Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/155/23 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст. 185 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2023 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 січня 2023 року, якою стосовно обвинуваченого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Кривий Ріг Дніпропетровської області, громадянин України, не одружений, має на утриманні малолітню доньку ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , офіційно не працює, з повною загальною середньою освітою, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає: АДРЕСА_2 , на даний час перебуває в ДУ «Кропивницький слідчий ізолятор», що за адресою: м. Кропивницький, вул. Куропятникова 50-6, раніше судимий

26.09.2019 Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу за ст.ст.190 ч.2, 357 ч.1, 70 ч.1 КК України до 1 року позбавлення волі. На підставі ст. 70 ч. 4 КК України до призначення покарання за даним вироком частково приєднано не відбуте покарання за вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 13.08.2019 та остаточно призначено 1 рік 1 місяць позбавлення волі. 27.12.2019 звільнений з Синельниковської виправної колонії Дніпропетровської області № 94 по відбуттю строку покарання.

продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 2 (два) місяці, тобто до 26.03.2023 року включно,

В С Т А Н О В И Л А:

В проваджені Кіровського районного суду м. Кіровограда перебувають матеріли кримінального провадження 0001410 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 357, ч.1 ст. 361, ч.4 ст.185 КК України.

В судовому засіданні Кіровського районного суду м. Кіровограда прокурор заявив клопотання про продовження запобіжного заходу.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 січня 2023 року задоволено вказане клопотання та ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Судове рішення мотивовано тим, що обвинувачений неодноразово притягувався до кримінальної відповідальність за корисливі злочини і на даний час також обвинувачується у вчиненні корисливого кримінального, тяжкого злочину, що свідчить про його про кримінальну спрямованість. Даний факт, в сукупності з повним невизнанням своєї вини свідчить про можливість продовження злочинної діяльності та переховування від суду.

Віддаленість місця проживання м. Кривий Ріг та відсутність офіційних джерел доходу ускладнить участь обвинуваченого в судових засіданнях та контроль за його поведінкою по місцю проживання.

Таким чином, інші запобіжні заходи не забезпечать виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить змінити ухвалу суду першої інстанції, застосувати до нього будь-який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою. Також просить дати йому мінімальну заставу.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що в судовому рішенні вказані старі ризики, а нових ризиків не має.

При цьому суд першої інстанції не звернув увагу на його характеристики, заяву від матері, а також те, що він має доньку на утриманні, а також, що він працював.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали клопотання, які надійшли на електронну адресу апеляційного суду і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону слідчим суддею належно дотримані.

На думку колегії суддів, суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 357, ч.1 ст. 361, ч.4 ст.185 КК України, оскільки такий висновок підтверджується доданими до клопотання доказами, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ОСОБА_7 міг вчинити інкриміновані йому кримінальні правопорушення.

Обґрунтованість підозри підтверджується наявними матеріалами клопотання, а саме: копією витягу з ЄРДР № 0001410 від 08.06.2022 №1152; протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 07.06.2022; копією протоколу допиту потерпілого ОСОБА_9 від 09.06.2022; копією протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімком за участі потерпілого від 09.06.2022; повідомленням про підозру ОСОБА_7 від 09.06.2022, які в сукупності містять достатньо даних та дають можливість зробити висновок про обґрунтованість підозри ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 361, ч. 4 ст. 185 КК України.

Такий висновок також повною мірою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра», зокрема викладеного у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.

При цьому, колегія суддів не може не зазначити, що практика ЄСПЛ не вимагає, щоб на момент обрання запобіжного заходу у органу досудового розслідування або суду були чіткі докази винуватості особи, яку повідомлено про підозру.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті та під час винесення вироку, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_7 до вчинення злочинів, що пред`явлені в обвинуваченні, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.

Тобто, суддя, дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно ОСОБА_7 встановив наявність ризиків передбачених ст. 177 КПК України.

Доводи обвинуваченого про перевірку доказів на підтвердження його вини, колегією суддів не можуть бути враховані, оскільки вина може бути встановлена виключно під час розгляду матеріалів кримінального провадження по суті.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що суддя дійшов правильного висновку про їх наявність, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу підозрюваного, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність прокурором у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні. За таких підстав, відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності задовольнити клопотання, оскільки прокурор в повному обсязі довів суду обставини, які виправдовують продовження обмеження права ОСОБА_7 на особисту свободу.

Доводи обвинуваченого про необґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 колегією суддів не можуть бути враховані.

Не визнання вини, та тяжкість злочину у якому підозрюється ОСОБА_7 в сукупності з мірою покарання, яка йому загрожує у разі визнання його винуватим, свідчать про наявність високого ступеню ризиків переховування його від суду, незаконного впливу на свідків, вчинення нових кримінальних правопорушень.

Ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від органу досудового розслідування та/або суду продовжує існувати та обумовлений тяжкістю ймовірного покарання та суворістю можливого вироку.

Доводи про відсутність вказаного ризику колегією суддів не можуть бути враховано оскільки ОСОБА_7 усвідомлюючи, що він раніше неодноразово судимий, належних висновків не зробив та свідомо з корисливих мотивів вчинив інкриміноване йому кримінальні правопорушення.

