ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/547/23 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.125 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2023 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

потерпілої - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Дзержинського районного суду м.Харкова від 28 лютого 2023 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дзержинського районного суду м.Харкова від 28.02.2023 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, розлученого, працюючого на посаді провідного інженера-приймальника КП «Харківський метрополітен», раніше не судимого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та останнє відоме місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, та призначено покарання у виді 6 місяців виправних робіт з відрахуванням 10% із суми заробітку засудженого в дохід держави щомісячно.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України, звільнено ОСОБА_7 від покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди задовольнено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь:

- ОСОБА_9 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. 00 коп.;

- ОСОБА_10 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. 00 коп.;

- ОСОБА_11 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. 00 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 - відмовлено.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 не обирався.

Вироком суду першої інстанції встановлено, що 26.05.2018 близько 16:00 години ОСОБА_7 , знаходячись за місцем реєстрації свого сина ОСОБА_12 та свого фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_2 , на ґрунті тривалих неприязних відносин спровокував словесний конфлікт зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_9 та батьками останньої ОСОБА_10 і ОСОБА_11 .

Під час словесного конфлікту, виниклого на побутовому ґрунті, ОСОБА_7 маючи єдиний умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень легкого ступеню тяжкості ОСОБА_9 та її батькам ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , розуміючи протиправність своїх умисних дій та усвідомлюючи їх суспільно небезпечний характер, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, наніс декілька ударів своїми руками та ногами ОСОБА_9 , а саме: схопив останню своїми обома руками за її руки в середній третині, після чого став штовхати в область плечей з обох сторін, після чого, утримуючи її за кисті рук, потягнув ривком на себе та коли ОСОБА_9 втративши рівновагу, впала на підлогу, вдарившись куприком, ОСОБА_7 наніс один удар своєю ногою в нижню частину лівої ноги ОСОБА_9 .

Одночасно з цим, реалізуючи свій єдиний умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень легкого ступеню тяжкості ОСОБА_9 та її батькам ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , під час вищевказаного конфлікту, ОСОБА_7 , продовжуючи свої протиправні дії, схопив ОСОБА_10 своїми обома руками за обидві руки останньої та ривками став тягнути за них. Після чого, ОСОБА_7 став штовхати ОСОБА_10 своїми кулаками рук у нижню третину лівого плеча, лівого ліктя та лівого боку тулуба, а також, наносити удари барсеткою в область її голови.

Продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_7 , переслідуючи єдиний умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень легкого ступеню тяжкості ОСОБА_9 та її батькам ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , під час вищевказаного конфлікту, умисно став наносити удари долонями в область грудної клітини ОСОБА_11 , відштовхуючи від себе останнього, який намагався припинити протиправні дії ОСОБА_7 та перешкодити йому наносити тілесні ушкодження ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Після цього, ОСОБА_7 схопив своєю рукою ОСОБА_11 за шию по її задній поверхні та потягнувши його різким рухом у перед, штовхнув назад, від чого ОСОБА_11 втратив рівновагу та впав на підлогу, вдарившись куприком об підлогу, а також лівою рукою в проекції ліктьового суглобу та верхньої середньої третю лівого передпліччя об меблі.

Таким чином, ОСОБА_7 умисно заподіяв ОСОБА_9 , згідно з висновком судово-медичної експертизи № 09-2595/2018 від 09.07.2018 легкі тілесні ушкодження у вигляді синців на руках, правій сідниці, лівій нозі, які утворилися від травматичної дії тупих твердих предметів. Одночасно з цим, ОСОБА_7 умисно заподіяв ОСОБА_10 , згідно з висновком судово-медичної експертизи № 09-2596/2018 від 09.07.2018 легкі тілесні ушкодження у вигляді синців на лівій руці, тулубі та голові. Крім цього, ОСОБА_7 умисно заподіяв ОСОБА_13 , згідно з висновком судово-медичної експертизи № 09-2597/2018 від 09.07.2018 легкі тілесні ушкодження у вигляді синця на лівій руці.

