Справа № 761/7136/23
Провадження № 1-кс/761/4892/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року місто Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника володільця майна ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Бюро економічної безпеки України Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 про накладення арешту на речові докази у кримінальному провадженні № 0000768 від 26.01.2022, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 212 КК України,

установив:

До Шевченківського районного суду міста Києва надійшло клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Бюро економічної безпеки України Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 про накладення арешту на речові докази у кримінальному провадженні № 0000768 від 26.01.2022, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 212 КК України.

Клопотання мотивоване тим, що Офісом Генерального прокурора забезпечується нагляд за додержанням законів у формі процесуального керівництва під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000768 від 26.01.2022, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 212 КК України, досудове розслідування у якому здійснюється детективами Головного підрозділу детективів Бюро економічної безпеки України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що причетні до вчиненого кримінального правопорушення посадові особи ряду юридичних осіб, а також їх фактичний власник ОСОБА_6 , для забезпечення протиправної діяльності використовують офісні приміщення, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , в яких зберігаються предмети, речі та документи, що зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення та можуть бути використані для встановлення й доведення фактів та обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

За результатом проведеного обшуку за вказаною адресою серед іншого виявлено та вилучено грошові кошти на загальну суму 249 000 доларів США та 800 000 гривень.

На думку прокурора, вказані грошові кошти мають доказове значення у кримінальному провадженні та набуті у результаті вчинення особливо тяжкого кримінального правопорушення, а незастосування такого виду забезпечення як арешт зашкодить кримінальному провадженню, призведе до втрати та зникнення речових доказів.

Вказані обставини, слугували підставою для звернення прокурора до суду з даним клопотанням.

Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримав та просив його задовольнити.

Представник володільця майна - адвокат ОСОБА_4 заперечував проти задоволення клопотання прокурора про накладення арешту на грошові кошти, зазначивши, що прокурором вже було ініційовано питання про накладення арешту на зазначене майно, водночас судом апеляційної інстанції відмовлено в арешті та констатовано те, що зазначені грошові кошти не мають жодного відношення до кримінального провадження.

Дослідивши доводи щодо підстав накладення арешту на майно, копії матеріалів кримінального провадження, надані в обґрунтування доводів клопотання, вислухавши позицію прокурора у кримінальному провадженні, представника володільця майна, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання.

Так, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясуватиправову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні прокурора, та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а тому суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

За змістом ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правовупідставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У свою чергу, при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти відповідно до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При вирішенні питання про арешт майна з метою забезпечення збереження речових доказів для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення та достатність доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення; можливість використаннямайна як доказу у кримінальному провадженні; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Як убачається з матеріалів судового провадження, Бюро економічної безпеки України, здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 21 червня 2022 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000768 , за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 212 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що службові особи ТОВ «Будгарант-2007», ТОВ «Стар Білдінг», ТОВ «СПБ-Інвест», ТОВ «Максимум», ТОВ «КУА «Крістал Ессет «Менеджмент» та фондів, які перебувають у його управлінні, а саме: АТ «ЗНВКФІ «Лоудстар», АТ «ЗНВКІФ «Толедо», АТ «ЗНВКІФ «Антей», ПВІФ «Інтергал-Буд», ПВІФ «ІнтерГалБудактив», ПВІФ «ІнтергалБудІнвест» умисно ухиляються від сплати податку на прибуток та податку на додану вартість в особливо великих розмірах, а також здійснили легалізацію (відмивання) майна, одержаного злочинним шляхом в особливо великих розмірах.

У ході обшуку 10 січня 2023 року офісного приміщення, яке використовується підприємствами групи «Інтергал» за адресою: м. Львів, площа Старий Ринок, буд. 8, проведеного на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 14 грудня 2022 року, виявлено та вилучено: грошові кошти номіналом 100 (доларів США) на загальну суму 249 000 доларів США; грошові кошти купюрами номіналом 200 гривень у кількості 4000 шт. на загальну суму 800 000 грн.

Постановою старшого детектива першого відділу детективів Підрозділу детективів із захисту фінансів у бюджетній сфері та міжнародної технічної допомоги Головного підрозділу детективів БЕБ України ОСОБА_7 від 11 січня 2023 року вилучені грошові кошти визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000768.

12 січня 2023 року прокурором Офісу Генерального прокурора скеровано до Шевченківського районного суду міста Києва клопотання про накладення арешту на вилучені під час обшуку грошові кошти.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26 січня 2023 року клопотання задоволено.

Ухвалою Колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду від 22.02.2023 ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 26 січня 2023 року, якою задоволено клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора та накладено арешт на майно, вилучене 10.01.2023 під час проведення обшуку офісного приміщення, яке використовується підприємствами групи «Інтергал» за адресою: м. Львів, площа Старий Ринок, буд. 8, а саме: грошові кошти номіналом 100 (доларів США) на загальну суму 249 000 доларів США із наступними серією та номером купюр, згідно переліку зазначеного у клопотанні прокурора, -скасовано.

Постановлено нову ухвалу, якою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора про накладення арешту в кримінальному провадженні № 0000768 від 21.06.2022 р., яке вилучене 10 січня 2023 року під час проведення обшуку у офісному приміщенні, яке використовується підприємствами групи «Інтеграл», а саме грошові кошти номіналом 100 (доларів США) на загальну суму 249 000 доларів США та грошові кошти номіналом 200 грн., у кількості 4000 шт. на загальну суму 800 000 грн.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Як вбачається, із наданих прокурором до клопотання матеріалів, а саме з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, кримінальне провадження здійснюється за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 212, ч. 3 ст. 209 КК України.

Слідчий суддя, вирішуючи питання щодо наявності підстав для арешту майна, зважає на ухвалу слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку від 14 грудня 2022 року, якою не надано дозвіл на вилучення грошових коштів.

Як вбачається з долученого до матеріалів клопотання протоколу обшуку та зауважень до нього, власник майна ОСОБА_8 повідомив, що грошові кошти в сумі 800 000 грн., та 249 000 доларів США належать особисто йому та зберігаються в сейфі за місцем роботи з метою безпеки. Крім того, зауважив, що кошти здобуті законним шляхом, та за необхідності вказаний факт зможе підтвердити відповідними документами.

Як вбачається з поданих до суду документів, грошові кошти в сумі 100 000 доларів США отримані ОСОБА_8 у лютому 2022 року з власного депозитного рахунку в Приватбанку. Інша сума в розмірі 149 000 доларів США є позиченими коштами у жовтні 2022 року, що підтверджується наданою відповідною копією розписки.

Слід зазначити, що вилучення коштів у особи, яка не є підозрюваною та не має процесуального статусу у кримінальному провадженні лише з підстав не надання при обшуку документів які підтверджують походження таких коштів не є розумним і співмірним обмеженням права власності. Крім того, вилучення коштів не звільняє ОСОБА_8 від обов`язку повернути отриману позику у встановлений строк.

За матеріалами, які додані до клопотання прокурора, відсутні докази, що вилучені грошові кошти набуто кримінально протиправним шляхом або внаслідок вчинення кримінального правопорушення, тобто не відповідають вимогам ст. 98 КПК України.

Окрім того, прокурор у своєму клопотанні просив накласти арешт у кримінальному провадженні № 0000768 від 26 січня 2022 року, в той час, як до матеріалів клопотання долучено витяг з ЄРДР у кримінальному провадженні № 0000768 від 21 червня 2022 року. Вказана невідповідність вже встановлювалась судом апеляційної інстанції, проте не усунута прокурором при подачі повторного клопотання.

Прокурор в клопотанні в порушення відповідно ст. ст. 171, 173 КПК України, не оцінив розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для власників майна та третіх осіб.

Відтак, прокурором не доведено в клопотанні існування правових підстав для накладення арешту на грошові кошти, передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України, про які вказано у його клопотанні, оскільки ним не надано доказів, що вилучені кошти є предметом протиправної діяльності, об`єктом та знаряддям злочину та відповідають критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, у зв`язку із чим винесена постанова про визнання коштів речовими доказами є формальною та не містить жодних мотивів.

Прокурор обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 132 КПК України, не надав достатніх і належних доказів тих обставин на які послався у клопотанні.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, а також приймаючи до уваги доводи представника володільця майна, слідчий суддя вважає, що досягнення мети досудового слідства в рамках даного кримінального провадження не може бути компенсоване таким підходом органу досудового розслідування щодо невмотивованого ініціювання питання про накладення арешту на майно.

Так, на переконання слідчого судді, ініціювання органом досудового розслідування питання про накладення арешту на зазначене в клопотанні майно, не відповідає положенням Конституції України, вимогам кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди» чинні міжнародні договори, згода наобов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд із національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 рік) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 рік), учасником яких є й Україна.

Статтею 1 Протоколу № 1 (1952 рік) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи постановлення судом незаконного рішення, тоді як ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що ст. 1 Протоколу № 1, яка спрямована на захист особи (фізичної та юридичної) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідних заходів для захисту права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22 червня 2004 року).

При цьому, у своїх висновках ЄСПЛ неодноразово наголошував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу № 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним.

У свою чергу, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Враховуючи викладене, слідчий суддя не знаходить достатніх підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на грошові кошти, що є власністю ОСОБА_8 у кримінальному провадженні №0000768 від 26.01.2022, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.209, ч.3 ст.212 КК України.

Керуючись статтями 2, 7, 98, 131, 132, 170-173, 309, 372, 532 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя

постановив:

Клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Бюро економічної безпеки України Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 про накладення арешту на речові докази у кримінальному провадженні №0000768 від 26.01.2022, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.209, ч.3 ст.212 КК України, - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення, а якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Ухвала слідчого судді набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Слідчий суддя ОСОБА_1