КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2022 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0002635 щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України,

за участю прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисників ОСОБА_11 ,
ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,
потерпілого ОСОБА_14 ,
представника потерпілого ОСОБА_15

В С Т А Н О В И Л А :

В апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_12 просять вирок Дарницького районного суду міста Києва від 20 липня 2021 року скасувати та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.

Вироком Дарницького районного суду міста Києва від 20 липня 2021 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України та призначено покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили до ОСОБА_8 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою та його взято під варту в залі суду.

Початок строку відбування покарання обвинуваченому ухвалено обчислювати з 20 липня 2021 року.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_14 задоволено частково та стягнено на його користь з обвинуваченого ОСОБА_8 матеріальну шкоду у розмірі 12 945, 53 грн, моральну шкоду у розмірі 150 000,00 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000, 00 грн.

Також цим вироком вирішене питання щодо стягнення процесуальних витрат та щодо речових доказів.

За доводами апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_8 вважає, що вирок суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим.

Апелянт звертає увагу на те, що у нього був відсутній умисел на заподіяння тілесних ушкоджень будь-кому, про що надавав суду детальні пояснення.

Так, обвинувачений ОСОБА_8 пояснює, що подія сталась вночі 10 травня 2020 року коли він їхав на мотоциклі до магазину «Яблучко», однак коли він під`їхав до магазину, то зрозумів, що забув сумку з гаманцем, та почав відразу розвертатись, щоб повернутись додому. Під час того як він розвертався, як зазначає обвинувачений, до нього з лівої сторони підбіг чоловік, який почав хапати його за руки та смикати за кермо та схопивши його за ліву руку він відірвав її від керма та ручки зчеплення, чим спричинив різке прискорення мотоциклу, як згодом виявилось це був працівник поліції ОСОБА_14 . ОСОБА_8 зазначає, що він не зміг вчасно відреагувати на цю ситуацію і мотоцикл проїхав з прискоренням ще декілька метрів та в цей час його схопили з іншого боку, що спричинило падіння мотоциклу. В той же час ОСОБА_14 який весь цей час біг за ним, перечепився за мотоцикл та впав, та саме під час цього падіння він і отримав тілесні ушкодження від удару об асфальт.

Апелянт зазначає, що коли він їхав до магазину, то жодних вимог про зупинку не було, тому він не знав, що хтось має намір його зупинити, не було таких вимог і коли він від`їжджав від магазину « Яблучко ».

ОСОБА_8 вказує, що після того як його повалили на землю, йому почали наносити тілесні ушкодження та прикували кайданками до паркану, що підтверджується відеозаписом, який був досліджений в судовому засіданні.

В доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений зазначає, що для кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 345 КК України необхідно встановити об`єктивну та суб`єктивну сторони цього кримінального правопорушення, а саме, умисне заподіяння побоїв, а також легких, середньої тяжкості тілесних ушкоджень працівнику правоохоронного органу саме у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

В той же час, як зазначає обвинувачений, поза увагою суду залишилась оцінка дій потерпілого, які не ґрунтуються на законі, оскільки ним неправомірно було застосовано фізичний вплив до водія транспортного засобу з підвищеною небезпекою, отже ОСОБА_14 сам поставив своє життя під загрозу.

При цьому апелянт звертає увагу на положення ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» та п. 3.1. ПДР, відповідно до яких відступати від пунктів правил співробітникам МВС можна за умови увімкнення проблискового маячка синього або червоного кольору, в той же час у матеріалах справи наявні докази того, що проблискові маячки на автомобілі працівників поліції були вимкнені.

Також ОСОБА_8 вказує на те, що працівниками поліції не було дотримано ч. 3 ст. 18 Закону України «Про національну поліцію» та п. 8.9 ПДР.

Крім того апелянт звертає увагу на правовий висновок, викладений у постанові Верховного суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 444/2115/17.

Поряд з цим ОСОБА_8 зазначає, що працівники поліції всупереч вимог Закону України «Про національну поліцію» та Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису не була забезпечена безперервна відео фіксація дій поліцейських, які виконували свої обов`язки, що як вважає апелянт, може свідчити про те, що потерпілий та свідок ОСОБА_16 надали у суді неправдиві показання.

