Справа № 128/1136/22
УХВАЛА
Іменем України
13 грудня 2022 року м. Вінниця
Вінницький районний суд Вінницької області у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,
сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
законного представника ОСОБА_6 ,
особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вінниці клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні №0000029 від 16 червня 2022 року за фактом вчинення суспільно- небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України стосовно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, неодруженого, освіта незакінчена вища, раніше несудимого, непрацюючого, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_7 у лютому 2022 року, точної дати та часу досудовим розслідуванням не встановлено, шляхом електронного листування із невідомою особою, яка розмістила оголошення в мережі Інтернет про продаж психотропних речовин, домовився про їх купівлю.
У невстановлений досудовим розслідуванням час, після домовленості із невстановленою особою, ОСОБА_7 за грошову винагороду у розмірі 200 грн. у невідомому для нього до цього місці, а саме : Вінницькій області Вінницькому району, с.Якушинці, другий кілометр Барського Шосе, знайшов та підняв із землі полімерний прозорий пакет із кристалічною речовиною білого кольору, тим самим незаконно придбав психотропну речовину, яку незаконно зберігав при собі, без мети збуту.
У подальшому, ОСОБА_7 , 18 лютого 2022 року на території частини дороги другого кілометра Барського Шосе, с. Якушинці, Вінницького району, Вінницької області, був зупинений працівниками ВП №3 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області. Слідчо-оперативній групі у ході огляду місця події ОСОБА_7 добровільно видав із нагрудного карману куртки з лівого боку, яка була одягнена на ньому, поліетиленовий згорток зеленого кольору, всередині якої знаходився полімерний пакет із кристалічною речовиною білого кольору.
Згідно висновку експерта Вінницького НДЕКЦ МВС України № СЕ- 19/102-22/2720-НЗПРАП від 14.03.2022 у дослідженій порошкоподібній речовині, масою 0,5077 г, маса амфетаміну становить 0,2566.
Дане суспільно-небезпечне діяння підпадає під ознаки кримінального правопорушення (проступок), передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, - незаконне придбання та зберігання психотропних речовин або аналогів без мети збуту.
Від дачі пояснень ОСОБА_7 в порядку ст. 63 Конституції України відмовився.
Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримав, вказуючи, що причетність ОСОБА_7 до вчинення суспільно небезпечного діяння, доведена зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами. Приймаючи до уваги, що у період часу, якому відповідає правопорушення, ОСОБА_7 страждав на хронічне психічне захворювання у вигляді параноїдної шизофренії, не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, на теперішній час також страждає на хронічне психічне захворювання у вигляді параноїдної шизофренії, відповідно до свого психічного стану не може усвідомлювати свої дії та керувати ними, внаслідок якого він вчинив суспільно небезпечне діяння, просив суд застосувати стосовно нього примусові заходи медичного характеру - госпіталізацію до психіатричного закладу із звичайним наглядом.
Захисники в судовому засіданні проти застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_7 заперечували. Заявили клопотання про визнання доказів недопустимими, а саме: протоколу огляду місця події від 18 лютого 2022 року та висновку експерта Вінницького НДЕКЦ МВС України від 16 березня 2022 року. При цьому посилався на те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що на час проведення огляду місця події поліція володіла інформацією про вчинення, чи можливу причетність ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення (проступку)передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, а тому була відсутня сама підстава для проведення огляду місця події. При цьому увесь час з моменту зупинення працівниками поліції з 17 год. 05 хв. і до моменту вилучення в ОСОБА_7 психотропної речовини 18 год. 25 хв. останній не міг вільно залишати ділянку місцевості, оскільки перебував під постійним контролем поліцейських, тобто фактично був затриманий працівниками поліції. Під протоколом огляду місця події було замасковане реальне затримання ОСОБА_7 . Відтак вилучена в такий спосіб речовина є недопустимим доказом. На цих же підставах підлягає визнанню недопустимим доказом висновок експерта. Крім цього, експертне дослідження було проведено фахівцем відомчої установи МВС Вінницьким НДЕКЦ, який також входить до системи МВС, а тому експерт перебував у службовій залежності від сторони обвинувачення, що є безумовною підставою для його відводу.
Законний представник ОСОБА_6 в судовому засіданні проти застосування примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_7 заперечував.
Вислухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши надані під час судового розгляду докази, суд приходить до наступного.
Так, обставини щодо суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення (проступок), передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, які викладені в ухвалі суду, підтверджуються також наступними доказами, що були досліджені у судовому засіданні.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив, що під час несення служби по місцю дислокації під час патрулювання в районі Барського шосе близько обідньої пори дня в лютому місяці побачив молодого чоловіка, встановив його особу, на запитання чи є заборонені при собі предмети, останній повідомив, що є, в результаті чого було викликано слідчо-оперативну групу, залучено понятих, та ОСОБА_7 в добровільному порядку видав працівникам поліції психотропну речовину.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що в той день їхав на роботу, був зупинений працівниками поліції та йому було запропоновано взяти участь в якості понятого, на що він погодився; також пояснив, що під час огляду місця події з застосуванням відеозйомки ОСОБА_7 добровільно видав психотропні речовини працівниками поліції.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що працівниками поліції був залучений в якості понятого, під час огляду місця події з застосуванням відеозйомки ОСОБА_7 добровільно видав заборонені речовини, які зберігав при собі працівниками поліції.
Вказані показання свідків є узгодженими та логічними між собою, не містять суперечностей та протиріч, тому суд оцінює їх як належні та допустимі докази та приймає до уваги.
Суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч. 1 ст. 309 КК України вчинене ОСОБА_7 підтверджується дослідженими в судовому засіданні:
-протоколом огляду місця події від 18 лютого 2022 року;
-висновком експерта від 14 березня 2022 року за № СЕ-19/102-22/2720-НЗПРАП.
В судовому засіданні експерт підтвердив свій висновок та зазначив, що ОСОБА_7 не усвідомлює своїх дій та не може керувати ними, є суспільно небезпечною особою та потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді примусового лікування в психіатричній лікарні із звичайним наглядом.
Дослідивши у судовому засіданні зібрані у кримінальному провадженні докази, суд вважає, що вони повністю узгоджуються між собою і доводять вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, яке мало місце при обставинах, зазначених вище.
Щодо клопотання сторони захисту про визнання недопустимими доказами протоколу огляду місця події та висновку експерта, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Статтею 94 КПК передбачено, що суд має оцінити докази, ґрунтуючись на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи і прийняти рішення, виходячи із сукупності зібраних доказів у їх взаємозв`язку.

Згідно зі статтею 370 КПК у своєму рішенні суд має навести мотиви, чому сукупність доказів, визнаних ним достовірними, доводить або не доводить винуватість особи за пред`явленим їй обвинуваченням.

Згідно із ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Питання допустимості доказів вирішує суд під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження. Сторони кримінального провадження під час судового розгляду мають право подавати клопотання про визнання доказів недопустимими (ст. 89 КПК України).

Суд звертає увагу на те, що доказ може бути визнано недопустимим не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку недодержання фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих державою.

Висловлюючи доводи, щодо недопустимості доказів, захисник не навів обґрунтувань допущення органом досудового розслідування істотних фундаментальних порушень прав та свобод людини, які би зумовили визнання цих доказів недопустимими.

У цій нормі закріплено як загальну підставу визнання доказів недопустимими їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, так і підставу, яку в доктрині кримінального процесу іменують правилом «плодів отруєного дерева», тобто здобуття інших доказів завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

При цьому для визнання доказу недопустимим за правилом плодів отруєного дерева суд має чітко встановити похідний характер інформації, яка стала фактичною підставою для проведення відповідної слідчої (розшукової) дії, від дій, якими були істотно порушені права та свободи людини.

Однак клопотання сторони захисту не містить обґрунтування доводів щодо похідного характеру доказів, які вона просить визнати недопустимими.

Відповідно до ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо.

Зазначена засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК України, та сформувати повне й об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 207 КПК України ніхто не може бути затриманий без ухвали слідчого судді, суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 176 КПК України затримання є тимчасовим запобіжним заходом, яке застосовується з підстав та в порядку, визначеному цим Кодексом.

За приписами ст. 209 КПК України особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою.

Дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджується добровільне перебування ОСОБА_7 за вказаною адресою до прибуття слідчої групи.

Для встановлення того, чи був протокол огляду місця події допустимим як доказ у кримінальному провадженні, необхідно визначити законодавчо встановлені підстави, порядок та умови, необхідні для його збирання, саме на той час, коли він був зафіксований і одержаний. Якщо слідчим був порушений порядок його збирання, такий доказ не може вважатись допустимим і бути підставою для прийняття процесуальних рішень.

Згідно з частинами 1 та 2 ст. 223 КПК України слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

За статтею 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.

У той же час огляд місця події - це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, що відбулася, встановлення особи злочинця та мотивів скоєння злочину. Огляд місця події є однією з перших та невідкладних слідчо-оперативних дій, а також джерелом отримання доказів. За змістом статей 214, 223, 237 КПК України огляд є слідчою дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після огляду (ч. 3 ст. 214 КПК України). Підставою для проведення огляду місця події слугує інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована у певній процесуальній формі.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 18 лютого 2022 року о 17:05 год. на підставі повідомлення про те, що за адресою: Вінницький район с. Якушинці, шосе Барське зупинений ОСОБА_7 , в якого при собі є заборонені речовини, зі слів амфетамін.

Суд бере до уваги також положення ч. 3 ст. 237 КПК України, відповідно до яких участь захисника у зазначеній слідчій дії не є обов`язковою.

Твердження захисника про те, що не може бути прийнятий судом як доказ протокол огляду місця події і як наслідок висновок експерта спростовуються наданими суду матеріалами. Відсутні й підстави для висновку про перебування експерта у відомчій залежності від сторони обвинувачення.

З врахуванням вищезазначеного, підстави для визнання протоколу огляду місця події та висновку експерта недопустимими доказами відсутні.

Так, згідно вимог ст. 18, ст. 19 КК осудність є обов`язковою ознакою суб`єкта злочину, що характеризується таким психічним станом особи, при якому вона під час вчинення злочину здатна усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Здатність особи під час вчинення злочину усвідомлювати свої дії (бездіяльність) означає правильне розуміння фактичних об`єктивних ознак злочину - об`єкта посягання, суті діяння, обстановки, часу і місця, способу його вчинення, його суспільно небезпечних наслідків тощо. Така здатність повинна бути пов`язана з можливістю контролювати, керувати своїми вчинками. Тут свідомість і воля взаємозалежні й лише в сукупності виступають передумовою визнання особи винною.

Натомість неосудною визнається така особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого КК України, не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки.
Поняття неосудності включає в себе співвідношення медичного (біологічного) і юридичного (психологічного) критеріїв. Медичний критерій полягає у наявності у особи психічного захворювання, що істотно впливає на свідомість і волю людини (хронічне психічне захворювання, тимчасовий розлад психічної діяльності, недоумство, інший хворобливий стан психіки). Юридичний - у нездатності особи під час вчинення суспільно небезпечного діяння усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними. При цьому юридичний критерій виражається двома ознаками: 1) інтелектуальною - особа не може усвідомлювати фактичну сторону своїх дій (бездіяльності) та/або не здатна усвідомлювати їх суспільно небезпечний характер; 2) вольовою - особа не може керувати своїми діями (бездіяльністю) внаслідок руйнування психічною хворобою її вольової сфери.
Особу може бути визнано неосудною тільки тоді, коли встановлена одна з ознак критерію юридичного на підставі хоча б однієї з ознак критерію медичного.
Відповідно до дослідженого судом висновку стаціонарної судово-психіатричної експертизи № 39 від 27 травня 2022 року на час вчинення суспільно небезпечного діяння та на час проведення експертизи ОСОБА_7 страждає на хронічне психічне захворювання у вигляді параноїдної шизофренії, що позбавляло його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними. Тобто, у ОСОБА_7 встановлено наявність як медичного критерію (хронічне психічне захворювання у виді параноїдної шизофренії), так і інтелектуальної й вольової ознак юридичного критерію (нездатність усвідомлювати свої дії та керувати ними).
Враховуючи, що стан неосудності пов`язаний з відсутністю у особи інтелектуальної та вольової ознак, з ним несумісні наявність у свідомості особи чітко сформованих мети й мотиву як ознак суб`єктивної сторони злочину, тому встановлення будь-якої форми вини (умислу чи необережності) у діях неосудної особи об`єктивно є неможливим. Юридична оцінка суспільно небезпечному діянню в такому випадку повинна надаватись, виходячи з фактичних обставин скоєного та наслідків, що настали.
З врахуванням вказаних обставин суд дійшов висновку про вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, а саме незаконне придбання, зберігання психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту, у стані неосудності та, як наслідок, необхідність застосування щодо останнього примусових заходів медичного характеру.
Вивченням особи ОСОБА_7 встановлено, що він раніше не судимий, не працює, на обліку у наркологічному диспансері не перебуває.
Згідно довідки КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка Вінницької обласної ради» ОСОБА_7 звертався неодноразово по медичну допомогу до лікаря-психіатра, останнє звернення 22 вересня 2021 року, діагноз: «Параноїдна шизофренія».
Крім того, відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 39 від 27 травня 2022 року ОСОБА_7 на теперішній час відповідно до свого психічного стану потребує застосування примусових заходів медичного характеру- госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.
Відповідно до ст. 18 КК України, суб`єктом злочину є фізична осудна особа.

Згідно ч.2 ст.19 КК України, не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особиза рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Відповідно до ст. 93 КК України примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб: 1) які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння; 2) які вчинили у стані обмеженої осудності злочини; 3) які вчинили злочин у стані осудності, але захворіли на психічну хворобу до постановлення вироку або під час відбування покарання.

Згідно ст. 94 КК України залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру: 1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; 2) госпіталізація до психіатричного закладу із звичайним наглядом; 3) госпіталізація до психіатричного закладу з посиленим наглядом; 4) госпіталізація до психіатричного закладу із суворим наглядом.
Визнавши доведеним, що особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру, з підстав, передбачених ч. 2 ст. 513 КПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 513 КПК України під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; 2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; 3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; 4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; 5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.
При цьому, при виборі виду примусових заходів медичного характеру суд оцінює суспільну небезпеку хворого та керується принципом необхідності і достатності для попередження скоєння хворим повторного суспільно небезпечного діяння. Ступінь суспільної небезпеки психічно хворого визначається на підставі аналізу тяжкості вчиненого діяння і типу його суспільної небезпеки (активний тип чи пасивний).
Для визначення виду примусового заходу медичного характеру суд приймає також до уваги ступінь суспільної небезпеки розладу психіки, як і тяжкість скоєного.
В справі № 158/3106/18 від 04.12.19 року Верховний Суд висловив позицію: «Висновок експерта не має наперед встановленої сили для суду та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності. Згідно з ч. 1 ст. 94 КК, обрання судом певного виду примусового заходу медичного характеру залежить від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб.»; «П. 5 ч. 1 ст. 513 КПК покладає саме на суд обов`язок під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру, у разі застосування таких заходів, визначати їх вид. Визначаючи тип психіатричної лікарні, в яку необхідно помістити неосудну особу, суд повинен виходити не тільки з її психічного стану, а й з характеру вчиненого нею суспільно небезпечного діяння».
Верховний Суд по справі № 51-5807км18 від 30.05.19 року висловив позицію, що «Статтею 94 КК України визначено три критерії, які суд має враховувати при призначенні певного виду примусових заходів медичного характеру: медичний (характер і тяжкість захворювання), юридичний (тяжкість вчиненого діяння) та соціальний (ступінь небезпечності психічно хворого для себе чи інших осіб). При цьому ступінь небезпечності психічно хворого містить оцінку: суспільної небезпеки вчиненого діяння, характеру вчиненого, можливих або тих, що настали, суспільно небезпечних наслідків та інших подібних обставин; психічного стану особи на момент розгляду справи судом і небезпечності цього хворого для оточуючих, що випливає з характеру захворювання. Колегія суддів звертає увагу на те, що метою примусових заходів медичного характеру є не тільки обов`язкове лікування особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, але й запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь (ст. 92 КК України). Для досягнення цієї мети суд має визначити конкретний вид примусового заходу, враховуючи всі передбачені ст. 94 КК України критерії в їх сукупності».
За роз`ясненнями, що містяться у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 "Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування" від 03 червня 2005 року слідує, що для визначення, відповідно до ч. ч. 3-5 ст. 94 КК України типу психіатричного закладу, до якого слід госпіталізувати неосудного, необхідно виходити як з його психічного стану, так і з характеру, вчиненого ним суспільно небезпечного діяння. Для об`єктивної оцінки ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб (ч. 1 ст. 94 КК України) суд має спочатку з'ясувати думку експертів-психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які можуть бути призначені психічно хворій особі в разі визнання її неосудною, а потім, з урахуванням висновків експертів і характеру вчиненого цією особою суспільно небезпечного діяння, ухвалити рішення про вибраний ним вид примусових заходів медичного характеру (тип психіатричного закладу, який його здійснюватиме).
Психіатричний заклад із суворим наглядом призначений для психічно хворих, які за своїм психічним станом і характером діянь становлять особливу небезпеку для суспільства, якщо брати до уваги великий ризик скоєння ними агресивних дій проти життя інших осіб. Це психічно хворі, що вчинили суспільно небезпечні діяння, пов`язані з посяганням на життя інших осіб або особи.
Дійшовши висновку про застосування відносно ОСОБА_7 примусового заходу медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом, суд враховує, що ОСОБА_7 вчинив суспільно небезпечні діяння, яке відноситься до категорії кримінального проступку, а також досліджував матеріали, які охарактеризували психічний стан хворого ОСОБА_7 , зокрема висновок судово-психіатричної експертизи № 39 від 27 травня 2022 року, з якого вбачається, що ОСОБА_7 страждав та, на даний час страждає на параноїдну шизофренію, та не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними на момент вчинення дій, що мали місце на момент вчинення кримінального проступку.
Судом встановлено, що прояви такого психічного розладу у ОСОБА_7 спостерігались і в минулому, на що вказує довідка КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка Вінницької обласної ради» про те, що ОСОБА_7 звертався неодноразово по медичну допомогу до лікаря-психіатра, останнє звернення 22 вересня 2021 року, діагноз: «Параноїдна шизофренія».
Таким чином, аналізуючи вищезазначені та встановлені судом обставини, суд вважає, шо за своїм психічним станом і характером діяння, вчиненого ОСОБА_7 , останній на теперішній час потребує застосування примусових заходів медичного характеру госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом, що узгоджується і з висновком судово-психіатричної експертизи № 39 від 27 травня 2022 року.
Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_7 підлягає задоволенню, оскільки останній вчинив суспільно небезпечне діяння у стані неосудності і до нього можливо застосувати примусові медичні заходи у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом, оскільки за своїм психічним станом та характером вчиненого суспільно небезпечного діяння він і на теперішній момент не може усвідомлювати свої дії та керувати ними та потребує застосування примусових заходів медичного характеру.
Питання щодо речових доказів суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.
Заходи забезпечення даного кримінального провадження не застосовувались.
Керуючись ст. ст. 292, 512, 513, 516 КПК України, ст.ст. 18,19,93,94 КК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Застосувати до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.
Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 23 лютого 2022 року на вилучене майно, а саме: полімерний прозорий пакет із кристалічною речовиною білого кольору та фрагмент ізоленти, які було поміщено до спецпакету НПУ СУ PSP 1108951; зразок на змиви з обох рук у ОСОБА_7 , які упаковано до паперового пакету білого кольору; контрольний зразок спиртової серветки до змивів рук ОСОБА_7 , яку упаковано до паперового конверту білого кольору.
Судові витрати за проведення експертизи від 14 березня 2022 року за № СЕ-19/102-22/2720-НЗРАП віднести за рахунок держави.
Речові докази, а саме: полімерний прозорий пакет із кристалічною речовиною білого кольору та фрагмент ізоленти, які було поміщено до спецпакету НПУ СУ PSP 1108951; зразок на змиви з обох рук у ОСОБА_7 , які упаковано до паперового пакету білого кольору; контрольний зразок спиртової серветки до змивів рук ОСОБА_7 , яку упаковано до паперового конверту білого кольору, передані до камери зберігання речових доказів Відділу поліції № 3 Вінницького районного управління поліції Головного управління національної поліції у Вінницькій області, після набрання ухвалою законної сили знищити.
Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду через Вінницький районний суд Вінницької області протягом 30 днів з дня її проголошення.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію ухвали негайно вручити прокурору та учасникам судового провадження.
Суддя - ОСОБА_1