Провадження №1-кп/127/850/21
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 ,

обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

інших учасників судового процесу: потерпілого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 12 кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою, третьою та четвертою статті 185, частиною другою статті 190 Кримінального кодексу України, ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою, третьою та четвертою статті 185, частиною другою статті 190 Кримінального кодексу України (далі КК) та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 Кримінального кодексу України.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про зміну застосованого до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу, а саме посилався на необхідність виключення посилання в ухвалі про продовження строку застосованого запобіжного заходу права внесення застави. Клопотання мотивоване тим, що на електронну адресу Вінницької окружної прокуратури надійшов лист про чинення обвинуваченим ОСОБА_5 тиску на потерпілого ОСОБА_7 .

Потерпілий ОСОБА_7 в судовому засіданні спростував факт направлення до прокуратури електронного листа щодо чинення на нього тиску, однак підтвердив факт спроби позапроцесуального спілкування обвинуваченого з ним у зв`язку з судовим розглядом зазначеного кримінального провадження. Зазначена спроба мала місце приблизно рік тому. Крім того, за допомогою соціальних мереж з ним була здійснена спроба зв`язатись у цьому кримінальному провадженню, однак він такі спроби відхилив. Щодо клопотання прокурора покладався на розсуд суду, зауважив, що реальної загрози зі сторони обвинуваченого він не відчуває.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник адвокат ОСОБА_4 вважають, що клопотання прокурора не містить належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність обставин, на які прокурор посилався у клопотанні. Тому вважають, що в задоволенні клопотання прокурора слід відмовити.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов до такого висновку.

Згідно з частиною першою статті 331 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

При цьому частиною другою статті 331 КПК регламентовано, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Крім того, суд враховує, що частиною третьою статті 331 КПК визначено, що за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування.

Порядок зміни застосованого запобіжного заходу регламентований статтею 200 КПК глави 18 КПК. Зокрема, зі змісту частини першої статті 200 КПК прокурор, слідчий за погодженням з прокурором має право звернутися в порядку, передбаченому статтею 184 цього Кодексу, до слідчого судді, суду із клопотанням про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування, зміну або покладення додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу, чи про зміну способу їх виконання. Положення частини першої статті 200 КПК є відсильною нормою щодо статті 184 КПК. Зі змісту частини другої статті 184 КПК випливає, що копія клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, надається підозрюваному, обвинуваченому не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання.

Вирішуючи питання про наявність правових підстав для задоволення чи відмови у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, суд враховує положення частини першої статті 177 та частини першої статті 178 КПК, пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 (далі - Конвенція).

Відповідно до частини першої статті 183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Питання щодо мети і підстав застосування запобіжних заходів регламентовані статтею 177 КПК. Зокрема, з частини першої статті 177 КПК випливає, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Як слідує зі змісту частини другої статті 177 КПК, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Також суд враховує, що відповідно до частини першої статті 194 КПК під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) в своїй прецедентній практиці вказує на те, що в розумінні Конвенції є обґрунтованою підозрою. Зокрема, для обґрунтованої підозри повинні бути факти або інформація, які б переконали неупередженого спостерігача в тому, що ця особа, можливо, вчинила злочин (п. 175, справа «Нечипорук і Йонкало проти України»; п. 32, справа «Fox, CampbellandHartley v. the UK»; п. 88, справа «IglarMammadov v. Azerbaijan»; п. 42 «Котій проти Украхни»; п. 51, справа «Erdagos v. Turkey»; п. 48 «Cebotari v. Moldova»).

Разом з тим, суд враховує, що для вирішення питання щодо можливої причетності обвинуваченого до вчинення інкримінованого йому злочину здійснюється саме на виконання вимог пункту 1 та 2 частини першої статті 91 КПК, якою визначено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому частиною першою статті 94 КПК визначено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд враховує, що частиною першою статті 91 КПК визначено перелік питань, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, а статтею 92 КПК визначено обов`язок доказування зазначених обставин. Разом з тим, порядок подання доказів суду та їх подальше дослідження регламентований § 3 Глави 28 КПК, тобто під час розгляду кримінального провадження по суті.

Отже, вирішення питання щодо обґрунтованості підозри обвинуваченого потребує дослідження доказів у їх сукупності. Натомість, на даний час судове слідство (з`ясування обставин кримінального провадження та перевірка їх доказами) не завершене, а тому вирішення вказаного питання на даній стадії судового процесу є передчасним і може призвести до порушення приписів, закріплених у частині шостій статті 22 КПК, якою регламентовано, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Вирішуючи питання щодо наявності ризиків, передбачених частиною першою статті 177 КПК, суд враховує, що ЄСПЛ звернуто увагу на те, що ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання; він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою (п. 21, справа «Подвезько проти України»).

Строк дії, обраного до обвинуваченого запобіжного заходу спливає 23.04.2023. Обґрунтовуючи необхідність зміни застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу, прокурор, як суд зазначив вище, посилався на електронний лист, який надійшов до прокуратури від імені потерпілого щодо чинення на нього тиску з метою зміни показань у кримінальному провадженні. Суд вище зазначив, що потерпілий в судовому засіданні заперечив факт направлення такого листа, однак не заперечував наявності спроб позапроцесуального спілкування з ним. Тому, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд вважає, що посилання прокурора на намагання обвинуваченого ОСОБА_5 чинити тиск на потерпілого з метою зміни наданих показань частково знайшло своє підтвердження.

Разом з тим, з матеріалів кримінального провадження випливає, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні ряду умисних злочинів проти власності, раніше згідно з наданими суду матеріалами неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів. На даний час судовий розгляд кримінального провадження не завершений, зокрема, до кримінального провадження був приєднаний обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою, третьою та четвертою статті 185, частиною другою статті 190 КК, потерпілі та свідки у зазначеному кримінальному провадженні судом допитані не були. Суд бере до уваги те, що будь-яких об`єктивних даних, які б свідчили про неможливість перебування обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою, у тому числі за станом здоров`я, суду надані не були.

Крім того, суд приймає до уваги, що 21.04.2022 після оголошення судом ухвали про зміну ОСОБА_5 запобіжного заходу з домашнього арешту на тримання під вартою, обвинувачений після завершення судового засідання, не зважаючи на вказівку суду та прокурора залишитись в залі суду для виконання зазначеної ухвали, самовільно залишив приміщення суду. У зв`язку з наведеним ухвала суду не була виконана негайно.

Згідно з наданим суду протоколом затримання обвинувачений ОСОБА_5 07.05.2022 був затриманий працівниками поліції та на виконання ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 21.04.2022 поміщений до Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1)».

З огляду на викладене, суд дійшов до переконання, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт наявності ризиків вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень та ухилення від явки до суду. Також суд вважає, що в судовому засіданні частково була підтверджена наявність ризику спроби здійснення позапроцесуального спілкування з потерпілими та свідками у кримінальному провадженні.

Враховуючи викладене, суд вважає, що підстави для зміни обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу відсутні, натомість суд вважає за доцільне з метою забезпечення кримінального провадження та попередження зазначеним вище ризикам, відповідно до положень частини першої статті 177 та частини першої статті 178 КПК, продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

Разом з тим, зі змісту частини третьої статті 183 КПК випливає, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до частини четвертої статті 183 КПК слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: 1) щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; 2) щодо злочину, який спричинив загибель людини; 3) щодо особи, стосовно якої у цьому провадженні вже обирався запобіжний захід у вигляді застави, проте був порушений нею; 4) щодо злочину, передбаченого статтями 255-255-3 Кримінального кодексу України; 5) щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

З матеріалів кримінального провадження випливає, що у зазначеному кримінальному провадженні до обвинуваченого раніше був обраний запобіжний захід у вигляді застави, однак за клопотанням заставодавця зазначений запобіжний захід був змінений на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який у подальшому обвинуваченим був порушений. Тому суд вважає слушними посилання прокурора на те, що у цьому кримінальному провадженні наявні застереження, визначені частиною четвертою статті 183 КПК, які уповноважують суд не визначати розмір застави у кримінальному провадженні. Саме тому суд вважає, що клопотання прокурора слід задовольнити.

Вирішуючи питання щодо строку дії застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Вище суд зазначив, що до обвинуваченого був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з правом внесення застави. Сукупний аналіз приписів статей 199 та 200 КПК свідчить про те, що законодавець розмежовує поняття продовження строку тримання під вартою та зміну раніше застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу. При цьому приписами статті 200 КПК суд не уповноважений вирішувати питання щодо продовження строку тримання особи під вартою під час вирішення клопотання про зміну застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу. Крім того, статтями 23 та 26 КПК визначені засади змагальності та диспозитивності. Саме тому суд вважає, що правові підстави для вирішення питання щодо доцільності продовження строку утримання обвинуваченого під вартою під час вирішення поданого прокурором клопотання відсутні.

Керуючись статтями 331, 371 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Змінити застосований до обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з правом внесення застави на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Строк дії ухвали про зміну застосованого до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу складає 60 днів з моменту продовження строку застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу згідно з ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23.02.2023, тобто до 23.59 години 23 квітня 2023 року.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Суддя: