Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/148/23 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 407 (240) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.04.2023 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7

та ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0000080 від 21 вересня 2022 року стосовно ОСОБА_9 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 січня 2023 року, яким:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда, громадянина України, з вищою освітою, не одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим та засуджено за ч.5 ст.407 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років.

На підставі ст..75 КК України, ОСОБА_9 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік.

Відповідно до ст.76 КК України ОСОБА_9 зобов`язано: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

ВСТАНОВИЛА:

У апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи юридичної кваліфікації дій та правильність висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину, просить скасувати вирок в частині призначеного покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 покарання за ч.5 ст.407 КК України, із застосуванням ст.69 КК України у виді арешту строком на 6 місяців.

Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що суд в порушення вимог ч.2 ст.65 та ч.1 ст.75 КК України, а також п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні ОСОБА_9 покарання у виді 5 років позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України, не врахував, що обвинувачений ОСОБА_9 з перших днів збройної агресії РФ добровільно вступив до лав Збройних Сил України, є військовослужбовцем, з рідкісною спеціалізацією, усвідомивши негативні наслідки свого вчинку має твердий намір продовжити військову службу.

Прокурор стверджує, що звільнення військовослужбовця ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання за самовільне залишення військової частини, у реаліях запровадженого в країні воєнного стану моделює негативну поведінку серед військовослужбовців та нівелює принцип невідворотності справедливого покарання, у тому числі за вчинення злочинів, пов`язаних з самовільним залишенням військовослужбовцями військової частини, під час виконання ними військових обов`язків, сприятиме поширенню вчинення злочинів даної категорії.

Окрім того, зазначає, що звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, який проходить військову службу в умовах воєнного стану, виконання обов`язків, передбачених ст.76 КПК України та контроль за його поведінкою, будуть ускладнені, а виховний вплив неефективний.

Прокурор вважає, що звільнення осіб від відбування покарання з випробуванням фактично призводить до досягнення мети вчинення злочинів вказаної категорії, а саме остаточне ухилення від несення обов`язків військової служби, оскільки останні після набрання вироком законної сили, відповідно до п.п. в ) п.2 ч.4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підлягають звільненню з військової служби.

Згідно з вироком, ОСОБА_9 визнано винуватим у нез`явленні вчасно на службу без поважних причин, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби) в умовах воєнного стану при слідуючих обставинах.

Так, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25.02.2022 № 23 старшого лейтенанта ОСОБА_9 з 25.02.2022 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , поставлено на всі види забезпечення, а також визнано таким, що справи та посаду командира 3 стрілецького взводу 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 прийняв та приступив до виконання службових обов`язків.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» початком проходження військової служби для громадян, вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки - для громадян, призваних на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Таким чином, з моменту зарахування 25.02.2022 до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_10 набув статусу військовослужбовця - особи, яка проходить військову службу, та з того ж дня, приступив до виконання військового обов`язку - проходження військової служби.

Відповідно до п.п.1-3 ч.4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять); на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Проходячи військову службу на посаді командира 3 стрілецького взводу 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , старший лейтенант ОСОБА_9 як офіцер відповідно до ст. ст. 11, 16-17 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України був зобов`язаний, зокрема, свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів (начальників); постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку та майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, а також спеціальні обов`язки; бездоганно і неухильно додержуватися порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України; усвідомлювати та свідомо ставитися до виконання свого військового обов`язку; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.

