження потерпілого стосовно свідка ОСОБА_10 не спростовує висновків суду про вчинення ОСОБА_6 інкримінованого йому правопорушення. За обставинами справи, ОСОБА_6 та його співмешканка ОСОБА_10 прийшли до житлового будинку ОСОБА_7 ; конфлікт між ними виник через гроші, які заборгував обвинуваченому останній. Утім, на переконання колегії суддів, агресивні дії ОСОБА_7 (якщо такі мали місце) варто було б припиняти у відведений законом спосіб, зокрема шляхом виклику поліції, а не нанесення йому тілесних ушкоджень, що тягне за собою настання, у цьому випадку, кримінальної відповідальності.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги обвинуваченого свого підтвердження не знайшли.

Стосовно доводів, викладених в апеляційній скарзі потерпілого ОСОБА_7 , про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, а також про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів дійшла висновку, що такі не ґрунтуються на матеріалах справи.

Так, згідно зі статтями 50, 65 цього Кодексу покарання має на меті не тільки кару, воно повинно бути справедливим, необхідним й достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

У ст. 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції дотримався наведених вимог матеріального права.

Потерпілий у своїй скарзі зазначив про те, що призначене ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, звідси - явно несправедливим через м`якість. На думку потерпілого, суд не врахував того, що обвинувачений перебував у стані алкогольного сп`яніння, не визнав своєї вини та не розкаявся у вчиненому.

Проте, усупереч тверджень потерпілого, в апеляційній скарзі суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого діяння, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого та всі інші обставини, які мають правове значення.

Обираючи ОСОБА_6 захід примусу, суд першої інстанції дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК формальних критеріїв, а і з особливостей конкретного кримінального правопорушення. Так, суд узяв до уваги, зокрема, спосіб вчинення злочину, тяжкість заподіяних наслідків, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, ставлення обвинуваченого до вчиненого та призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 122 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки, яке є наближеним до максимального у межах санкції вказаної норми.

Поряд з тим, виконуючи приписи ст. 65 КК України, місцевий суд зважив, зокрема, на те, що вчинений ОСОБА_6 злочин є нетяжким, при цьому останній позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні неповнолітню дитину, є несудимим у порядку ст. 89 КК України, згідно з даними досудової доповіді встановлена середня ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення та середній рівень небезпеки обвинуваченого для оточуючих, в тому числі окремих осіб.

Відповідно до правил ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за певними статтями кримінального закону, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

В той самий час, в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» вказано, що рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивовано у вироку.

Зазначене та відсутність обтяжуючих покарання обставин, з урахуванням додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання, стали підставою для висновку суду про можливість досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_6 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж іспитового строку, встановленого у межах ст. 75 КК України.

Водночас, не ґрунтуються на матеріалах справи твердження потерпілого, що у момент вчинення злочину ОСОБА_6 перебував у стані алкогольного сп`яніння, оскільки існування такої обставини матеріалами справи не доведене. Зазначені відомості не зазначені в обвинувальному акті, не були такі встановлені і в ході судового розгляду.

Стосовно покликання потерпілого на судимості ОСОБА_6 то останній є несудимим у порядку ст. 89 КК України, тобто судимість обвинуваченого була погашена у встановленому законом порядку. Втім, ця обставина була врахована судом у вироку, в тому числі і під час призначення йому покарання.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги потерпілого про те, що судом належним чином не враховано дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що останній вини не визнав та у вчиненому не розкаявся, то, на переконання колегії суддів, вони жодним чином не спростовують висновку місцевого суду про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, адже для застосування ст. 75 КК України визнання обвинуваченим вини та розкаяння у вчиненому не є обов`язковими умовами.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що звільнення від відбування покарання з випробуванням передбачає покладення на особу, звільнену від відбування такого покарання, певних обов`язків, виконання яких свідчить про виправлення засудженого. У протилежному випадку, суд, з урахуванням ч. 2 ст. 78 КК України, направляє засудженого для відбування призначеного покарання. Тобто звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання є його шансом на виправлення без поміщення до кримінально-виконавчої установи закритого типу. Поміж тим, покладення на останнього обов`язків, визначених ст. 76 КК України, є тим засобом, що дозволить перевірити ОСОБА_6 на його здатність виправитись без ізоляції від суспільства.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів вмотивованість висновків місцевого суду з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому покарання, справедливість обраного ОСОБА_6 заходу примусу, а також які би свідчили про неможливість досягти мети покарання через визначений судом порядок його відбування, потерпілий в апеляційній скарзі не навів, а доводи з приводу заподіяння йому тілесних ушкоджень, були враховані судом при призначенні обвинуваченому покарання.

На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, домірним вчиненому. Підстав вважати його явно несправедливим через м`якість колегія суддів не вбачає.

Водночас, надаючи оцінку доводам апеляційних скарг обвинуваченого та потерпілого щодо вирішення заявленого цивільного позову, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до резолютивної частини оскарженого вироку, цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 10 000 гривень моральної шкоди.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, потерпілий ОСОБА_7 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_6 про стягнення з останнього на його користь 15 000 гривень майнової шкоди та 50 000 гривень моральної шкоди.

Згідно з 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до вимог ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є: витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із ч. 2 ст. 22 КПК України, сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Колегія суддів дослідила матеріали кримінального провадження, а саме цивільний позов ОСОБА_7 , та встановила, що такий містить лише покликання на те, що у результаті протиправних дій ОСОБА_6 потерпілий витратив понад 12 000 гривень на лікування та продовжує лікуватись. Будь-яких доказів понесених на лікування витрат ОСОБА_7 матеріали цивільного позову не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд у постанові від 2 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц зазначив, що тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача.

Між тим, цивільний позивач у суді першої інстанції та у поданій апеляційній скарзі не довів та не надав жодних належних, допустимих та достатніх доказів, які підтверджують заявлений розмір шкоди, в обґрунтування наведених ним у цивільному позові вимог.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відмову у задоволенні цивільного позову в частині стягнення майнової шкоди.

Водночас,відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Встановлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 Цивільного Кодексу України.

У своїй постанові «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року Пленум Верховного Суду України надав роз`яснення про те, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності, виваженості та справедливості.

Статтею 23 ЦК України, передбачено, що розмір моральної шкоди визначає суд з урахуванням певних обставин, а саме залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та інше. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції правильно врахував вимоги розумності та справедливості.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що внаслідок завдання тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 заподіяно моральну шкоду, яка полягає у фізичних стражданнях та пов`язаному з цим лікуванні, душевних та емоційних стражданнях, втраті часу, істотності вимушених змін у життєвих стосунках, необхідності витрачання зусиль для відновлення здоров`я та звичних життєвих зв`язків.

Доводи апеляційної скарги потерпілого про те, що розмір заявленої ним моральної шкоди в сумі 50 000 гривень є співмірним негативним наслідкам морального характеру, які він зазнав внаслідок протиправних дій обвинуваченого, колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до оскарженого вироку, суд першої інстанції не вбачав підстав для відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн., оскільки вважав, що вказаний розмір є неспівмірним завданій моральній шкоді, не відповідає глибині моральних і психічних страждань потерпілого, ступеню вини обвинуваченого та його матеріальному становищу.

У своїй постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц, Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що з урахуванням рівня фізичного болю та душевних страждань потерпілого через нанесення йому удару, який завдав фізичного болю та призвів до перелому руки, тривалість часу, що був необхідним для відновлення стану здоров`я, обставини за яких потерпілому був цей удар нанесений, а також виходячи з засад виваженості, розумності та справедливості, обстановки вчинення кримінального правопорушення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність часткового задоволення позову потерпілого в частині стягнення моральної шкоди та вважав за необхідне стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_7 у відшкодування завданої моральної шкоди 10 000 гривень.

Апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що такий розмір відшкодування моральної шкоди відповідає фактичним обставинам справи та тяжкості заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень, є адекватним тим моральним стражданням і переживанням, яких зазнав останній, унаслідок заподіяння цих тілесних ушкоджень.

Водночас, не заслуговують на увагу доводи обвинуваченого про те, що конфлікт був спровокований потерпілим, оскільки вказані обставини не належать до обставин, які враховуються при вирішенні питання про стягнення моральної шкоди.

Переконливих доводів, які би спростовували висновки суду першої інстанції в частині винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, призначеного обвинуваченому покарання та в частині вирішення цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, обвинуваченим та потерпілим в їхніх апеляційних скаргах не наведено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, не встановлено.

За таких обставин, апеляційні скарги до задоволення не підлягають.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Турківського районного суду Львівської області від 13 березня 2023 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4