Що стосується показань інших свідків, щодо обставин події вчинення кримінального правопорушення, то як вважає обвинувачений, вони є не належним доказом, оскільки свідки спостерігали за конфліктом між потерпілим та обвинуваченим не з самого його початку та на дистанції, безпосередньо у події не брали участь до моменту одягнення на обвинуваченого кайданків.

Окрім того, вважає, що з урахуванням положення мотоциклу, коли він розпочав рух, по відношенню до всіх свідків, жоден з них не міг бачити ліву сторону мотоциклу, де знаходився ОСОБА_14 , який вхопився за руки ОСОБА_8 .

Таким чином, обвинувачений вважає, що наявні в матеріалах справи докази не підтверджують винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, оскільки показання потерпілого ОСОБА_14 , свідка ОСОБА_16 надані особами, які є зацікавленими та мають неприязні стосунки з обвинуваченим, а інші надані стороною обвинувачення докази, зокрема, документи, є неналежними.

При цьому ОСОБА_8 зазначає, що потерпілий ОСОБА_14 діяв у спосіб не передбачений Законом України «Про національну поліцію» та Законом України «Про дорожній рух», тобто не виконував свої службові обов`язки в момент отримання тілесних ушкоджень, що виключає кримінальну відповідальність за інкримінованою йому статтею КК України.

За доводами апеляційної скарги захисник ОСОБА_17 вважає, що вирок суду ухвалений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а викладені у ньому висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Апелянт звертає увагу на те, що у ОСОБА_8 був відсутній умисел на заподіяння працівнику поліції тілесних ушкоджень, в той же час суд у вироку дійшов висновку про наявність умислу лише на підставі того, що обвинувачений не цікавився станом здоров`я потерпілого та не відвідував його у лікарні, що, як вважає захисник, є лише припущенням суду.

Також, захисник вказує на те, що суд залишив поза увагою показання обвинуваченого, щодо відсутності у нього умислу на заподіяння тілесних ушкоджень, які повністю узгоджуються з відеозаписом події.

Крім того, як зазначає апелянт, наявний в матеріалах справи відеозапис події спростовує версію обвинувачення, яка викладена в обвинувальному акті, оскільки з відеозапису вбачається, що ОСОБА_8 не здійснював наїзд на потерпілого та не протягував його.

Так, захисник вказує на те, що з відеозапису вбачається, що патрульний автомобіль під`їхав до стоянки магазину «Яблучко» та зупинився на майданчику біля нього та з боку від ОСОБА_8 , який вже почав від`їжджати від магазину, при цьому він дивився не на автомобіль працівників поліції, а у ліве дзеркало заднього виду в напрямку руху мотоциклу.

Крім того, апелянт звертає увагу на те, що проблискові маячки на службовому автомобілі працівників поліції були вимкнені.

Також із відеозапису вбачається, що потерпілий ОСОБА_14 направився до мотоциклу ОСОБА_8 та став з лівої сторони, після чого мотоцикл почав рух, а після того як інший працівник поліції схопив та смикнув обвинуваченого за праву руку, останній втратив рівновагу та впав разом із мотоциклом на дорогу. Після падіння обвинуваченого разом із мотоциклом, потерпілий перечепився за цей мотоцикл і також впав на дорогу.

В той же час, як зазначає захисник, незважаючи на наявність цього відеозапису, який судом визнаний належним та допустимим доказом, суд віддав перевагу показанням потерпілого, які, на думку апелянта, не відповідають фактичним обставинам справи та спрямовані не на встановлення істини у справі, а на обвинувачення ОСОБА_8 за будь-яку ціну.

Так, апелянт звертає увагу на показання потерпілого, який повідомив, що в той день був на чергуванні, під час здійснення патрулювання він помітив двох мотоциклістів, один з яких рухався без захисного шолому, після чого працівники поліції подали сигнал про зупинку та почали рухатись за ними. Один з мотоциклістів змінив напрямок руху, а інший продовжив рухатись по вул. Центральна у м. Києві. Працівники поліції продовжили рухатись за мотоциклістом з ввімкненими проблисковими маячками, останній через деякий час зупинився біля магазину «Яблучко» та заглушив двигун. Його напарник припаркував службовий автомобіль таким чином, щоб заблокувати мотоцикліста, в той час як він вибіг з автомобіля та крикнув «стій поліція» та направився в сторону водія.

Захисник вважає, що такі показання потерпілого не відповідають фактичним обставинам справи та відеозапису з місця події, з якого вбачається, що ОСОБА_8 спокійно під`їхав до магазину, при цьому його ніхто не переслідував, службовий автомобіль працівників поліції також спокійно під`їхав на стоянку магазину та став поруч з мотоциклом обвинуваченого, при цьому автомобіль поліцейських жодним чином не перешкоджав подальшому руху мотоцикла, а проблискові маячки на автомобілі були вимкнені.

Апелянт зазначає, що не відповідають фактичним обставинам справи та відеозапису з місця події і показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , які зводяться до того, що обвинувачений наїхав на потерпілого та протягнув його за собою кілька метрів.

Крім того захисник вказує, що суд у вироку посилається як на доказ вини ОСОБА_8 на протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 10 травня 2020 року, в той час як такий доказ повністю ґрунтуються на неправдивих показаннях потерпілого та не доводить вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Інший доказ на який посилається суд на підтвердження винуватості обвинуваченого є протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 10 травня 2020 року та схема місця ДТП, однак на думку апелянта, ці докази не доводять наявності в діях ОСОБА_8 умислу на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, а також сам факт наїзду, оскільки ОСОБА_14 отримав тілесні ушкодження від того що впав на асфальт, коли перечепився за мотоцикл, який впав після дій свідка ОСОБА_16 .

При цьому захисник звертає увагу на те, що відповідно до положень кримінального закону, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження кваліфікується за ч. 1 ст. 286 КК України при цьому суб`єктивна сторона даного злочину характеризується необережною формою вини.

Щодо наявного в матеріалах справи протоколу огляду відеозапису від 15 травня 2020 року та оптичного носія, який є додатком до цього протоколу, то як вважає апелянт, суд при дослідженні цього доказу поставився до нього упереджено, не оцінив його на предмет достовірності та не порівняв відомості, які містяться у протоколі з відеозаписом, не надав оцінки тому факту, що в протоколі описані обставини, яких не було насправді та які відсутні на відеозаписі.

Таким чином, захисник підсумовує, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судовий розгляд відбувся однобічно та упереджено, при цьому в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наявності умислу в діях ОСОБА_8 на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник ОСОБА_15 в інтересах потерпілого ОСОБА_14 вважає, що вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим, винесений з повним дотриманням норм як матеріального так і процесуального права.

Щодо доводів апелянтів про те, що у ОСОБА_8 не було умислу на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, то представник вважає їх безпідставними, оскільки для кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 345 КК України немає значення з яким умислом він діяв (з прямим чи непрямим), оскільки в будь-якому випадку ці дії є умисними.

Також представник звертає увагу на показання обвинуваченого, які є суперечливими, в той час як показання потерпілого та свідків є послідовними, логічними та повністю узгоджуються як між собою так і з наявним в матеріалах справи відеозаписом.

Представник зазначає, що як повідомив сам ОСОБА_8 він є досвідченим водієм мотоциклу, тому він точно знав про можливість мотоцикла здійснити рух в будь-який момент, при цьому розуміючи, що мотоцикл є джерелом підвищеної небезпеки, та те, що поліцейський перебував поряд з мотоциклом і рукою тримався за мотоцикл, намагаючись його зупинити, та розумів, що здійснення руху мотоцикла у таких обставинах призведе до заподіяння шкоди здоров`ю потерпілого, передбачав такі наслідки та свідомо припускав їх настання.

Таким чином, представник підсумовує, що сукупність усіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, спосіб вчинення кримінального правопорушення та його знаряддя підтверджують наявність умислу ОСОБА_8 на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, отже вирок суду першої інстанції є обґрунтованим, законним та мотивованим.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 травня 2020 року, приблизно о 01 годині 30 хвилин, ОСОБА_8 , перебуваючи за кермом транспортного засобу - мотоцикла HONDA VRS 400, з номерним знаком НОМЕР_1 , який був припаркований ним біля узбіччя проїжджої частини на прилеглій території магазину «Яблучко» розташованого за адресою: м. Київ, вул. Садова, 93, ділянка 98, проігнорував законну вимогу інспектора роти № 1 батальйону № 1 полку № 2 (з обслуговування лівого берега) УПП у м. Києві ДПП старшого лейтенанта поліції ОСОБА_14 , який був у форменому одязі працівника поліції та на службовій машині патрульної поліції у складі екіпажу «Рубін-204», залишатися на місці і без його дозволу не приводити у рух транспортний засіб, завів двигун та почав рух.

Після цього, старший лейтенант поліції ОСОБА_14 , повторно висловив вимогу залишатися на місці, однак ОСОБА_8 , не реагуючи на вимоги працівника поліції, з метою зникнути з місця пригоди, діючи умисно, перебуваючи за кермом зазначеного транспортного засобу, продовжив його рух.

З метою припинення таких дій ОСОБА_8 інспектор роти № 1 батальйону № 1 полку № 2 (з обслуговування лівого берега) УПП у м. Києві ДПП старший лейтенант поліції ОСОБА_14 , діючи згідно статті 23 Закону України «Про національну поліцію», схопився руками за руки та кермо транспортного засобу, намагаючись зупинити мотоцикл та вимкнути ключ запалення та продовжував висловлювати законну вимогу зупинити транспортний засіб.

Проте ОСОБА_8 , розуміючи, що мотоцикл, є джерелом підвищеної небезпеки, а інспектор роти № 1 батальйону № 1 полку № 2 (з обслуговування лівого берега) УПП у м. Києві ДПП старший лейтенант поліції ОСОБА_14 , знаходиться при виконанні своїх службових обов`язків, ігноруючи законні вимоги останнього зупинитись, умисно та цілеспрямовано продовжив рух зазначеного транспортного засобу в сторону працівника поліції, та здійснив на нього наїзд, протягнувши кілька метрів за собою, після чого останній впав на асфальтне покриття проїжджої частини.

Внаслідок незаконних дій ОСОБА_8 , потерпілий ОСОБА_14 , отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді закритої травми лівого коліна: перелому лівого надколінника та легкі тілесні ушкодження у вигляді садна на задній поверхні лівого ліктьового суглоба.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 та його захисники ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 підтримали апеляційні скарги з доповненнями та просили їх задовольнити, прокурори, потерпілий ОСОБА_14 та його представник ОСОБА_15 щодо задоволення апеляційних скарг заперечували.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_17 не підлягають задоволеннюз огляду на таке.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку.

На думку колегії суддів, ухвалюючи вирок про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, суд першої інстанції в повній мірі дотримався цих вимог закону.

Вирок суду містить формулювання обвинувачення, яке визнане доведеним на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, аналіз всіх доказів, наданих сторонами кримінального провадження та мотиви і підстави його ухвалення.

Оскаржуючи вирок суду, апелянти зазначають, що у ОСОБА_8 був відсутній умисел на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_14 , а томувважають, що в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.

Так, інкриміноване ОСОБА_8 кримінальне правопорушення відноситься до умисних, тому форма вини, відповідно до ст. 91 КПК України, як елемент суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, підлягає обов`язковому доказуванню у кримінальному провадженні і такий обов`язок доказування за приписами ст. 92 КПК України покладений на сторону обвинувачення.

При цьому, як під час розгляду провадження в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду провадження доводи сторони захисту щодо відсутності у ОСОБА_8 умислу на заподіяння працівникові правоохоронного органу легких та середньої тяжкості тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків не знайшли свого підтвердження та в повному обсязі спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Крім того апеляційні скарги не містять переконливих доводів щодо цього.

Так ОСОБА_8 не заперечує того, що зупинившись біля магазину «Яблучко» та почавши відкочувати мотоцикл для розвороту, до нього з лівої сторони підбіг чоловік, який почав його хапати за руки та смикати кермо.

В той же час, обвинувачений зазначає про те, що він не розумів, що цим чоловіком був працівник поліції, оскільки дорогою до магазину вимог про зупинку не надходило, звукових та світлових сигналів ніхто не подавав, більше того, він не розумів, що біля нього припаркувався патрульний автомобіль.