Згідно зі ст. ст. 2, 119-120, 130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України старший лейтенант ОСОБА_10 також був зобов`язаний, зокрема, захищати Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України; точно та вчасно виконувати покладені на нього обов`язки і поставлені йому завдання; зразково виконувати свої службові обов`язки; додержуватися військової дисципліни; дотримуватись внутрішній порядку; командир взводу в мирний і воєнний час відповідає за бойову готовність взводу та успішне виконання ним бойових завдань, за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу, за збереження і стан озброєння, боєприпасів, техніки та майна взводу, за підтримання внутрішнього порядку у взводі; командир взводу зобов`язаний: підтримувати особовий склад взводу, озброєння і техніку в постійній бойовій готовності; проводити з особовим складом взводу заняття з бойової підготовки і керувати навчанням рядового складу, що проводять командири відділень (старшини команд), вести облік бойової підготовки взводу; знати тактику дій взводу в різних видах бою, управляти взводом (групою, баштою) під час виконання бойових завдань; досконало знати й володіти всіма видами озброєння і техніки взводу, правильно зберігати, експлуатувати, обслуговувати та особисто перевіряти їх бойову готовність, постійно вдосконалювати свої фахові и методичні навички, подавати підлеглим приклад зразкового виконання військового обов`язку; з повагою ставитись до підлеглих, дбати про виховання військовослужбовців рядового, сержантського (старшинського) складу та згуртування військового колективу; знати військове звання, прізвище, ім`я та по батькові кожного підлеглого, число, місяць і рік народження, віросповідання, ділові та морально-психологічні якості, захоплення, рід занять перед військовою службою, родинний стан, адресу батьків (рідних), успіхи й недоліки на службі, постійно вести індивідуальну роботу з виховання, складати іменний список особового складу взводу (групи, башти); виховувати особовий склад взводу в дусі поваги до військової служби, набутого фаху, бережливого ставлення до озброєння, бойової техніки й майна взводу; неухильно стежити за додержанням військовослужбовцями військової дисципліни у взводі (групі, башті), їх зовнішнім виглядом, виконанням правил носіння військової форми одягу, правильним припасуванням спорядження, обмундирування, взуття та за додержанням правил особистої гігієни.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про оборону України» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

25.02.2022 року Президентом України видано Указ «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022, затверджений Законом № 2102-ІХ від 24.02.2022, у зв`язку з чим на території України запроваджено правовий режим воєнного стану.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.03.2022 № 133/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15.03.2022 № 2119-ІХ, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 18.04.2022 № 259/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 21.04.2022 № 2212-ІХ, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17.05.2022 № 341/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 22.05.2022 № 2263-ІХ, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12.08.2022 № 573/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17.08.2022 № 2500-ІХ, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Отже, ОСОБА_9 13.08.2022 року будучи військовослужбовцем та проходячи військову службу за мобілізацією на посаді командира 3 стрілецького взводу 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , умисно діючи в порушення вимог ст.ст. 2, 11 16-17, 119-120, 130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій і передбачаючи настання їх суспільно небезпечних наслідків, не з`явився вчасно на службу до розташування військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , без поважних причин, в умовах воєнного стану та ухилявся від проходження військової служби до 01.11.2022, перебуваючи в різних місцях, використовуючи виниклий у зв`язку з цим вільний час на власний розсуд, що не було пов`язано з виконанням його обов`язків з військової служби.

Заслухавши доповідача, в дебатах думку прокурорів ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , які повністю підтримали апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_9 , який не заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню за таких підстав.

За змістом положень ч.1 та 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Викладені у вироку районного суду висновки про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України при обставинах, викладених в обвинувальному акті, ґрунтуються на сукупності зібраних та досліджених доказах, достовірність і достатність яких не була поставлена під сумнів учасниками судового розгляду, в зв`язку з чим, згідно ст. 349 КПК України, вони за згодою сторін судом першої інстанції не досліджувались.

Кваліфікація дій ОСОБА_9 за ч. 5 ст. 407 КК України, а саме нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби) в умовах воєнного стану, в апеляційній скарзі прокурором не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України відсутні підстави для визнання апеляційним судом кваліфікації неправильною.

Аналіз матеріалів кримінального провадження свідчить, що під час судового розгляду не допущено порушень вимог кримінально-процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування вироку ( ч.2 ст. 412 КПК України) і могли б вплинути на правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

В даному випадку, суд першої інстанції, діючи в межах пред`явленого ОСОБА_9 обвинувачення ( ч.1 ст. 337 КПК ) дійшов правильного висновку про його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, який будучи військовослужбовцем та проходячи військову службу за мобілізацією на посаді командира 3 стрілецького взводу 3 стрілецької роти військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій і передбачаючи настання їх суспільно небезпечних наслідків, не з`явився вчасно на службу до розташування військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , без поважних причин, в умовах воєнного стану та ухилявся від проходження військової служби до 01.11.2022 року, перебуваючи в різних місцях, використовуючи виниклий у зв`язку з цим вільний час на власний розсуд, що не було пов`язано з виконанням його обов`язків з військової служби.

Як пояснив ОСОБА_9 , під час апеляційного розгляду, він свою вину визнає повністю, у вчиненому щиро розкаюється, фактичних обставини цієї справи, викладені у вироку суду не оспорює.

У роз`ясненнях, викладених у п.п. 1,3 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рекомендовано судам при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суворо додержуватись засад покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання; визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Згідно ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

В цій справі, при призначенні ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції, в оскаржуваному вироку зазначив, про те, що відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, який відноситься до категорії тяжких, особу ОСОБА_9 , який до кримінальної відповідальності притягується вперше, працює, за місцем служби характеризується незадовільно, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, знаходиться під наглядом у лікаря нарколога з приводу психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання алкоголю.

Обставинами, які пом`якшують обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, суд визнав його щире каяття, повне визнання вини, активне сприяння у розкритті злочину.

Обставини, які обтяжують ОСОБА_9 покарання судом не встановлено.

При фактичних обставинах цієї справи та характеризуючи даних, суд дійшов висновку про те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 можливо і без ізоляції його від суспільства та призначення йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України з випробуванням та з іспитовим строком.

Підстав для призначення ОСОБА_9 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, суд не знайшов.

Разом із тим, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного ОСОБА_9 покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі, а також щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність є обґрунтованими.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» регламентовано, що досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Абзацом 2 п. 2 вищевказаної постанови визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винуватого, обставин, що впливають на покарання.

Згідно зі ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції відповідної норми, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в такій санкції, а також може на цих підставах не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В даному випадку, фактичні обставини справи та їх об`єктивна оцінка свідчать про те, що ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності притягується вперше, свою вину визнав повністю, у вчиненому розкаявся, на утриманні має двох неповнолітніх дітей, активно сприяв слідству у розкритті злочину, військовослужбовець, на обліку у лікаря психіатра не перебуває.

Як пояснив сам ОСОБА_9 він залишив військову частину, у зв`язку з конфліктом з командиром батальйону, в даний час ситуація виправилась, стосунки по службі нормальні, з негативної характеристикою не згоден, вважає її неправдивою, бажає захищати суверенітет та незалежність України, продовжити військову службу по спеціальності в окремому підрозділі.

На думку апеляційного суду, наведені обставини, в сукупності іншими об`єктивними причинами, а також в умовах широкомасштабної збройної агресії Російської Федерації проти України та запровадженого на всій території України воєнного стану, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, що у виключних випадках дає колегія суддів право та можливість призначити ОСОБА_9 покарання за ч. 5 ст. 407 КК України, із застосуванням положень ст. 69 КК України, а саме покарання у виді арешту строком на 6 місяців.

Відповідно до положень ст.ст. 409, 413 та ст. 414 КПК України, підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є застосування закону, який не підлягає застосуванню. Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею ( частиною статті ) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів переконана у тому, що звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, в деякій мірі не відповідає загальним засадам, принципам та меті покарання, не буде слугувати запорукою виправлення ОСОБА_9 .

Крім того, колегія суддів вважає, що звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання (ст. 75 КК України) не буде відповідати цілям загальної та спеціальної превенції, як для самого ОСОБА_9 , а так само для інших військовослужбовців Збройних Сил України в умовах воєнного стану, а тому вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_9 покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність підлягає скасуванню, з ухваленням в цій частині нового вироку.

Таке рішення, на думку колегії суддів буде відповідати цілям та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 413, 414, 418, 420, 615 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_6 - задовольнити.

Вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 січня 2023 року у кримінальному провадженні № 0000080 від 21 вересня 2022 року стосовно ОСОБА_9 за ч.5 ст. 407 КК України - скасувати в частині призначеного ОСОБА_9 покарання, з ухваленням в цій частині нового вироку.

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України та призначити покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді арешту строком на 6 (шість) місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 рахувати з моменту приведення даного вироку до виконання.

В решті вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 січня 2023 року у кримінальному провадженні № 0000080 від 21 вересня 2022 року стосовно ОСОБА_9 за ч.5 ст. 407 КК України - залишити без змін.

Вирок Кропивницького апеляційного суду може бути оскаржений у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим з моменту отримання копії вироку.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4