Крім цього, 10.11.2018 близько 14:00 години, ОСОБА_7 , знаходячись за місцем реєстрації свого сина ОСОБА_12 та свого фактичного проживання, тобто за пресою: АДРЕСА_2 , на ґрунті тривалих неприязних відносин зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_9 , маючи на меті прямий умисел, спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень легкого ступеню тяжкості ОСОБА_9 , розуміючи протиправність своїх умисних дій та усвідомлюючи їх суспільно небезпечний характер, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, почергово став наносити удари кулаками обох рук в область обличчя, голови ОСОБА_9 , чим завдав два удари в область обличчя, два удари в область голови та один удар по лівій руці, якою ОСОБА_9 закрила від удару свій живіт. Від нанесених ОСОБА_9 ударів, остання втратила свою рівновагу та впала на кухонний стіл, вдарившись своєю правою ногою. Тобто, згідно з висновком судово-медичної експертизи №09-4485/2018 від 28.12.2018 року ОСОБА_7 умисно заподіяв ОСОБА_9 легкі тілесні ушкодження у вигляді синців в правій скроневій ділянці з переходом в праву навколоочну ділянку, на шкірі лівої щоки та проекції скронево-нижньо-щелепного суглоба, по променевому краю лівого передпліччя в нижній третині з переходом на згинальну поверхню, на передній поверхні правого стегна в середній і нижній третині, по його зовнішній поверхні в середині третині, садно на тлі синця в правій скроневій ділянці.

Не погодившись з рішенням районного суду обвинувачений ОСОБА_7 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Дзержинського районного суду м.Харкова від 28.02.2023 року та ухвалити новий вирок, яким виправдати в повному обсязі.

Обґрунтовуючи свою вимогу апелянти вказують на те, що висновки суду, викладені в оскаржуваному обвинувальному вироку, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки інкриміновані кримінальні правопорушення він не вчиняв та його вина не підтверджується дослідженим під час судового засідання доказами, а також у вироку вибірково і неповно зазначені показання потерпілих та свідків, які є суперечливими та не узгоджуються між собою.

Крім того, апелянт зазначає, що потерпілі оговорили його під час судового розгляду в суді першої інстанції, оскільки між ним та потерпілими триває багаторічний конфлікт і неприязні відносини.

Обвинувачений ОСОБА_7 також зазначає в своїй апеляційній скарзі, що судом першої інстанції не перевірені доводи сторони захисту про те, що потерпіла ОСОБА_9 могла мати тілесні ушкодження ще до приходу у квартиру.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 заявив клопотання про закриття кримінального провадження стосовно нього за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, звільнивши його від кримінальної відповідальності на підставі п.1 ч.1 ст.49 КК України, в зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Обвинувачений також пояснив, що розуміє, що ця обставина не є реабілітуючою.

У судове засідання апеляційної інстанції потерпілі ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явилися, але надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності.

За таких обставин та враховуючи думку учасників провадження, відповідно до положень ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний суд дійшов висновку провадити апеляційний розгляд без участі потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , з урахуванням доводів поданої апеляційної скарги та відомостей, що містяться в матеріалах кримінального провадження.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційні скарги сторони захисту, а також клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності і закриття кримінального провадження, думку прокурора та потерпілої ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення поданої апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав за можливе звільнити обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі п.1 ч.1 ст.49 КК України, та заперечення потерпілої ОСОБА_9 , яка просила залишити без задоволення клопотання обвинуваченого про його звільнення від кримінальної відповідальності, колегія суддів дійшла висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про звільнення від кримінальної відповідальності належить задовольнити, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Колегія суддів, дослідивши матеріали провадження і доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , встановила, що суд першої інстанції з достатньою повнотою, в межах визначеного судом обсягу, дослідив обставини та докази вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення згідно пред`явленого обвинувачення і обґрунтовано дійшов висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

На підтвердження винуватості ОСОБА_7 та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення згідно пред`явленого обвинувачення, суд обґрунтовано послався на показання потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_12 та ОСОБА_16 .

