У Х В А Л А

03.12.2022 року місто Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду ОСОБА_1 , за участі прокурора ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 , секретаря судових засідань ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання слідчого СВ Ужгородського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_7 відносно: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця м. Ужгород, Закарпатської області, мешканця АДРЕСА_1 , освіта неповна середня, неодруженого, тимчасово непрацюючого, несудимого, підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. ч.2 ст. 15 ч. 4 ст.185 Кримінального кодексу України, -
про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, -
В С Т А Н О В И В :
Слідчий СВ Ужгородського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_7 звернувся до слідчого судді з вищезазначеним клопотанням, яке обґрунтовує наступним.
01.12.2022 року близько 14 год. 33 хв. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за попередньою змовою з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи за адресою АДРЕСА_2 перестрибнули через огорожу, зайшли на територію будинку, пошкодили вікно та проникли до будинку, звідки намагалися викрасти інструменти, а саме: автомобільний домкрат, настільну лампу, спортивну сумку марки «Dunlop» чорно-синього кольору, 2 кабелі чорного кольору, 2 кабелі білого кольору, 3 вмикачі білого кольору EL-BI, однак з причини, що не залежали від їх волі, свій умисел на заволодіння чужого майна не змогли довести до кінця, оскільки були помічені, після чого намагались покинути місце події, проте були затримані працівниками поліції.
Таким чином органом досудового слідства ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України, тобто у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене за попередньою змовою групою осіб в умовах воєнного стану.
02.12.2022 року ОСОБА_4 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 ч. 4 ст.185 Кримінального кодексу України.
В рамках даного клопотання слідчий просить застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою терміном на шістдесят діб з метою забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, зазначеним у ст. 177 КПК України, а саме: запобігання спробам переховуватись від органів досудового розслідування, впливу на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та чинити інше кримінальне правопорушення.
Обґрунтованість повідомленої підозри сторона обвинувачення підтверджує зібраними під час досудового розслідування та доданими до справи письмовими доказами.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_9 підтримав клопотання слідчого, просив його задовольнити, вказав на наявність ризиків, зокрема можливості підозрюваного ухилятися від органу досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.
Слідчий підтримав думку прокурора.
Підозрюваний ОСОБА_4 заперечив проти задоволення клопотання, вказав на необґрунтованість підозри і його непричетність до вчинення злочину. Також просив врахувати, що на його утриманні знаходить мати похилого віку. Просив обрати йому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Захисник підозрюваного адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечив проти клопотання, вказавши про необґрунтованість повідомленої підозри. Звернув увагу слідчого судді, що в протоколі прийняття заяви від ОСОБА_10 про вчинення кримінального правопорушення від 01.12.2022 не зазначений час прийняття такої заяви; в протоколі огляду місця події від 01.12.2022 відсутня вказівка на застосування технічних засобів фіксації; вказує на численні порушення працівників поліції під час затримання ОСОБА_4 . Також просив долучити до матеріалів клопотання Витяг з ЄРДР, що був наданий стороні захисту слідчим, в якому не було визначено групу прокурорів, що вважає грубим порушенням вимог КПК. Крім того захисник вказав про недоведеність ризиків, що зазначені у змісті клопотання, оскільки підозрюваний не має наміру ухилятися від органу досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином шляхом, вчинити інше кримінальне правопорушення. Просив обрати його підзахисному запобіжний захід не пов`язаний з обмеженням волі, а саме у вигляді домашнього арешту в певний час доби або у вигляді особистого зобов`язання.
Заслухавши пояснення прокурора з приводу внесеного клопотання, думку підозрюваного та його захисника, дослідивши матеріали внесеного клопотання, приходжу до наступного висновку.

Згідно ст.177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті.

Під час розгляду клопотання слідчим суддею встановлено, що органом досудового слідства СВ Ужгородського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження №0001686, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 01 грудня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України.

