КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/127/2023 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2022 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу власника майна - ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 101 листопада 2022 року,

за участю:

представника власника майна - адвоката ОСОБА_7

прокурора - ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року задоволено клопотання прокурора першого відділу другого управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів органами Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про накладення арешту на майно та накладено арешт на майно, тимчасово вилучене в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 за місцем проживання ОСОБА_6 , а саме:

- мобільний телефон Iphone 11 pro, IMEI НОМЕР_1 із сім-картою оператора «Водафрон», № НОМЕР_2 ;

- мобільний телефон Iphone, IMEI НОМЕР_3 із сім-картою оператора «Київстар» НОМЕР_4 ;

- мобільний телефон Nokia, IMEI НОМЕР_5 із сім-картою оператора «Водафон», № НОМЕР_6 ;

- ноутбук марки «ASUS», s/n M9NOCV16T42138A;

- флеш-накопичувач марки «MacroSDTRANCEND 8GB»;

- довіреність, видана ОСОБА_9 на ім`я ОСОБА_6 , №ННС179174, № в реєстрі 964;

- довіреність, видана ОСОБА_9 на ім`я ОСОБА_6 , № ННС02694 , № в реєстрі 1055 із забороною власнику, володільцю користуватися та розпоряджатися вказаним майном.

Не погоджуючись з такими висновками слідчого судді, власник майна ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу з доповненнями, у якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 10.11.2022 року та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити в повному обсязі.

Мотивуючи апеляційні вимоги зазначає, що оскаржувана ухвала незаконна та постановлена з грубими порушеннями норм КПК України та Конституції України.

Апелянт вважає, що рішення про арешт майна підлягає скасуванню, оскільки розгляд клопотання про арешт тимчасово вилученого майна в порядку ст. 167 КПК України без повідомлення власника такого майна порушує процесуальне право останнього. Зазначає, що виклик судом власника тимчасово вилученого майна у судове засідання є обов`язковим, що узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду.

Крім того апелянт стверджує, що вилучене в ході проведення обшуку майно не входило до переліку безпосередньо зазначених речей в ухвалі слідчого судді про дозвіл на обшук, а отже має статус тимчасово вилученого майна.

В рамках кримінального провадження № 0002990 від 02.04.2013 року у квартирі АДРЕСА_2 , 23.12.2021 року вже проводився обшук за тими ж підставами та вилучались ті самі за ознаками предмети. В подальшому ухвалою Печерського районного суду м. Києва було накладено арешт на вказане майно, а згодом ухвалою Печерського районного суду м. Києва арешт було скасовано, оскільки судом було встановлено, що потреба у арешті майна відпала.

На думку автора апеляційної скарги, рішення слідчого судді про скасування арешту майна у цьому кримінальному провадженні має преюдиційне значення, оскільки суд вже зробив висновки щодо відсутності потреби у такому арешті, а тому подання наступного клопотання про арешт тимчасово вилученого майна є безпідставним.

Власник майна звертає увагу суду, що прокурором не доведено, що вилучене майно може мати значення для досудового розслідування та може бути використане як доказ під час судового розгляду або здобуте у результаті вчинення кримінального правопорушення. Крім цього прокурор не обґрунтував належну правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, не довів необхідність у арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованих законом і завданням цього кримінального провадження.

В доповненнях до апеляційної скарги автор зазначив, що прокурором не доведено існування причинного зв`язку між ймовірно вчиненим злочином, розслідування якого здійснюється та арештом майна особи, яка не має жодного статусу у цьому кримінальному провадженні.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника власника майна, який підтримав подану апеляційну скаргу з доповненнями та просив задовольнити її в повному обсязі, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 395 КПК України ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення. Згідно частини 3 зазначеної статті, якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Відповідно до положень ч. 1. ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Апелянт зазначив, що розгляд клопотання про арешт майна відбувся без виклику та участі власника арештованого майна. Про наявність такої ухвали апелянту стало відомо 23.11.2022 року, а з апеляційною скаргою ОСОБА_6 звернувся 28.11.2022 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що в розумінні ч. 2 ст. 395 КПК України строк на апеляційне оскарження не пропущено, у зв`язку з чим такий строк не підлягає поновленню.

Як вбачається з матеріалів, наданих до суду апеляційної інстанції, Слідчим управлінням з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках, Державного бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0002990 від 02.04.2013 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 256, ч. 2 ст. 366, ч.ч. 1, 2 ст. 375, ч. 2 ст. 376, ч. 2 ст. 376-1, ч. 1 ст. 382, ч. 2 ст. 384, ч. 4 ст. 27 ч. 2 ст. 384, ст. 386, ч. 1 ст. 396 КК України.

В ході досудового розслідування встановлюються обставини щодо розроблення директором ПАТ «Універмаг «Україна» разом з іншими невстановленими особами плану злочинної діяльності, який полягав у тому, щоб придбати або зареєструвати на підставних осіб компанії у сервісних економічно-вільних зонах з високим рівнем банківської та комерційної таємності з відкритими рахунками в банківських установах у тих же сервісних економічно-вільних зонах, що в свою чергу забезпечувало приховування інформації щодо реальних власників та вигодо набувачів (бенефіціарів) від діяльності таких компаній.

На причетність до вчинення вищевказаних кримінальних правопорушень перевіряється ОСОБА_6 , який здійснював підписання договорів про переуступку боргу.

09.11.2022 року в ході обшуку, проведеного на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 17.10.2022 року за адресою: АДРЕСА_1 за місцем проживання ОСОБА_6 було вилучено:

- мобільний телефон Iphone 11 pro, IMEI НОМЕР_1 із сім-картою оператора «Водафрон», № НОМЕР_2 ;

- мобільний телефон Iphone, IMEI НОМЕР_3 із сім-картою оператора «Київстар» НОМЕР_4 ;

- мобільний телефон Nokia, IMEI НОМЕР_5 із сім-картою оператора «Водафон», № НОМЕР_6 ;

- ноутбук марки «ASUS», s/n M9NOCV16T42138A;

- флеш-накопичувач марки «MacroSDTRANCEND 8GB»;

- довіреність, видана ОСОБА_9 на ім`я ОСОБА_6 , №ННС179174, № в реєстрі 964;

- довіреність, видана ОСОБА_9 на ім`я ОСОБА_6 , №ННС02694, № в реєстрі 1055.

09.11.2022 року постановою слідчого вищевказане майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0002990 від 02.04.2013 року та призначено проведення судової комп`ютерної технічної експертизи.

10.11.2022 року прокурор першого відділу другого управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів органами Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на вищевказане майно.

Метою арешту вказаного майна прокурор зазначив збереження речових доказів, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

10.11.2022 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва задоволено клопотання прокурора в повному обсязі та накладено арешт на вищевказане майно із забороною власнику, володільцю користуватися та розпоряджатися ним.

Задовольняючи клопотання прокурора про накладення арешту на майно, слідчий суддя послався на те, що вказане клопотання містить правові підстави для арешту майна та прийшов до висновку, що прокурором наведено вагомі доводи, які свідчать про необхідність накладення арешту на майно для ефективного розслідування та з метою забезпечення цілей кримінального провадження, а саме збереження речових доказів. При цьому зазначив, що доказів від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження в ході розгляду клопотання встановлено не було.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II).

Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52).

Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на вищевказане майно, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт, зокрема з`ясувати правову підставу для арешту, що має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Колегія суддів вбачає, що наведені в клопотанні прокурором доводи про накладення арешту на вищевказане майно, перевірялись судом першої інстанції, досліджено матеріали судового провадження, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна і приходить до висновку, що вказаних доводів цілком достатньо для підтвердження наявності підстав накладення арешту на майно.

Зокрема, посилаючись у клопотанні, що вилучене під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 майно, є речовими доказами та відповідають критеріям майна, на яке може бути накладено арешт, визначеним ст. 170 КПК України, прокурор повинен був зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження такого висновку.

Як вбачається зі змісту клопотання, вищевказане майно постановою слідчого від 09.11.2022 року визнано речовими доказами у кримінальному провадженні. Крім того процесуальний керівник зазначив обставини вчинення кримінального правопорушення та надав достатню на його думку кількість доказів, що підтверджують необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Так, вилучені під час обшуку мобільні телефони можуть мстити список контактів, журнал дзвінків, текстові та мультимедійні повідомлення, веб-історію, повідомлення в мережі Інтернет, програми, призначені для спілкування, у тому числі для спілкування в мережі Інтернет, а також текстові, графічні відео файли користувача, у тому числі видалені, які мають значення для обставин, що розслідуються у кримінальному провадженні.

Вилучення комп`ютерної техніки в свою чергу зумовлено тим, що на електронних носіях вказаної комп`ютерної техніки можуть міститися текстові файли, графічні матеріали, фото- та відео файли, файли, що містять від скановані документи, у тому числі видалені, які мають значення для обставин, що встановлюються у кримінальному провадженні.

Без проведення відповідних судових експертиз встановити наявність на електронних носіях вказаних мобільних телефонів та комп`ютерної техніки відомостей, які мають значення для кримінального провадження, належним чином їх зафіксувати та у подальшому використати як докази неможливо.

На даний час є достатньо підстав вважати, що перелічене вище тимчасово вилучене в ході обшуку майно зберегло на собі сліди вчиненого злочину, а також містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Тобто тимчасово вилучене майно містить критерії речових доказів, передбачені ст. 98 КПК України.

Вказана позиція сторони обвинувачення логічно узгоджується з фактичними обставинами кримінального провадження та попередньою кваліфікацією вчиненого кримінально-протиправного діяння.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як свідчать матеріали, надані до суду апеляційної інстанції, на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали судового провадження переконливо свідчать про те, що майно, на яке прокурор просить накласти арешт, в рамках даного кримінального провадження, відповідає критеріям ч. 1 ст. 170 КПК України, оскільки стороною обвинувачення доведено його відповідність ознакам ст. 98 КПК України. Вказане в своїй сукупності слугує підставами для застосування обмежувальних заходів в даному кримінальному провадженні.

Що стосується доводів ОСОБА_6 щодо преюдиційного значення попереднього рішення слідчого судді про скасування арешту майна у цьому кримінальному провадженні, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Розгляд клопотання про накладення арешту на майно здійснюється в порядку ст. 173 КПК України, згідно якої при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя має врахувати вичерпний перелік обставин, пов`язаних з застосуванням такого заходу забезпечення кримінального провадження. При цьому слідчий суддя з дотриманням загальних принципів кримінального судочинства повинен діяти об`єктивно і неупереджено та оцінивши надані до суду матеріали, прийняти обґрунтоване і зважене судове рішення.

При розгляді клопотання про застосування заходів кримінального провадження слідчий суддя має виходити з обґрунтування цього клопотання та змісту наданих матеріалів, однак керуватись рішенням, яке було ухвалене в рамках розгляду іншого клопотання слідчий суддя не зобов`язаний. На вирішальному етапі прийняття рішення слідчий суддя має виходити з обсягу наданих до суду матеріалів та пояснень учасників провадження і навіть якщо попереднє клопотання в цьому ж кримінальному провадженні було розглянуто на користь певних осіб, це не заважає слідчому судді приймати своє неупереджене рішення.

При постановленні ухвали про скасування арешту майна у цьому ж кримінальному провадженні слідчий суддя керувався наданими до суду матеріалами та виходив з тих пояснень учасників, які були надані під час розгляду саме того клопотання. Однак досудове розслідування триває, сторона обвинувачення може надавати до суду інші докази, зібрані в ході цього досудового розслідування, також можуть встановлюватись інші учасники або свідки, які також надають свої пояснення і в кінцевому результаті це впливає на версію досудового слідства або обґрунтування щодо необхідності у накладенні арешту на майно. Врешті здійснення ефективного досудового розслідування має забезпечувати появу нових переконливих доказів для встановлення об`єктивної істини у кримінальному провадженні. За таких обставин може виникати ситуація, коли на початковій стадії досудового розслідування на думку слідчого судді, який розглядав клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, може бути недостатньо переконливих доказів для задоволення такого клопотання, однак при подальшому розслідуванні стороною обвинувачення буде отримано докази, які в достатній мірі підтверджуватимуть необхідність у застосуванні таких заходів. Тому застосування преюдиції в цьому випадку буде недоречним. Оскільки слідчі судді при розгляді не перший погляд одного і того ж клопотання фактично керуватимуться різним обсягом наданих матеріалів, що обґрунтовують доводи такого клопотання.

На підставі викладеного посилання представника власника майна на те, що стороною обвинувачення не було доведено необхідність накладення арешту, є безпідставним, оскільки прокурором надано достатні на даній стадії кримінального провадження докази вважати, що майно відповідає критеріям, зазначеним в ст. 170 КПК України. Вказане свідчить про правомірність висновку слідчого судді про необхідність накладення такого виду обтяження як арешт майна.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді, що потреби досудового розслідування виправдовують саме спосіб накладення арешту на майно, як заборона користування та розпорядження. За викладених обставин вказаний спосіб арешту майна буде співмірним обмеженню права власності завданням кримінального провадження, для виконання яких прокурор звернувся із клопотанням. А тому доводи автора апеляційної скарги про відсутність правових підстав для арешту майна, не є переконливими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року, якою задоволено клопотання прокурора першого відділу другого управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів органами Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про накладення арешту на майно та накладено арешт на майно, тимчасово вилучене в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 за місцем проживання ОСОБА_6 , а саме:

- мобільний телефон Iphone 11 pro, IMEI НОМЕР_1 із сім-картою оператора «Водафрон», № НОМЕР_2 ;

- мобільний телефон Iphone, IMEI НОМЕР_3 із сім-картою оператора «Київстар» НОМЕР_4 ;

- мобільний телефон Nokia, IMEI НОМЕР_5 із сім-картою оператора «Водафон», № НОМЕР_6 ;

- ноутбук марки «ASUS», s/n M9NOCV16T42138A;

- флеш-накопичувач марки «MacroSDTRANCEND 8GB»;

- довіреність, видана ОСОБА_9 на ім`я ОСОБА_6 , №ННС179174, № в реєстрі 964;

- довіреність, видана ОСОБА_9 на ім`я ОСОБА_6 , № ННС02694 , № в реєстрі 1055 із забороною власнику, володільцю користуватися та розпоряджатися вказаним майном, - залишити без змін, а апеляційну скаргу

власника майна - ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

__________________ ______________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4