Так, потерпіла ОСОБА_9 пояснила під час свого допиту в суді першої інстанції, що з 2017 року вона розлучена з ОСОБА_7 , натомість, обвинувачений залишився мешкати в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Стосунки з колишнім чоловіком у неї склалися вкрай негативні, що пов`язане з небажанням ОСОБА_7 покинути квартиру, постійними сварками з ним, пошкодженням майна в квартирі тощо. 26.05.2018 року близько о 16 год. 00 хв. потерпіла ОСОБА_9 зі своїми батьками ОСОБА_11 та ОСОБА_10 приїхали до вищевказаної квартири, з метою розмови з обвинуваченим щодо його виселення з жилої площі. В ході розмови виник конфлікт, внаслідок чого вона з батьками була змушена викликати працівників поліції, проте, обвинувачений почав застосовувати фізичну силу, щоб вийти з квартири. Він почав бити її руками, потім потягнув за руки, внаслідок чого потерпіла впала та забилась. Після чого ОСОБА_7 вдарив її ногою по нозі. Батька, ОСОБА_11 , схопив за шию та штовхнув, як наслідок він впав на холодильник. Після чого, вдарив барсеткою по голові ОСОБА_10 та наніс їй один удар рукою по руці, силоміць відштовхнув від двері та покинув квартиру.

Також, 10.11.2018 року в першій половині дня потерпіла ОСОБА_9 поверталась на таксі додому з лікарні, де знаходився за вищевказаною адресою її колишній чоловік, який, як виявилось, перебував в стані алкогольного сп`яніння. Після зустрічі ОСОБА_9 з ОСОБА_7 на кухні квартири, де вони одночасно проживали, останній почав безпричинно виражатись в її адресу грубою нецензурною лайкою, виник конфлікт, в ході якого обвинувачений вдарив її декілька разів по голові та тулубу. Перелякавшись його агресивної поведінки ОСОБА_9 вибігла з квартири до сусідки, звідки викликала працівників поліції, швидку медичну допомогу, а також зателефонувала своєму племіннику.

Допитана в судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_10 пояснила, що 26.05.2018 року приїхали разом з ОСОБА_11 та ОСОБА_9 до квартири за адресою: АДРЕСА_2 , для розмови щодо виселення ОСОБА_7 . Під час розмови між ОСОБА_11 та ОСОБА_7 почався словесний конфлікт, в ході якого обвинувачений почав грубо висловлюватись нецензурною лайкою, через що вони викликали поліцію, та намагалися до приїзду поліції стримувати обвинуваченого, щоб він не покинув квартиру. Проте, ОСОБА_7 , застосовуючи грубу силу, причиняючи тілесні ушкодження, розштовхав всіх та пішов з квартири. Щодо подій, які відбулися 10.11.2018 року, вона знає зі слів доньки ОСОБА_7 , але бачила, що остання після цього мала на обличчі синець.

Потерпілий ОСОБА_11 надав в суді першої інстанції наступні показання про те, що 26.05.2018 року приблизно 16 год. 30 хв. прибув до вищевказаної квартири, де обвинувачений поводив себе агресивно, лаявся на доньку, яка викликала поліцію. Після цього ОСОБА_7 намагався покинути квартиру, при цьому застосовуав фізичну силу відносно доньки та ОСОБА_10 свідок хотів завадити йому та обвинувачений схватив його за шию, потім за руки і свідок впав. Обвинувачений продовжував лаятись на його жінку та доньку. Після того, як ОСОБА_11 підвівся та намагався їх розняти, обвинувачений ще раз його штовхнув, внаслідок чого ОСОБА_11 впав, вдарився об холодильник та забив куприк. Потім ОСОБА_7 вискочив на вулицю. Свідку викликали швидку та надали медичну допомогу. Додатково потерпілий роз`яснив суду, що конфлікти між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 мали постійний характер. Також зазначив, що за рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова ОСОБА_7 повинен виселитися з квартири, проте, рішення не виконує, здійснює шкоду майну, що знаходиться в квартирі.

Свідок ОСОБА_15 пояснив в суді першої інстанції, що є племінником ОСОБА_9 та конфлікти між обвинуваченим і потерпілою почались з 2015-2016 року. Після подання заяви на розлучення ОСОБА_7 запропонували з`їхати з квартири, на що ОСОБА_7 відмовився та почав проживати у вказаній квартирі в окремій кімнаті. Обвинувачений постійно погрожував ОСОБА_9 та псував майно, яке знаходилось в квартирі. В день, коли святкували день народження батька ОСОБА_14 , у листопаді зателефонувала його тітка ОСОБА_9 та повідомила, що її побив ОСОБА_7 . Коли свідок приїхав за адресою: АДРЕСА_2 , то побачив у тітки синці на обличчі та руках, після чого зателефонував ОСОБА_7 , оскільки останнього не було в квартирі, та спросив чому він це зробив. В ході розмови він зізнався про вчинене та не міг пояснити чому саме він це скоїв. Щодо спричинення тілесних ушкоджень бабусі ОСОБА_10 та дідусю ОСОБА_11 , а також тітці ОСОБА_9 , що мали місце навесні 2018 року пояснив, що в той день також приїхав після конфлікту, бачив сінець у бабусі та що у дідуся був підвищений кров`яний тиск, після того як він впав та забив спину.

Свідок ОСОБА_14 повідомила суду першої інстанції, що після обіду в листопаді, два-три роки потому, під час святкування дня народження свого батька зателефонувала ОСОБА_9 та повідомила, що її побив ОСОБА_7 . Після чого її чоловік ОСОБА_15 вдягнувся та вирушив до неї. В той же день вона також приїхала до потерпілої та побачила, що у ОСОБА_9 на обличчі та на руках сінці.

Свідок ОСОБА_12 повідомив в судовому засіданні в суді першої інстанції, що мати ОСОБА_9 та батько ОСОБА_7 мешкають в одній квартирі тільки в різних кімнатах. Після того, як почали псуватися речі час від часу, стали виникати сварки. ОСОБА_9 постійно провокувала ОСОБА_7 на сварки та могла викликати поліцію просто так. У травні 2018 року був на роботі, коли йому зателефонував брат ОСОБА_15 , який став погрожувати. Також матір просила забрати собаку, тому він попрохав свою дівчину поїхати до неї та забрати собаку, вона тілесних ушкоджень не бачила. У листопаді 2018 року, коли йому зателефонували з приводу сварки, приїхав додому, бачив у матері ОСОБА_9 сінець в області обличчя. Додатково повідомив, що жодного разу не бачив, щоб батько бив матір. Також підтвердив наявність цивільної справи про виселення ОСОБА_7 з вищезазначеної квартири.

Свідок ОСОБА_16 , який працює старшим дільничним офіцером поліції Харківського районного управління поліції № 3 ГУНП в Харківській області, надав в суді першої інстанції показання про те, що сім`ю ОСОБА_17 знає давно, ОСОБА_9 неодноразово зверталася до поліції з приводу сварок між чоловіком ОСОБА_7 . Сам ОСОБА_7 ухилявся від профілактичних співбесід зі свідком з невідомих причин.

Потерпілі та вищезазначені свідки у цьому кримінальному провадженні були попереджені судом про кримінальну відповідальність за надання завідома неправдивих показань і стороною захисту не надано будь-яких об`єктивних доказів, що потерпілі надавали завідомо неправдиві показання, а свідки мають особисту зацікавленість щодо розгляду цього кримінального провадження чи вони мають намір обмовити обвинуваченого.

Будь-яких доказів про те, що потерпілі та свідки не могли пам`ятати події, які мали місце згідно формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, обвинуваченим та його захисником суду апеляційної інстанції не надано, у зв`язку з чим у колегії суддів відсутні процесуальні підстави ставити під сумнів зазначені вище показання потерпілих і свідків.

Обвинуваченим ОСОБА_7 та його захисником ОСОБА_8 не надано суду доказів, які свідчили про особисту зацікавленість вищезазначених свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 у розгляді цього кримінального провадження, оскільки ці свідки ретельно допитувалися в ході судового розгляду в суді першої інстанції, вони надавали детальні показання щодо обставин, пов`язаних із вчиненим ОСОБА_7 кримінального правопорушення, попереджалася про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, а тому підстав вважати, що свідки мають намір оговорювати обвинуваченого немає.

Крім того, свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_16 надали суду показання про те, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , які мешкали разом, постійно виникали сварки.

Згідно ч.4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу, а тому апеляційна скарга в цій частині є необґрунтованою та безпідставною.

Доводи апелянта про те, що у вироку викладені показання потерпілих неповно та вони невірно зазначені в оскаржуваному судовому рішенні, на думку колегії суддів, є суб`єктивними, оскільки ці доводи сторони захисту повністю спростовуються звукозаписом судових засідань від 29.09.2021 року і від 04.11.2021 року, в яких надавали свої показання потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (арк.30-31, 36; 2 диски, що закріплені на обкладинці у т.1), а також апеляційний суд зазначає, що чинним КПК України не передбачено вимог щодо викладення у вироку в повному обсязі показань, наданих в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що показання потерпілих та свідків, попереджених про кримінальну відповідальність і безпосередньо допитаних під час судового розгляду, є стабільними протягом усього розгляду і узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження, які в свою чергу свідчать про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому діяння.

Крім того, судом першої інстанції співставлено, проаналізовано і покладено в основу обвинувального вироку відомості, що містяться у протоколах проведення слідчих експериментів від 03.07.2018 та 20.12.2018, додатків до них у вигляді фототаблиць, а також у висновках експертів № 09-2595/2018 від 09.07.2018 року, № 09-4485/18 від 28.12.2018 року, № 09-2597/2018 від 09.07.2018 року, № 09-2596/2018 від 09.07.2018 року щодо наявних тілесних ушкоджень у потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та терміну й механізму їх отримання.

Зокрема, відповідно до відомостей протоколів проведення слідчих експериментів від 03.07.2018 року та 20.12.2018 року, додатків до них у вигляді фототаблиць, проведених за участю потерпілої ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , останні детально розповіли та показали під час проведення слідчих дій за їх участі обставини подій, що стосуються цього кримінального провадження.

Встановлені обставини під час проведення слідчих експериментів за участю потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 цілком узгоджуються між собою, відповідають події, яка викладена в обвинувальному акті, та не суперечать іншим доказам у справі, дослідженим у судовому засіданні.

Також колегія суддів враховує, що висновками експертів № 09-2595/2018 від 09.07.2018 року, № 09-4485/18 від 28.12.2018 року, № 09-2597/2018 від 09.07.2018 року, № 09-2596/2018 від 09.07.2018 року встановлені у потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та ОСОБА_10 тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Крім того, з висновків цих експертиз також вбачається узгодженість пояснень потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , наданих ними при проведенні слідчих експериментів за участі, щодо механізму нанесення їм ударів обвинуваченим та наслідками, які настали.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений не ставить під сумнів допустимість цих письмових доказів. Відповідних доказів не надано стороною захисту і під час апеляційного перегляду оскаржуваного вироку.

Клопотань про повторне дослідження вищезазначених письмових доказів, а також допиту свідків у цьому кримінальному провадженні, сторона захисту не заявляла під час апеляційного розгляду, а тому колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції вірно покладено їх в основу винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України.

Колегія суддів критично ставиться та оцінює апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що показання свідка ОСОБА_12 підтверджують його невинуватість за пред`явленим обвинуваченням, оскільки цей свідок пояснив він не був безпосереднім очевидцем обставин подій, що відбувалися 26.05.2018 року та 10.11.2018 року.

Також цей свідок надав суду першої інстанції показання про те, що приїхавши у листопаді 2018 року до місця мешкання своїх батьків, побачив у матері сінець в області обличчя, а також розповів суду про обставини, що передували до подій між його батьком - ОСОБА_7 та матір`ю - ОСОБА_9 .

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вмотивованого та обґрунтованого висновку що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 125 КК України, оскільки у вироку суду першої інстанції в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України.

В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.

Судом першої інстанції повністю дотримані вимоги чинного законодавства, досліджено усі обставини кримінального провадження та оцінено надані докази з точки зору належності, допустимості і достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку, можуть бути покладені в основу обвинувального вироку, оскільки стороною захисту не доведено наявність підстав для виправдання обвинуваченого за пред`явленим обвинуваченням чи зміни оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, наведених в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_7 .

Отже, версія та доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про незгоду з оскаржуваним вироком в частині визнанням його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, суперечливість та відсутність достовірних доказів на підтвердження вини обвинуваченого у інкримінованому йому злочині мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним способом захисту, що обумовлює необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого.

Суд першої інстанції також дійшов правильного висновку про те, що, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні заперечував проти закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, до нього необхідно застосувати положення ч. 5 ст. 74 КК України, звільнивши обвинуваченого від покарання після закінчення строків давності.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.

Разом з цим, під час апеляційного розгляду обвинувачений заявив клопотання про закриття кримінального провадження стосовно нього за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, звільнивши його від кримінальної відповідальності на підставі п.1 ч.1 ст.49 КК України в зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається судом у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 288 КПК України, суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

На підставі ч.1 ст.417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Згідно з п.1 ч.1 ст.49 КК України (в редакції Закону № 1183-VII від 08.04.2014 року), особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України є безумовним, оскільки приводом для нього є саме закінчення передбачених законом України про кримінальну відповідальність строків, наданих державі для доведення вини особи у вчиненні кримінального правопорушення та притягнення її до кримінальної відповідальності у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку.

