Житомирський апеляційний суд
Справа №281/181/21 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.286 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2022 року Житомирський апеляційний суд
в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (дистанційно),

представника потерпілих ОСОБА_11 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження № 0000112 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 03 жовтня 2022 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Запілля, Лугинського району, Житомирської області, українця, громадянина України, не одруженого, не працюючого, інваліда 3-ї групи, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимого,-
обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України, -
в с т а н о в и в:
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 не оспорюючи фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, установлених судом, кваліфікації дій та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 , просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити та призначити ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК України, з застосуванням іспитового строку, передбаченого ст. 75 КК України та покладенням на нього обов`язків визначених ст. 76 КК України. В решті вирок залишити без змін. Вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Зазначає, що призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції не врахував належним чином характер вчиненого кримінального правопорушення, пом`якшуючі обставини, дані про особу обвинуваченого, який характеризується позитивно, в силу ст.89 КК України раніше не судимий, має інвалідність, молодий вік, те, що він частково відшкодував завдану шкоду потерпілим, а також думку прокурора, який просив призначити обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України. Крім того, вважає, що суд першої інстанції необгрунтовано врахував суб`єктивну думку потерпілої сторони щодо міри покарання, яка базується на довготривалих неприязних відносинах між родинами потерпілої сторони та обвинуваченого, не пов`язаних з подією злочину.

В запереченні на апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , яке надійшло від представника потерпілих адвоката ОСОБА_11 йдеться про безпідставність доводів апеляційної скарги та про залишення вироку суду без зміни.

Вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 03 жовтня 2022 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
Строк відбуття призначеного покарання встановлено рахувати з часу приведення вироку до виконання.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 не обирався.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 4535 (чотири тисячі п`ятсот тридцять п`ять ) гривень 55 копійки витрат за проведення експертиз.

Цивільні позови потерпілої ОСОБА_9 та ОСОБА_10 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь:

- потерпілої ОСОБА_9 250000 (двісті п`ятдесят тисяч) грн. у відшкодування моральної шкоди та 16970 ( шістнадцять тисяч дев`ятсот сімдесят) гривень у відшкодування матеріальної шкоди.

- потерпілого ОСОБА_10 200000 (двісті тисяч) грн. у відшкодування моральної шкоди та 102500(сто дві тисячі п`ятсот) гривень у відшкодування матеріальної шкоди, а також 3000 гривень витрат на правову допомогу.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Як встановлено судом та зазначено у вироку, 09.07.2020 року, близько 10 год. 20 хв. ОСОБА_7 , в порушення вимог пунктів Правил дорожнього руху України 31.1 (Технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств-виробників та іншої нормативно-технічної документації), 31.4 (Забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам), 31.4.1 (г) (Гальмові системи -порушено герметичність пневматичного або пневмо-гідравлічного гальмового приводу, що спричиняє зменшення тиску повітря при непрацюючому двигуні більш як на 0,05 МПа (0,5 кГс/кв. см) за 15 хв. у разі приведення в дію органів керування гальмовою системою) керуючи автомобілем марки "3IЛ-131" д.н.з НОМЕР_1 , за відсутності посвідчення водія відповідної категорії, з технічно непрацездатною гальмівною системою, непрацездатність якої міг виявити під час щоденного технічного огляду перед виїздом на маршрут, а також під час руху на даному транспортному засобі, рухався в межах населеного пункту по асфальтованій проїзджій частині вулиці Центральній в с. Запілля, Лугинського (на даний час - Коростенського) району Житомирської області зі швидкістю 40 км/год. в напрямку центру села.
У вказаний день та час, водій ОСОБА_7 , проїзджаючи ділянку проїздної частини вулиці Центральної в с. Запілля, Лугинського (на даний час - Коростенського) району, Житомирської області, під`їзджаючи до будинку АДРЕСА_2 , всупереч вимог пунктів Правил дорожнього руху України 13.1 (Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу, повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу) 13.3 (Під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду необхідно дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху), виявивши перешкоду у вигляді автомобіля Volkswagen Caddy, який стояв зправа на узбіччі, під кутом до воріт вказаного вище будинку, не обравши безпечного інтервалу та дистанції під час здійснення маневру об`їзду перешкоди, маючи технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, яка полягала лише у чіткому виконанні вказаних пунктів, для чого перешкод технічного характеру не вбачалось, здійснив наїзд передньою частиною вказаного автомобіля на пішохода ОСОБА_12 , який знаходився біля лівого краю проїздної частини в нерухомому вертикальному положенні, в результаті чого останньому було заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: тупої поєднаної травми голови, шийного і грудного відділів хребта, грудної клітини, черевної порожнини, яка супроводжувалась травматичним шоком, від яких ОСОБА_12 загинув на місці пригоди. Вказані тілесні ушкодження відповідно висновку експерта №156 від 16.10.2020 року, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень як небезпечні для житгя та знаходяться в причинному зв`язку з настанням смерті.
Порушення водієм ОСОБА_7 вимог пункту 31.1, 31.4, 31.4.1 г, 13.1, 13.3 Правил Дорожнього руху України, знаходяться у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної події та її наслідками.
Тим самим, своїми необережними діями, які виразились в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, ОСОБА_7 заподіяв потерпілому ОСОБА_12 тяжкі тілесні ушкодження, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням його смерті.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника в підтримання апеляційної скарги, пояснення прокурора, потерпілих та представника потерпілих в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У вироку суду зазначено, що на підставі ч.3 ст.349 КПК України за згодою учасників судового провадження, судом першої інстанції було визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися. При цьому судом з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумнівів у добровільності їх позиції не було, вказаним особам роз`яснено, що у такому випадку, вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
За таких обставин, висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 в діях, які виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли смерть потерпілого, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та в апеляційній скарзі не оспорюється. Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України кваліфіковані правильно.

Вина обвинуваченого ОСОБА_7 підтверджується матеріалами кримінального провадження, які були перевірені судом першої інстанції та яким була надана належна оцінка.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми кримінального закону України наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

У даному випадку, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував вищевказане, в тому числі: ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який згідно ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, судом зазначено, що обвинувачений ОСОБА_7 в силу ст.89 КК України раніше не судимий, являється інвалідом 3 групи та офіційно не працює, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, є особою молодого працездатного віку, вчинив тяжкий злочин по необережності та щиро розкаявся у вчиненому.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 суд визнав щире каяття у вчиненому, молодий вік, збіг складних сімейних обставин та стан здоров`я, оскільки він є інвалідом 3 групи.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 судом не встановлено.

Таким чином, судом першої інстанції враховано суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченим злочину, який є необережним, особу обвинуваченого, який в силу ст.89 КК України раніше не судимий, його вік, стан здоров`я, а також те, що останній офіційно не працює, свою вину у вчиненому визнав повністю, думку потерпілих, які наполягали на суворому покаранні, наявність пом`якшуючих покарання обставин, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин.

На підставі викладеного, суд вважав за доцільне призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати всіма видами транспортних засобів.

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з призначеним судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 видом та розміром покарання.

З приводу доводів апеляційної скарги щодо надмірної суворості призначеного обвинуваченому покарання, то такі доводи не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді.
Згідно ст. 414 КПК України не відповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно постанови Верховного Суду від 01 листопада 2018 року у справі № 524/5999/17 під терміном «явно несправедливе покарання» розуміють не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому, судом враховано, що обвинувачений грубо порушив Правила дорожнього руху України, внаслідок чого настала смерть потерпілого та залишив місце події, не надавши допомогу потерпілому.

З урахуванням наведеного, а також зазначених наслідків вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, апеляційний суд вважає, що розмір призначеного останньому основного покарання, у даному випадку, не можна вважати явно несправедливим через суворість. Тому підстав для зміни вироку в цій частині колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо можливості застосування до призначеного покарання вимог ст.75, 76 КК України, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки застосування вказаних норм закону є правом, а не обов`язком суду. Крім того, з урахуванням зазначених вище обставин вчинення кримінального правопорушення та даних про особу обвинуваченого, апеляційний суд не вбачає підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не врахував, що злочин вчинено з необережності, особу обвинуваченого, його вік та стан здоров`я, відношення до вчиненого злочину, часткове відшкодування шкоди завданої потерпілим, а також пом`якшуючі обставини справи, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані обставини судом першої інстанції враховані. При цьому колегією суддів також враховано, що часткове відшкодування шкоди обвинуваченим ОСОБА_7 відбувалося майже через рік після події .

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що думка потерпілого або прокурора в даному випадку не є визначальною. Крім того, під час апеляційного розгляду справи, потерпілі вказали, що погоджуються з кваліфікацією дій ОСОБА_7 та призначеним йому покаранням та просили залишити вирок суду першої інстанції без зміни, а тому посилання захисника ОСОБА_8 на те, що потерпілі не погоджувалися з обставинами вчиненого злочину та кваліфікацією дій обвинуваченого, апеляційний суд вважає безпідставними.

Таким чином, переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, вмотивованість його висновків при призначенні обвинуваченому покарання в апеляційній скарзі не наведено.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду щодо ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим, а тому підстав для його зміни немає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 03 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_7 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців.

Судді: