Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 287/752/22
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 грудня 2022 року м. Олевськ

Олевський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Олевську кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000054 від 02.05.2022 року про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Олевськ Житомирської області, громадянина України, освіта середня, не інваліда, не депутата, не одруженого, не працюючого, на утриманні неповнолітніх дітей не має, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше засудженого 07.12.2021 року Олевським районним судом Житомирської області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання, з іспитовим строком 2 роки 6 місяців, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України; 21.07.2022 року Олевським районним судом Житомирської області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання, з іспитовим строком 1 рік 6 місяців, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИВ:
11.02.2022 року близько 23.00 години ОСОБА_4 , який знаходився за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 вирішив вчинити крадіжку чужого майна належного ОСОБА_5 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_4 , цього ж дня без розриву у часі, пішов до будинку ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 , де впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає та вони залишаються непоміченими, переліз через паркан до подвір`я домоволодіння. Перебуваючи на подвір`ї домоволодіння, підійшов до вікна будинку, шляхом фізичних зусиль, руками відігнув цвяхи, які утримували віконну раму, вийняв її та утворив отвір, через який проник всередину приміщення будинку, звідки умисно, таємно, повторно, викрав шість скляних банок, ємністю 3 літри, вартістю 20 гривень за одну, на суму 120 гривень, які були у користуванні, наповнених сухими грибами, загальною вагою 2,5 кілограми, вартістю 250 гривень за один кілограм, на суму 625 гривень, закритих капроновими кришками, вартістю 2 гривні за одну, на суму 12 гривень, пластмасове відро чорного кольору ємністю 12 літрів, яке було у користуванні, вартістю 31 гривні 97 копійок, ліхтарика, яким користувались вартістю 34 гривні 28 копійок, м`ясорубку зі сплаву металу з маркуванням ГОСТ
4025-69, якою користувались, вартістю 142 гривні 35 копійок, три сітки, вартістю
за одну 2 гривні 50 копійок, на суму 7 гривень 50 копійок, з насіннєвою картоплею, загальною вагою 60 кілограмів, вартістю 5 гривень за один кілограм,
на суму 300 гривень, один мішок великої картоплі, вартістю 3 гривні, вагою 15 кілограмів, вартістю 6 гривень за один кілограм картоплі, на суму 90 гривень, а
всього викрадено майна та продуктів харчування на загальну суму 1366 гривень
10 копійок, яке належить ОСОБА_5 .
Після чого з місця скоєння злочину зник та розпорядився викраденим
майном на власний розсуд заподіявши потерпілій матеріальний збиток на вище
вказану суму.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні визнав повністю, не оспорює встановлені досудовим розслідуванням обставини, які підтвердив наданими у судовому засіданні показами, ознайомлений із обмеженням прав на апеляційне оскарження відповідно до ст. 349 ч. 3 КПК України і згодний на розгляд обвинувального акту у спрощеному порядку.

Прокурор у судовому засіданні просить суд визнати обвинуваченого ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, при призначенні покарання врахувати як пом`якшуючу обставину щире каяття обвинуваченого, відсутність обтяжуючих обставин та призначити покарання обвинуваченому за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Враховуючи, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення 11.02.2022 року під час іспитового строку, встановленого вироком Олевського районного суду Житомирської області від 07.12.2021 року, який набрав законної сили 11.01.2022 року, тому визначити обвинуваченому остаточне покарання за сукупністю вироків із застосуванням ч. 1 ст. 71 КК України, частково приєднати невідбуту частину покарання та обрати остаточне покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі. Також прокурор вважає, що вирок Олевського районного суду Житомирської області від 21.07.2022 року, яким ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання, з іспитовим строком 1 рік 6 місяців, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України слід виконувати самостійно. Речові докази повернути потерпілій та судові витрати на проведення під час досудового розслідування експертизи стягнути з обвинуваченого. Також обрати обвинуваченому до вступу вироку в законну силу запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
Потерпіла ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про проведення судового розгляду кримінального провадження без її участі. Претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має. Просить обрати міру покарання обвинуваченому згідно закону.
Прокурор та обвинувачений вважають за можливе проведення судового розгляду за відсутності потерпілої.
Виходячи з аналізу норм ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, в тому числі: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

Згідно із ст.8 Конституції України, в Україні діє принцип верховенства права.

Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.1 ст.8 КПК України).

Статтею 2 КПК України встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Виходячи з аналізу частини 2 статті 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).

Судом створено необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Оскільки учасники судового провадження не оспорювали фактичні обставини провадження, беручи до уваги те, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності його позиції, суд, вислухавши думку прокурора, обвинуваченого, які не заперечують проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, визнає недоцільним дослідження доказів поданих на підтвердження події кримінального правопорушення та винуватості обвинуваченого у вчиненні даного кримінального правопорушення, як таких, що ніким не оспорюються, окрім допиту обвинуваченого, дослідженням матеріалів експертних висновків, речових доказів, судових витрат та дослідженням характеризуючих особу ОСОБА_4 матеріалів.

Прокурором в судовому засіданні надано суду копію вироку Олевського районного суду Житомирської області від 07.12.2021 року, яким ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання, з іспитовим строком 2 роки 6 місяців, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Також прокурором надано копію вироку Олевського районного суду Житомирської області від 21.07.2022 року, яким ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання, з іспитовим строком 1 рік 6 місяців, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 підтвердив факти засудження його Олевським районним судом Житомирської області за вчинення кримінальних правопорушень , передбачених ч. 3 ст. 185 КК України.
Відповідно до ст. 32 КК України повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу. Повторність, передбачена частиною першою цієї статті, відсутня при вчиненні продовжуваного кримінального правопорушення, яке складається з двох або більше тотожних діянь, об`єднаних єдиним кримінально протиправним наміром. Вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями цього Кодексу, визнається повторним лише у випадках, передбачених в Особливій частині цього Кодексу. Повторність відсутня, якщо за раніше вчинене кримінальне правопорушення особу було звільнено від кримінальної відповідальності на підставах, установлених законом, або якщо судимість за це кримінальне правопорушення було погашено або знято, а також після відбуття покарання за вчинення кримінального проступку.
Тому оцінюючі зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_4 своїми умисними діями, які виразились у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжки), вчиненого повторно, поєднаного з проникненням у житло, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 185 КК України.
Частиною 1 ст. 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Відповідно до ч. 2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Ефективність покарання визначається тим, наскільки воно є законним, обґрунтованим і справедливим. Правильне призначення покарання є не тільки важливим засобом боротьби зі злочинністю, а й запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженими та іншими особами.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до вимог п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

Суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно з якими досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу обвинуваченого: за місцем проживання характеризується незадовільно, не працює, на утриманні неповнолітніх дітей не має, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, на диспансерному обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 згідно ст. 66 КК України, судом не встановлено.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Тому суд вважає за необхідне призначити покарання ОСОБА_4 у межах санкції частини 3 статті 185 КК України у виді позбавлення волі на строк чотири роки, оскільки суд переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 вказаного Кодексу, визначена даним вироком міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження інших кримінальних правопорушень.
Згідно з вимогами ч.1 ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

При цьому остаточне покарання по сукупності вироків, суд призначає у виді позбавлення волі на певний строк, у відповідності до вимог ч.4 ст.71 КК про те, що остаточне покарання має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Прокурором в судовому засіданні надано копію вироку Олевського районного суду Житомирської області від 07.12.2021 року, яким ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки 6 місяців, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, покарання за яким на час скоєння нового злочину є невідбутим, тому суд вважає, що при призначенні остаточного покарання обвинуваченому слід керуватись вимогами ч. 1 ст. 71 КК України та частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 "Про практику призначеннями судами покарання", частиною 2 статті 75КК України передбачено, що суд за наявності визначених законом підстав може ухвалити рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Виходячи з цих положень закону, а також зі змісту частини 3 статті 78 КК, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі статті 71 КК України. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд також враховує те, що злочин за цим вироком було вчинено ним до ухвалення попереднього вироку Олевського районного суду Житомирської області від 21.07.2022 року, яким він засуджений за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з встановленням йому іспитового строку 1 рік 6 місяців, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Враховуючи, що за вказаним вироком від 21.07.2022 року до ОСОБА_4 було застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, а за цим вироком суд дійшов висновку про призначення йому покарання, що належить відбувати реально, суд позбавлений можливості застосувати принципи поглинення, часткового чи повного складення призначених покарань та визначити остаточне покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень.
Такі висновки суду повністю співпадають з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, що викладені в абз. 2 п. 23 його постанови №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», відповідно до яких коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно. А також узгоджуються з висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеного у постанові від 15.02.2021 у справі №760/26543/17.
Зокрема, у постанові від 15.02.2021 у справі №760/26543/17 Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду зазначила, що якщо особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.
Оскільки суд дійшов висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально, з метою виконання вироку, забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганню спробам обвинуваченого ухилитися від суду, ризик чого значно підвищується в умовах введеного в Україні Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України № 2102-IX від 24.02.2022, воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який продовжувався у встановленому порядку, востаннє воєнний стан продовжений ще на 90 діб Указом Президента України № 757/2022 від 07.11.2022, затвердженого Законом України № 2738-IX від 16.11.2022, обвинуваченому ОСОБА_4 слід застосувати запобіжний захід у виді особистого зобов`язання до вступу вироку в законну силу.
Як вбачається з матеріалів наданих прокурором у даному кримінальному провадженні проведено судову товарознавчу експертизу, вартість якої складає 4530,48 гривень. Вказані витрати документально підтверджені, отже, в порядку ст.124 КПК України, підлягають стягненню з ОСОБА_4 на користь держави.
Арешт на майно обвинуваченого не накладався. Цивільний позов не заявлено.
Шкода в результаті вчинення злочину ОСОБА_4 становить 1366 грн. 10 коп., яка відшкодована частково.
Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до вимог ч. 9 ст. 100 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 50, 65, 66, 67, 71, ч. 3 ст. 185 КК України, ст.ст. 2, 9, 22, 100, 124, 349, 369, 373, 374, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Олевського районного суду Житомирської області від 07.12.2021 року, яким ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді 4 (чотирьох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Обрати запобіжний захід відносно ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили у виді особистого зобов`язання.
У відповідності до ч.5 ст.194 КПК України до набрання вироком законної сили покласти на ОСОБА_4 обов`язки:
1) прибувати за кожною вимогою до суду;
2) не відлучатися з населеного пункту, в якому він проживає без дозволу суду;
3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання.
Роз`яснити ОСОБА_4 наслідки невиконання покладених на нього обов`язків, а саме: у разі, якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явиться за викликом до суду, без поважних причин, не повідомить про причину своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, запобіжний захід відносно нього може бути змінено на більш суворий.
Початок строку відбування ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі відраховувати з дня його фактичного затримання після набрання вироком суду законної сили.
Вирок Олевського районного суду Житомирської області від 21.07.2022 року, яким ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання, з встановленням йому іспитового строку 1 рік 6 місяців, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України - виконувати самостійно.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати на проведення під час досудового розслідування судової товарознавчої експертизи в розмірі 4530 грн. 48 коп.
Речові докази: м`ясорубку, ліхтарик, відро пластмасове, 6 скляних банок, 1 кг сухих грибів, 10 кг картоплі у поліпропіленовому мішку білого кольору - повернути законному власнику ОСОБА_5 .
Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України. З інших підстав вирок може бути оскаржений до Житомирського апеляційного суду через Олевський районний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Суддя: ОСОБА_1