Так, ОСОБА_7 розуміючи, що злочин передбачений ч.4 ст. 185 КК України є умисними, тяжкими може вчинити спроби направленні на переховування від суду.

В той же час, необхідно зазначити про те, що причиною вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушення - бажання одержати чуже майно в незаконний спосіб.

Також, ОСОБА_7 офіційно не працює, а тому у разі обрання більш м`якого запобіжного заходу може вчинити спроби на переховування від органів досудового розслідування та вчинити нові кримінальні правопорушення.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків та потерпілих слід враховувати встановлену Кримінальним процесуальним кодексом України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК України.

З огляду на зазначені положення закону, ризик впливу на свідків та потерпілих існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

А тому, є вагомі підстави вважати, що у разі застосування до нього альтернативного по відношенню до тримання під вартою запобіжного заходу, не пов`язаного з виключними запобіжниками у комунікації та його переміщеннях, останній зможе здійснити незаконний вплив на них з метою зміни наданих ним показань для уникнення від кримінальної відповідальності за скоєний злочин.

Необхідно зазначити про те, що у ОСОБА_7 не має міцних соціальних зв`язків, які є достатнім стримуючим фактором в поведінці обвинуваченого, оскільки останній не працює, не одружений.

При цьому, наявність у ОСОБА_7 на утриманні малолітньої доньки, як підстава для зміни запобіжного заходу колегією суддів не може бути враховано оскільки, останній вказана підстава жодним чином не забезпечила виправлення обвинуваченого.

Факт наявності місця проживання, а також можливість іншої особи забезпечити належне виконання процесуальних обов`язків не підтверджений належними доказами.

Окрім цього, особисте зобов`язання не може бути застосоване до обвинуваченого

ОСОБА_7 оскільки даний запобіжний захід є найбільш м`яким, а кримінальне правопорушення, яке вчинив останній є тяжким.

Особиста порука, яка полягає у наданні особам, яких суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків і зобов`язуються за необхідністю доставити його до органу досудового розслідування чи суду на першу про те вимогу, так в ході розслідування даного провадження таких осіб не встановлено.

Що стосується тверджень, що до ОСОБА_7 можливо застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою,то такі доводи захисника на переконання колегії суддів не спростовують висновок судді про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та доданих ініціатором клопотання доказів на підтвердження його обґрунтованості.

Твердження про застосування найменшого розміру застави колегія суддів не враховує, оскільки вказаний розмір застави не зможе запобігти встановленим ризикам. Крім того слідчий суддя не вказав про застосування застави, оскільки лише зазначається про продовження запобіжного заходу, а розмір застави визначений попередньо ухвалою.

Доводи апеляції про те, що судом першої інстанції не враховано особу ОСОБА_7 колегією судді не можуть бути враховано, оскільки останній на даний час становить підвищену суспільну небезпеку, а саме у нього наявний високий ризик можливості переховування від суду та з метою уникнення кримінальної відповідальності, наявний ризик впливу на свідків, іншого співучасника злочину, а також за відсутності коштів ризик вчинення нового кримінального правопорушення.

В той же час, у справі наявна реальна можливість обвинуваченого ухилятись від кримінальної відповідальності шляхом переховування від органів досудового розслідування та/або суду шляхом залишення постійного місця проживання зумовлена наявністю можливості і засобів, в тому числі здійснення виїзду за межи території України.

З цих же підстав, колегія суддів залишає без задоволення доводи апеляції про недоведеність ризиків.

Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини вчинення кримінального правопорушення, а також те, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, на шлях виправлення не став, має попередні судимості за тотожні злочини, колегія суддів вважає, що інший більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою - не забезпечить виконанням підозрюваним процесуальних обов`язків.

Доводи апеляції про відсутність ризиків колегією суддів не може бути враховано оскільки ОСОБА_7 категорично відмовляється доводити своє виправляння та у разі обрання йому більш м`якого запобіжного заходу, останній з високою імовірність вчинить нове кримінальне правопорушення.

З цих же підстав, колегія суддів залишає без задоволення, що суддя застосував найсуворіший запобіжний захід виключно на суворості можливого покарання.

А тому, колегія суддів погоджується з доводами судді про застосування запобіжного задуху саме у вигляді тримання під вартою та вважає необґрунтованими доводи про необхідність обрання підозрюваним запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Отже, ризики передбачені п. 1, 3, ч. 1 ст. 177 КПК України, які мали місце та були враховані судом при обранні міри запобіжного заходу та продовженні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати на даний час та не вичерпались і будуть продовжувати мати місце. Можливість настання ризиків безпосередньо залежить від застосування до обвинуваченого, більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, зокрема таких як особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт, застава.

А тому, належна поведінка ОСОБА_7 не може бути забезпечена шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та не зможе запобігти спробам переховуватись суду, намагатися переховуватися в іншій країні, вчиняти нові кримінальні правопорушення.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу ОСОБА_7 необхідно залишити без задоволення, ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 січня 2023 року необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу

Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 січня 2023 року, якою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 2 (два) місяці, тобто до 26.03.2023 включно - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4