Такі пояснення обвинуваченого спростовуються як показаннями свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , так і показаннями потерпілого ОСОБА_14 .

Із аналізу показань свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 вбачається, що всі вони були очевидцями події з моменту зупинення мотоцикла під керуванням ОСОБА_8 та патрульного автомобіля біля магазину «Яблучко», при цьому усі свідки показали, що потерпілий ОСОБА_14 , вийшовши з автомобіля патрульної поліції, що зупинився поряд з обвинуваченим, був одягнений у форменний одяг, почав бігти до обвинуваченого та неодноразово голосно висловив йому вимогу - «стій на місці, не рухайся».

Показання наведених свідків є детальними, послідовними та повністю узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_14 наданими у суді першої інстанції.

Так потерпілий показав, що 10 травня 2020 року він був на чергуванні та в складі екіпажу «Рубін-204» здійснював патрулювання вулиць Дарницького району міста Києва. Щодо подій, які мали місце того ж дня приблизно о 01 год. 30 хв. потерпілий показав, що вони з напарником слідували за мотоциклом під керуванням ОСОБА_8 , оскільки останній порушував правила дорожнього руху, зокрема, був без захисного шолому. В подальшому коли водій мотоцикла зупинився біля магазину «Яблучко», вони зупинили автомобіль поряд з мотоциклом, щоб заблокувати йому подальший рух, в цей же час ОСОБА_14 вибіг з патрульного автомобіля та направився прямо до ОСОБА_8 , при цьому крикнув йому «стій поліція», однак водій не реагував та продовжував відкочувати мотоцикл для розвороту. Після цього він знову повторив вимогу «стій поліція» та висловив вимогу залишатися на місці, однак на чергову вимогу водій не відреагував, завів двигун мотоцикла та почав рух. В цей час, як зазначає ОСОБА_14 , для того, що зупинити рух транспортного засобу, він схопився рукою за кермо мотоцикла та намагався витягнути ключ із замка запалення, однак ОСОБА_8 вжив заходів для більш інтенсивного руху мотоцикла та наїхав на нього, протягуючи за собою кілька метрів, після чого він впав на проїжджу частину та отримав тілесні ушкодження.

Колегія суддів звертає увагу на те, що сторона захисту клопотала про повторний допит потерпілого, однак у подальшому відмовилась від такого клопотання, отже правильність та зміст показань як потерпілого так і свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_20 викладених у вироку, стороною захисту не оспорюється.

В той же час, доводи апелянтів про те, що показання свідка ОСОБА_16 не були належно оцінені судом першої інстанції, оскільки вказаний свідок є колегоюпотерпілого, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони повністю узгоджуються із показаннями інших учасників кримінального провадження та є такими, що не містять неточностей чи суперечностей.

Також апеляційним судом був досліджений відеозапис з магазину «Яблучко» із якого вбачається, як до магазину під`їжджає мотоцикл, під керуванням обвинуваченого, що не заперечується учасниками провадження, та зупиняється. В цей же момент до водія мотоциклу під`їжджає патрульний автомобіль та зупиняється поряд з ОСОБА_8 на відстані не більше одного метра, з автомобіля виходить працівник поліції ОСОБА_14 та підбігає до водія мотоцикла. Відразу після того, як ОСОБА_8 побачив патрульний автомобіль, що зупинився від нього ліворуч, обвинувачений починає відкочувати мотоцикл заднім ходом, в той час, як прямо до нього біжить ОСОБА_14 , який одягнений в однострій та з жестів якого є очевидним, що він намагається зупинити ОСОБА_8 , та підходить до водія зліва, при цьому поклавши свою ліву руку на кермо мотоцикла. В подальшому мотоцикл під керуванням ОСОБА_8 з прискоренням починає рух прямо на проїжджу частину, протягуючи за собою потерпілого ОСОБА_14 , який знаходився ліворуч від мотоцикла, та через декілька метрів ОСОБА_14 підкидає вгору та він падає.

Таким чином, як показання свідків та потерпілого так і відеозапис з камер спостереження магазину «Яблучко» повністю спростовують доводи сторони захисту про те, що обвинувачений не бачив, що особа, яка намагалась його зупинити є працівником поліції.

Доводи апелянтів про те, що потерпілий ОСОБА_14 під час подій, які мали місце 10 травня 2020 року приблизно о 01 год. 30 хв., діяв у спосіб, не передбачений ЗУ «Про національну поліцію» та ЗУ «Про Дорожній рух», тому він не може вважатись таким, що виконував службові обов`язки, колегія суддів вважає безпідставними.

Як вбачається із матеріалів справи та не оспорюється учасниками провадження, потерпілий ОСОБА_14 будучи інспектором роти № 1 батальйону № 1 полку 2 УПП у м. Києві ДПП старшим лейтенантом поліції 10 травня 2020 року здійснював патрулювання вулиць Дарницького району міста Києва у складі екіпажу «Рубін-204». Працівниками поліції були виявлені порушення правил дорожнього руху, зокрема, під час руху на мотоциклі водій був без мотошолому, у зв`язку з чим, коли мотоцикл та патрульний автомобіль зупинились, працівник поліції висловив законну вимогу ОСОБА_8 залишатись на місці.

При цьому, як показали свідки та потерпілий, вимога залишатись на місці була висловлена достатньо гучно та неодноразово, що виключає можливість її не почути ОСОБА_8 , крім того потерпілий ОСОБА_14 знаходився прямо перед мотоциклом на відстані витягнутої руки, що також виключає можливість не побачити, що особа, яка намагається його зупинити, одягнена у однострій працівника поліції.

Отже, не викликає жодних сумнівів і те, що під час події, яка мала місце 10 травня 2020 року близько 01 год. 30 хв. працівник правоохоронного органу ОСОБА_14 виконував свої службові обов`язки.

Колегія суддів звертає увагу на рішення Європейського суду з прав людини по справі «О`Галлоран та Франціє проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року, відповідно до якого, будь - яка особа, яка володіє чи керує транспортним засобом, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання транспортних засобів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти транспортними засобам та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Таким чином, послідовні та цілеспрямовані дії обвинуваченого свідчать про те, що останній мав умисел на нанесення тілесних ушкоджень працівнику поліції, оскільки усвідомлюючи, що мотоцикл є джерелом підвищеної небезпеки та, що працівник поліції тримається рукою за кермо мотоцикла, все одно привів мотоцикл у рух, що і призвело до отримання ОСОБА_22 легких та середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Щодо доводів апелянтів про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою нанесені іншими особами ОСОБА_8 тілесні ушкодження, про що він заявляв правоохоронним органам, то колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення.

З огляду на ці положення закону, наведені доводи не можуть бути предметом розгляду судом у даному провадженні, оскільки вони не відносяться до предмету доказування, відповідно до висунутого ОСОБА_8 обвинувачення.

Колегія суддів вважає, що судом зроблений правильний висновок про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.

Також під час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції не встановлено істотного порушення судом кримінального процесуального закону та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Вирішуючи питання про вид покарання суд у відповідності до положень ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке направлене проти авторитету органів державної влади та яке за класифікацією, визначеною ст. 12 КК України є нетяжким злочином, особу ОСОБА_8 , який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не одружений, офіційно не працевлаштований.

Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання судом першої інстанції правильно не встановлено.

З урахуванням наведеного, а також конкретних обставин вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу ОСОБА_8 та з урахуванням ставлення винного до вчиненого, суд призначив найсуворіший вид покарання.

При цьому суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

З такими висновками погоджується колегія суддів.

В той же час, колегія судді вважає, що визначений судом першої інстанції строк покарання є надто суворим.

Відповідно до встановлених судом першої інстанції даних про особу обвинуваченого, ОСОБА_8 раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, характеризується посередньо.

В той же час, за відсутності обставин, які б пом`якшували таобтяжували покарання, на думку колегії суддів, покарання у виді трьох років позбавлення волі, буде достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що є підстави для пом`якшення покарання до трьох років позбавлення волі, у зв`язку з чим вирок у цій частині підлягає зміні на підставі ч. 2 ст. 404 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_17 залишити без задоволення.

Вирок Дарницького районного суду міста Києва від 20 липня 2021 року, яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, змінити, пом`якшити ОСОБА_8 покарання до трьох років позбавлення волі.

У решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4