В рамках даного кримінального провадження розслідуються обставини кримінального правопорушення щодо закінченого замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене за попередньою змовою групою осіб в умовах воєнного стану з будинку АДРЕСА_2 .
02.12.2022 року ОСОБА_4 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 ч. 4 ст.185 Кримінального кодексу України.
Підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення ОСОБА_4 слідчий обґрунтовує підтверджує зібраними по кримінальному провадженню доказами, зокрема: документами:

-протоколом прийняття заяви ОСОБА_10 про вчинення кримінального правопорушення від 01.12.2022;

-дозволом ОСОБА_10 на проведення огляду в належному їй приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 ;

-протоколом огляду місця події від 01.12. 2022 року за адресою: м. Ужгород, вул. Лозова, 48;

-протоколом допиту свідка ОСОБА_11 ;

-протоколом пред`явлення для впізнання за фотознімками від 02.12. 2022 року;

-протоколом допиту свідка ОСОБА_12 ;

-протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення від 01.12. 2022 року;

Сторона кримінального провадження ставить питання щодо обрання відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, мотивуючи його існуванням ризиків того, що ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, який відноситься до категорії тяжких і за який їй може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років, а згідно п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України під час досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених у п.п. 1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: можливість переховуватись від органів досудового розслідування та суду; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Згідно ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

У відповідності до п.9 Листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №511-550/0/4-13 від 04.04.2013 року «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» виключною (єдиною) метою застосування запобіжних заходів у кримінальному провадженні є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК. Слідчий суддя, суд має зважати, що слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу за відсутності для цього підстав, передбачених ст. 177 КПК. Тому в разі розгляду відповідного клопотання, не підкріпленого визначеними у КПК метою та підставами, останнє має бути відхилено.

Підставами застосування запобіжного заходу є обґрунтованість підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризику (ризиків), перелік яких встановлено пунктами 1 - 5 ч. 1 ст. 177 КПК та не підлягає розширеному тлумаченню. Запобіжний захід застосовується з метою запобігання спробам підозрюваного, обвинуваченого (ризикам):

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-які з речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Урахування такої обставини для прийняття рішення передбачає встановлення правдоподібності та достовірності заявлених органом досудового розслідування фактичних обставин;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому ця особа підозрюється, обвинувачується.

Відповідно п.3 абз.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» від 25.04.2003 року №4, запобіжні заходи застосовується за наявності підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений буде намагатись ухилятися від слідства або суду, перешкоджати встановленню істини по кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень. Разом з тим взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом, у зв`язку з чим такий обирається лише за наявності підстав вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають норм КПК України, і його належної поведінки.

В п. 13.3 вищевказаної Постанови роз`яснено, що обов`язковою умовою взяття під варту (виходячи з його правової природи) має бути обґрунтована впевненість судді в тому, що більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити належної поведінки підозрюваного, обвинуваченого.

Це можливо, коли особа немає постійного місця проживання, зловживає спиртними напоями чи вживає наркотичні засоби, продовжує вчиняти злочини, підтримує соціальні зв`язки негативного характеру, порушила умови запобіжного характеру, не пов`язаного з позбавленням волі, раніше ухилялася від слідства, суду чи виконання судових рішень.

Відповідно до мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 8 липня 2003 року №14-рп/2003 в справі №1-23/2003, тяжкість злочину законом не визначається, як підстава для застосування будь якого виду запобіжного заходу, а не тільки взяття під варту, і при цьому, за своєю правовою природою запобіжний захід не є кримінальним покаранням.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, відображену у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182), те що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року).

При дослідженні доданих до клопотання доказів, не вирішуючи питання про доведеність вини та правильність кваліфікації дій, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованої підозри про причетність гр. ОСОБА_4 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч.4 ст.185 КК України. Обґрунтованість підозри стверджується наявними в долучених на обґрунтування клопотання документах даними, які на даній стадії процесу є достатніми для висновку про обґрунтованість підозри.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Слідчий суддя враховує, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ).

Відповідно до ч. 3 ст. 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що підозра ОСОБА_4 у вчиненні даного кримінального правопорушення за відсутності фактичних даних, які б свідчили про те, що інші більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити її належної поведінки та виконання процесуальних обов`язків, передбачених КПК України, не є підставою для обрання найбільш суворої міри запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.

Оцінюючи доводи слідчого та прокурора про необхідність обрання ОСОБА_4 міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з метою уникнення від притягнення до кримінальної відповідальності, вчинення іншого кримінального правопорушення, суд констатує, що їх можливе настання не доведено прокурором жодним доказом. Також прокурором не доведено те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявність ризиків, зазначених у ст. 177 цього кодексу, враховуються обставини, передбачені ст. 178 КПК України.

Згідно ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Також при обранні виду запобіжного заходу враховуються й вимоги п. п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Згідно з висновком, викладеним ЄСПЛ у справі "Ілійков проти Болгарії" від 26 липня 2001 року, не арештований, а сторона обвинувачення повинна продемонструвати дані, які свідчать з достатнім ступенем переконливості, що арештованому необхідно знаходитися під вартою.

У контексті достатності підстав для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою як найбільш суворого, ЄСПЛ у рішенні у справі "В. проти Швейцарії" від 26 січня 1993 року дійшов висновку, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки в залежності від суворості можливого покарання, її треба визначати з урахуванням низки інших релевантних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховуватись від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою. У рішенні у справі "Мамедова проти РФ" від 01 червня 2006 року Суд констатував, що хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Panchenko v. Russia (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови).

При цьому на користь звільнення свідчать відсутність судимостей, наявність постійного місця проживання, відсутність спроб ухилитися від правосуддя (Справа Європейського суду з прав людини «Пунцельт проти Чехії»).

Посилання прокурора на те, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України, відносяться до категорії тяжких, не може безумовно свідчити про те, що підозрюваний у випадку застосування до нього іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, може переховуватись від органів досудового слідства або суду. Більш того, прокурор не вказав які небудь риси особистості або поведінки підозрюваного, які б виправдали їхній висновок про наявність небезпеки, що ОСОБА_4 має намір переховуватись від органів досудового слідства або суду (про необхідність оцінки таких обставин при обранні судом запобіжного заходу зазначив ЄСПЛ у рішенні у справі "Мамедова проти РФ" від 01 червня 2006 року).

Так встановлено, що ОСОБА_4 має постійне місце проживання, скарг на негідні вчинки з її боку матеріали клопотання не містять.

Відповідно до ч. 4 ст. 194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Відповідно до п. «с» ч.1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

На підставі викладеного вище слідчий суддя приходить до переконання, що в судовому засіданні органом досудового слідства не надано суду належних доказів, які б підтверджували переховування підозрюваної від органу досудового розслідування, її впливу на свідків чи невиконання процесуальних обов`язків в даному кримінальному провадженні. При вивченні всіх обставин даної справи , слідчий суддя приходить до висновку, що слідчим не наведено достатність підстав, що виправдовують обрання відносно підозрюваного ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який по суті є найсуворішим .

Узагальнюючи все вищезазначене, приходжу до висновку, що у відповідності до ч. 3 ст. 176 КПК України слід відмовити у застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки прокурором не доведено, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ч. 1 цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризикам.

При цьому слідчий суддя вбачає доцільним покласти на підозрюваного ОСОБА_4 обов`язки, передбачені частиною 5 статті 194 КПК України, з метою забезпечення дієвості запобіжного заходу, запобігання ризикам, які було обґрунтовано, та ефективності здійснення кримінального провадження.
Керуючись ст.ст. 177, 178, 182, 183, 193, 194, 196, 197, 206, 211, 372, 395 КПК України, слідчий суддя,-
УХВАЛИВ:
В задоволенні клопотання слідчого відмовити.
Застосувати відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. ч.2 ст. 15 ч. 4 ст.185 Кримінального кодексу України запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту без використання електронних засобів контролю за адресою: АДРЕСА_1 , в межах строку досудового розслідування, а саме: до 02 лютого 2023 року.
Покласти на підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки:
- прибувати до слідчого, прокурора, слідчого судді або суду на їх першу вимогу, кожного разу у визначений ними час;
- не залишати місце свого постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу слідчого, прокурора, слідчого судді або суду;
- повідомляти слідчого, прокурора, слідчого суддю або суд про зміну свого місця проживання;
- утримуватися від спілкування із свідками ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , у цьому кримінальному провадженні;
- здати на зберігання слідчому свій паспорт (паспорти, якщо їх декілька) для виїзду за кордон, інші документи, що надають право на виїзд із України та в`їзд в Україну.
Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 що у разі невиконання вищезазначених обов`язків до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення.
Ухвалу передати для виконання органу Національної поліції за місцем проживання ОСОБА_4 .
Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора Ужгородської окружної прокуратури.
Строк дії ухвали про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців, а датою закінчення є 02 лютого 2023 року.
Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу подано не було.
Слідчий суддя ОСОБА_1