Згода особи на звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності й відповідно закриття кримінального провадження відносно неї на цій підставі не є тотожною визнанню вини у вчиненні кримінального правопорушення, і жодним чином не може підтверджувати винуватість особи, оскільки суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини.

Відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Статтею 350 КПК України передбачено, що клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після того, як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляється ухвала.

Як вбачається з формулювання обвинувачення, обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, а на час його вчинення - злочин невеликої тяжкості, передбачений ч.1 ст. 125 КК України, 26.05.2018 року та 10.11.2018 року, тобто з дня вчинення ОСОБА_7 злочину невеликої тяжкості і до дня апеляційного розгляду пройшло більше 2 років.

Санкцією ч.1 ст.125 КК України передбачено покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк до двохсот годин, або виправними роботами на строк до одного року.

Матеріали судового провадження не містять відомостей про те, що обвинувачений протягом цього строку вчинив новий злочин чи ухилявся від слідства або суду. Відповідних даних також не надано прокурором та потерпілою і під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення.

Під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції обвинувачений просив звільнити його від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності і закрити кримінальне провадження.

Що стосується невизнання винуватості обвинуваченим ОСОБА_7 , то колегія суддів, зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК України, жодну особу не може бути примушено визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для її підозри, обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

Виходячи з цих положень закону, визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже, невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом (ст. 49 КК України) інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення з визнанням ними своєї винуватості у вчиненні злочину.

Дане твердження узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року (справа №598/1781/17), згідно якого звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 49 ККУкраїни (сплив строків давності) є безумовним і здійснюється судом незалежно від факту примирення з потерпілим, відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілому, щирого каяття тощо.

Крім того, судом апеляційної інстанції роз`яснено обвинуваченому ОСОБА_7 , що на момент апеляційного перегляду закінчились строки давності притягнення його до кримінальної відповідальності, що є правовою підставою, передбаченою п.1 ч.1 ст. 49 КК України, для звільнення особи від кримінальної відповідальності у порядку, передбаченому КПК України, і таке звільнення є підставою для закриття кримінального провадження за п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, а також його процесуальне право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави та наслідки такого заперечення.

Таким чином, невизнання обвинуваченим ОСОБА_7 вини у вчиненні злочину невеликої тяжкості за наявності його згоди на звільнення від кримінальної відповідальності, враховуючи роз`яснення йому судом суті обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження, не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони захисту про таке звільнення.

З огляду на викладене та з урахуванням вимог ч.1 ст.417, п.1 ч.2 ст. 284, ст.288 КПК України, належить скасувати оскаржуваний вирок та звільнити ОСОБА_7 від кримінальності відповідальності за ч.1 ст.125 КК України на підставі п.1 ч. 1 ст. 49 КК України (в редакції Закону № 1183-VII від 08.04.2014 року, яка діяла на час вчиненого злочину), а кримінальне провадження підлягає закриттю у зв`язку з чим клопотання сторони захисту підлягає задоволенню.

Разом з тим, відповідно до змісту ст. 129 КПК України, суд може прийняти рішення про повне або часткове задоволення цивільного позову лише у разі ухвалення обвинувального вироку або постановлення ухвали про застосування примусових заходів виховного або медичного характеру. Суд позбавлений можливості вирішити цивільний позов про відшкодування шкоди, заподіяної вчиненням кримінальних правопорушень, у разі постановлення ухвали про звільнення особи від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закриттям провадження.

Колегія суддів роз`яснює, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, та закриття кримінального провадження на підставі п.1 ч. 2 ст. 284 КПК України, не є реабілітуючою підставою, а тому потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 не позбавлені процесуальної можливості звернутися до суду з цивільним позовом в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 284, 404, 405, 407, 417, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності задовольнити.

Вирок Дзержинського районного суду м.Харкова від 28 лютого 2023 року стосовно ОСОБА_7 скасувати.

На підставі п.1 ч.1 ст.49 КК України, звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.125 КК України у зв`язку з закінченням строків давності.

Кримінальне провадження №0002190 від 05.06.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч.1 ст.125 КК України закрити.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді