ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/9749/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/31/23 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч. 1 ст. 286 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2023 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

прокурора - ОСОБА_5

за участю обвинуваченого - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8 - ОСОБА_9

при секретарі - ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження №11-кп/817/31/23 за апеляційною скаргою представників потерпілого ОСОБА_8 адвокатів ОСОБА_11 та ОСОБА_9 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 вересня 2022 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,- ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді виправних робіт на строк 1 рік 6 місяців з відрахуванням 10%із суми заробітку щомісячно в дохід держави з позбавленням його права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, покарання у виді штрафу в розмірі 17000 грн., призначене згідно вироку Тернопільського міськрайонного суду від 29.07.2022 року, визначено виконувати самостійно.

Стягнуто з ОСОБА_6 в дохід держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз в сумі 12290,85 грн.

Вирішено питання про долю речових доказів в порядку ст. 100 КПК України.

Цивільний позов потерпілого про стягнення моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_8 моральну шкоду в сумі 50000 грн.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 16 травня 2020 року близько 10:40 год. керував технічно справним автомобілем марки "Renault" моделі "Laguna", із встановленим на ньому р.н. НОМЕР_1 , з двома пасажирами без вантажу, здійснював рух вище вказаним автомобілем, в межах АЗС "ANP", яка розташована в межах населеного пункту с. Ступки Тернопільського району Тернопільської області, та був не достатньо уважним, чим порушив вимоги п. 10.1 ПДР України, не звернув увагу на організацію руху вище вказаній АЗС, проігнорував дорожній знак 3.21 "В`їзд заборонено", в частині виконання вимог знаку щодо організації відокремленого в`їзду і виїзду на майданчиках, що використовуються для стоянки транспортних засобів, майданчиках відпочинку, автозаправних станцій тощо. В подальшому, ОСОБА_6 здійснив виїзд керованим ним автомобілем на узбіччя, яке прилягає до крайньої правої смуги руху у напрямку м. Тернопіль автодороги "Стрий-Тернопіль-Кропивницький-Знам`янка" та в порушення п. 11.4 ПДР України "На дорогах з двостороннім рухом, які мають щонайменше дві смуги для руху в одному напрямку, забороняється виїжджати на призначений для зустрічного руху бік дороги" та продовжив вести автомобіль у напрямку м. Хмельницький узбіччям та крайньою правою частиною смуги руху призначеною для руху транспорту в напрямку м. Тернопіль. Надалі ОСОБА_6 , маючи намір продовжувати рух у напрямку м. Хмельницький, розпочав змінювати напрямок руху вправо, переміщаючи автомобіль через зустрічний потік, а частково передньою частиною керованого ним автомобіля перетнув горизонтальну лінію дорожньої розмітки 1.1. «вузька суцільна лінія розмітка». В цей час, автодорогою «Стрий-Тернопіль-Кропивницький-Знам`янка» в напрямку до м. Тернопіль рухався мотоцикл Honda моделі CBR д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_8 , який вів мотоцикл в межах своєї смуги. Таким чином, водій ОСОБА_6 створив аварійну дорожню ситуацію для інших учасників дорожнього руху, зокрема для водія мотоциклу Honda моделі CBR д.н.з. НОМЕР_2 , позбавивши останнього можливості запобігти своїми односторонніми діями настанню ДТП та допустив зіткнення вказаних транспортних засобів. Внаслідок ДТП тілесні ушкодження отримав водій мотоцикла Honda моделі CBR д.н.з. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_8 у вигляді: травми поперекового відділу хребта у вигляді закритих переломів правих нижнього суглобового та поперечного відростка 5- го хребця, без порушення функції спинного мозку; та забиття нирок; травму тазової ділянки у вигляді закритих переломів крижової справа та нижньої гілки лівої лонної кістки, без порушення функцій тазових органів. Крім цього, лікарями у ОСОБА_8 також відмічено «забійні поверхні осаднення» лобної ділянки голови справа з переходом на верхню повіку, «осадження» передньої поверхні правого стегна. Виявлені у ОСОБА_8 травматичні зміни не були небезпечними для життя та у своєму клінічному перебігу супроводжуються травмами (більше 21 день) розладом здоров`я і за цією ознакою належать до середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі представники ОСОБА_8 адвокати ОСОБА_11 та ОСОБА_9 просять скасувати вирок суду відносно ОСОБА_6 в частині призначеного покарання та змінити в частині збільшення сум відшкодування моральної шкоди та судових витрат, які підлягають стягненню з обвинуваченого, зокрема: призначити йому за ч.1 ст.286 КК України покарання у виді 3 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки, а також стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 200000 грн. моральної шкоди і 10000 грн. процесуальних витрат, які він поніс за надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

Вказують на те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність, оскільки не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину, його характер та наслідки, дані про особу обвинуваченого, який є раніше судимим, вчиняв адміністративні правопорушення, в тому числі пов`язані з грубим порушенням вимог ПДР України, добровільно не відшкодував заподіяну моральну шкоду потерпілому, не вибачився, а також думку ОСОБА_8 , який просив його суворо покарати.

Посилаються на те, що розмір відшкодування моральної шкоди, яку визначив місцевий суд не відповідає перенесеним потерпілим фізичним та моральним стражданням, заподіяним внаслідок злочину, оскільки він змушений був тривалий час відновлювати своє здоров"я, проходити реабілітацію, у нього порушився звичний ритм життя, а також було непоправно пошкоджено його мотоцикл, який йому не повернуто, а тому просить стягнути з обвинуваченого на його користь моральну шкоду у сумі 200000 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, представника потерпілого, який підтримав подану апеляційну скаргу, просить її задовольнити з викладених мотивів, обвинуваченого, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, прокурора, який вважає призначене судом покарання законнним та обгрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам справи та не оспорюються в апеляційній скарзі, тому, відповідно до ст. 404 КПК України, колегією суддів не переглядається.

Кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тілесне ушкодження середнього ступеню тяжкості, також є вірною.

Перевіряючи твердження апелянтів щодо невідповідності призначеного судом покарання особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого ним правопорушення та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до змісту ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації.

Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справ застосовується як джерело права, у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. У справі "Бакланов проти Росії" від 09 червня 2005 року та "Фрізен проти Росії" від 24 березня 2005 року, суд зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було "свавільним", а у справі "Ізмайлов проти Росії" від 16 жовтня 2008 року суд встановив, що "для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий і надмірний тягар для особи".

При призначенні ОСОБА_6 покарання судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії не тяжких злочинів та характеризується необережною формою вини, наслідки у вигляді заподіяння потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень, ставлення та поведінку після його вчинення; обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, якими є визнання своєї вини, щире каяття; відсутність обставин, що його обтяжують, відомості про особу обвинуваченого, а саме те, що він раніше судимий, вчиняв адміністративні правопорушення, в тому числі, пов`язані з грубим порушенням Правил дорожнього руху, по місцю реєстрації характеризується позитивно, працює, не перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога, думку потерпілого.

Взявши до уваги та належним оцінивши всі вищенаведені обставини у сукупності, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 основного покарання у межах, передбаченої санкцією ч.1 ст. 286 КК України, у виді виправних робіт із відрахуванням в дохід держави 10% від суми заробітку на строк 1 рік 6 місяців, яке не є ні найм"якшим, ні найсуворішим видом покарання, визначеним санкцією інкримінованої йому статті закону України про кримінальну відповідальність.

Колегія суддів з законністю та справедливістю такого покарання погоджується, оскільки при його призначенні суд першої інстанції прийняв до уваги, правильно оцінив та достатньою мірою врахував всі обставини, що мають значення відповідно до закону, а призначене покарання є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

А тому доводи представників потерпілого щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення покарання, яке є явно несправедливим за своїм змістом і не узгоджується з приписами ст.50,65 КК України щодо мети покарання та загальних засад його призначення не заслуговують на увагу .

Судове рішення в частині стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого моральної шкоди колегія суддів також вважає обгрунтованим виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

У відповідності до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності, виваженості та справедливості.

Стаття 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що право кожного на життя охороняється законом.

Відповідно до ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Встановлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 Цивільного Кодексу України.

Статтею 23 ЦК України, передбачено, що розмір моральної шкоди визначає суд з урахуванням певних обставин, а саме залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та інше. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

На думку колегії суддів, розмір відшкодування завданої потерпілому моральної шкоди в сумі 50000 грн. відповідає засадам справедливості та розумності, ступеню моральних страждань потерпілого, вимушених змін у повсякденному житті та побуті потерпілого, який у зв"язку з заподіяними під час ДТП тілесними ушкодженнями середнього ступеня тяжкості переніс фізичні та душевні страждання, проходив лікування та реабілітацію, які потягли за собою зміну способу його життя, а також залишився без транспортного засобу, тому підстав для збільшення її розміру не вбачає.

Згідно договору про надання правничої допомоги від 18.10.2022 року, укладеного між АО "Самуляк і партнери" та потерпілим ОСОБА_8 загальна вартість послуг, які сплатив потерпілий адвокатському об"єднанню за надання правової допомоги, яка полягала у підготовці і поданні апеляційної скарги на вирок місцевого суду, представництві його інтересів у вказаному кримінальному провадженні у суді апеляційної інстанції, становить 10000 грн., що підтверджується укладеним між ними актом прийому-передачі наданих послуг від 20.10.2022 року, які у відповідності до вимог ст.ст.124,126 КПК України підлягають стяшненню з обвинуваченого на користь потерпілого як такі що понесені ним та документально підтверджені.

З огляду на наведене, в задоволенні апеляційної скарги представників потерпілого слід відмовити, а вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 - залишити без змін.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представників потерпілого ОСОБА_8 адвокатів ОСОБА_11 та ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області. від 23 вересня 2022 року щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК України залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 10000(десять тисяч) гривень витрат на правову допомогу.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді