Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

30 січня 2023 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисників-адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

секретарів судового засідання ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000213 за апеляційними скаргами прокурора Луцької місцевої прокуратури Волинської області ОСОБА_14 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 грудня 2019 року стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Луцьк Волинської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не маючого судимості,

та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Луцьк Волинської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 01.09.2003 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ч.1 ст.115 КК України на 9 років позбавлення волі; 21.02.2008 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ч.2 ст.296 КК України справу закрито на підставі ст.11-1, 248 КПК України по закінченню строків давності; 15.04.2015 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ч.1 ст.121 КК України на 5 років позбавлення волі, звільнений умовно-достроково 13.03.2018 року на підставі ухвали Сарненського районного суду Рівненської області на невідбутий строк 1 рік 6 місяців 29 днів,

обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.146, ч.2 ст.186, ч.2 ст.189 Кримінального кодексу України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 грудня 2019 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред'явленому обвинуваченні за ч.2 ст.186, ч.2 ст.189 Кримінального кодексу України (далі - КК), та виправдано на підставі п.2 ч.1 ст.373 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Цим же вироком ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за ч.2 ст.146 КК на один рік шість місяців позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з дня приведення вироку до виконання.

На підставі ч.5 ст.72 КК, у строк відбуття покарання ОСОБА_7 зараховано період перебування під вартою з 25.03.2018 по 07.11.2018, із розрахунку один день попереднього ув'язнення за один день позбавлення волі.

Також цим вироком ОСОБА_6 визнано винним та засуджено: за ч.2 ст.146 КК на два роки позбавлення волі, за ч.2 ст.186 КК України на чотири роки позбавлення волі, за ч.2 ст.189 КК на чотири роки позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки шість місяців.

На підставі ст.71 КК, за сукупністю вироків, шляхом приєднання до покарання, призначеного за даним вироком, частково невідбуте покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.04.2015, призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з 25.03.2018, тобто з моменту затримання.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 залишено попередній - тримання під вартою.

Судом частково задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 та стягнуто на його користь:

- з обвинуваченого ОСОБА_6 1450 грн. завданої матеріальної шкоди;

- солідарно з обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 20000 грн. моральної шкоди.

На підставі ч.3 ст.129 КПК, цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди залишено без розгляду.

Також судом стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_6 в дохід держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз у розмірі 10279,52 грн.

Вироком скасовано арешт, накладений на майно ухвалою слідчого судді від 27.03.2018.

Судом вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Цим вироком, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнані винними за засуджені за те, що 25.03.2018 близько 06.00 год., за попередньою змовою між собою та невстановленою досудовим розслідування особою, перебуваючи навпроти будинку №37, по вул.Гордіюк, м.Луцька, умисно, з корисливих мотивів, шляхом застосування фізичної сили, викрали потерпілого ОСОБА_5 , помістивши у вантажний мікроавтобус марки «Volkswagen LT 35», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що знаходиться у користуванні ОСОБА_7 . Після чого, проти його волі, одягнули на голову потерпілого мішок з полімерного матеріалу та, висловлюючи погрозу фізичною розправою, яку потерпілий сприйняв як реальну загрозу для свого здоров`я та життя, нанесли йому ряд ударів кулаками по тілу, голові, кінцівках, після чого перевезли до домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_7 .

Цього ж дня, близько 06.30 год., прибувши до вказаного господарства, обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та невстановлена досудовим розслідуванням особа, примусово всупереч волі ОСОБА_5 , помістили його у підвальне приміщення гаража, де незаконно утримували, позбавивши волі та можливості вільного пересування, заблокували вхід у підвал.

Також обвинувачений ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що близько 07.00 год. 25.03.2018, перебуваючи в підвальному приміщенні в по АДРЕСА_1 , умисно, з корисливих мотивів, застосував до потерпілого ОСОБА_5 фізичне насильство, що виразилось у нанесенні ударів кулаками рук по голові, тілу та кінцівках, а також погрозою застосування фізичного насильства до потерпілого, після чого відрито заволодів мобільним телефоном марки «Sаmsung» з сім-карткою № НОМЕР_2 , вартістю 350 грн., бейсболкою фірми «Аспент», вартістю 700 грн., та коштами в сумі 400 грн., спричинивши потерпілому ОСОБА_5 майнової шкоди на загальну суму 1450 грн.

Він же цього ж дня близько 14.00 год., разом з невстановленою досудовим розслідування особою, за попередньою змовою між собою, перебуваючи в підвальному приміщенні по АДРЕСА_1 , умисно, з корисливих мотивів, застосовуючи до ОСОБА_15 фізичне насильство, яке проявилося у нанесенні ударів кулаками по голові, тілу та кінцівках, з погрозою вбивства або заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вимагав у нього 2000 доларів США, як умову його звільнення, внаслідок чого заставили потерпілого власноручно написати розписку про нібито отримання останнім 14.02.2014 від ОСОБА_6 вказаних грошових коштів у борг, яку мав намір використати, з метою їх отримання від батьків потерпілого.

Близько 16.00 год. 25.03.2018 потерпілий ОСОБА_5 , скориставшись тим, що певний проміжок часу за ним ніхто нагляд не здійснював, зумів відсунути дерев`яну кришку, якою закривався вхід у підвальне приміщення, та втекти.

Внаслідок вказаних вище злочинних дій потерпілому ОСОБА_5 , за висновком судово-медичного експерта №270 від 30.03.2018, заподіяно тілесні ушкодження у вигляді синця навколо правого ока з поширенням на праву лобно-скроневу перед вушну ділянку з поверхневою раною біля зовнішнього краю правої брови, синців в ділянці правого плечового суглоба, на задньо-боковій поверхні грудної клітки справа, в ділянці лівого плеча та передпліччя, правого стегна, лівого колінного суглобу, лівої гомілки, синця з садном в ділянці правої гомілки, садна в ділянці лівої гомілки, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , кожен зокрема, визнані винними у тому, що своїми умисними діями, які виразились у викраденні людини та незаконному позбавленні її волі, вчиненими з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувались заподіянням потерпілому фізичних страждань, скоїли кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.146 КК.

Водночас обвинувачений ОСОБА_6 визнаний винним і в тому, що

- своїми умисними діями, які виразились у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаними з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров'я потерпілого та з погрозою застосування насильства, скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.186 КК;

- своїми умисними діями, які виразились у вимозі передачі чужого майна з погрозою насильства над потерпілим, обмеження його прав, свобод та законних інтересів, вчиненими повторно, за попередньою змовою групою осіб, з погрозою вбивства чи заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.189 КК.

Цим же вироком ОСОБА_7 виправданий за обвинуваченням у тому, що

він, попередньо домовившись з ОСОБА_6 та невстановленою досудовим розслідуванням особою, близько 07.00 год. 25.03.2018, перебуваючи в АДРЕСА_3 , умисно з корисливих мотивів, застосували до ОСОБА_5 , якого примусово помістили у підвальне приміщення, внаслідок чого незаконно позбавили волі, фізичне насильство, що виразилось у нанесенні ударів кулаками рук по голові, тілу та кінцівках та з погрозою застосування до нього фізичного насильства, відкрито заволоділи мобільним телефоном марки «Sаmsung» з сім-карткою № НОМЕР_2 , вартістю 350 грн., бейсболкою фірми «Аспент», вартістю 700 грн. та коштами в сумі 400 грн., які привласнили, спричинивши потерпілому майнової шкоди на загальну суму 1450 грн.;

він цього ж дня близько 14.00 год., разом з ОСОБА_6 та невстановленою досудовим розслідування особою, за попередньою змовою між собою, перебуваючи в АДРЕСА_3 , умисно з корисливих мотивів, застосовуючи до ОСОБА_5 , якого примусово помістили у підвальне приміщення, чим незаконно позбавили волі, фізичне насильство, яке проявилося у нанесенні ударів кулаками по голові, тілу та кінцівках, з погрозою вбивства або заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вимагали у нього 2000 доларів США, як умову його звільнення, внаслідок чого заставили потерпілого власноручно написати розписку про нібито отримання останнім 14.02.2014 від ОСОБА_6 вказаних грошових коштів у борг, яку в подальшому мали намір спільно використати з метою їх отримання від батьків потерпілого.

В апеляційній скарзі прокурор Луцької місцевої прокуратури Волинської області ОСОБА_14 просить вказаний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким:

ОСОБА_6 визнати винуватим та засудити: за ч.2 ст.146 КК на три роки позбавлення волі, за ч.2 ст.186 - на п`ять років позбавлення волі, за ч.2 ст.189 - на п`ять років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років 6 місяців.

На підставі ст.71 КК, за сукупністю вироків, шляхом приєднання до покарання, призначеного за цим вироком, частково невідбуте покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.04.2015, призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк шість років 6 місяців;

ОСОБА_7 визнати винуватим та засудити: за ч.2 ст.146 КК на три роки позбавлення волі, за ч.2 ст.186 - на чотири роки 6 місяців позбавлення волі, за ч.2 ст.189 - на п`ять років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років 6 місяців.

На обґрунтування заявлених вимог зазначив, що виправдовуючи ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.189 КК, судом було дано неправильну оцінку показанням потерпілого ОСОБА_5 . Зокрема, потерпілий вказував на узгодженість дій усіх трьох співучасників злочинів, обставини, які свідчать про заздалегідь узгоджений план, а викрадення та позбавлення волі потерпілого було лише підготовкою до вчинення наступних злочинів за попередньою домовленістю групою осіб. При цьому, потерпілий вказував на те, що викрадені у нього ОСОБА_6 кошти та особисті речі були передані наверх з підвального приміщення іншим співучасникам ОСОБА_7 та іншій невстановленій досудовим розслідуванням особі, яким було відомо про протиправний характер походження вказаних предметів.

Також на думку прокурора суд дав неправильну оцінку протоколу огляду місця події від 25.03.2018 та протоколу обшуку від 25.03.2018, оскільки у домоволодінні ОСОБА_6 були відсутні викрадені у потерпілого речі та кошти, хоча він не залишав свого будинку, на відміну від ОСОБА_7 , який повернувся за місцем свого проживання. Також вилучені розписка та кулькова ручка, потрапили в підвал з зовнішніх приміщень від інших співучасників грабежу та вимагання, які там перебували.

У зв`язку з вказаним, прокурор заявив клопотання про повторне дослідження протоколу огляду місця події від 25.03.2018, протоколу обшуку від 25.03.2018, повторний допит потерпілого ОСОБА_5 .

Також прокурор вважає, що суд, призначаючи обвинуваченим міру покарання, не врахував ступінь тяжкості, характер суспільної небезпечності і обставини вчинених злочинів, а також осіб обвинувачених.

Зокрема, два з вчинених злочинів відносяться до категорії тяжких, ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий за злочини проти життя і здоров'я особи, дані злочини були ним вчинені через короткий проміжок часу після його умовно-дострокового звільнення.

На думку прокурора, відсутні підстави і для призначення покарання в межах мінімальної санкції статті і ОСОБА_7 , який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, не має постійного місця роботи та міцних соціальних зв'язків, перебуває на обліку Волинського обласного наркологічного диспансеру.

Обвинувачений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить пом'якшити призначене йому покарання та зарахувати період перебування під вартою із розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі. При цьому, обвинувачений зазначив, що докази його вини є сфабрикованими, а місцевий суд прийняв рішення про його винуватість лише на підставі даних про його особу, наявність попередніх судимостей.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 , який просив задовольнити свою апеляційну скаргу та відмовити у задоволенні апеляційних вимог сторони обвинувачення, доводи прокурора ОСОБА_4 на підтримання апеляційної скарги прокурора ОСОБА_14 та відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_10 , які просили зменшити ОСОБА_7 строк призначеного покарання до строку його перебування під вартою, також просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора та підтримали апеляційні вимоги обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_5 , який просив задоволити апеляційну скаргу ОСОБА_6 та відмовити у задоволенні апеляційних вимог прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають..

Захисником-адвокатом ОСОБА_9 було подано апеляційну скаргу в інтересах ОСОБА_7 , в якій вона просила вказаний вирок змінити в частині засудження ОСОБА_7 за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.146 КК,та виправдати його на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК.

До початку розгляду цього кримінального провадження по суті апеляційним судом, 24.10.2022 від адвоката ОСОБА_9 надійшло повідомлення про припинення її участі як захисника обвинуваченого ОСОБА_7 у кримінальній справі, оскільки наказом Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Волинській області (далі РЦ) надання такої правової допомоги обвинуваченому та дію доручення РЦ від 21.11.2018 №000-0001559 адвокатом ОСОБА_16 припинено. До заяви додано копію наказу РЦ від 17 жовтня 2022 року №204/204-ІІ про припинення надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Згідно ордеру на надання правничої (правової) допомоги захист прав та інтересів обвинуваченого ОСОБА_7 , на підставі договору про надання правової допомоги №39 від 06.12.2022 у Рівненському апеляційному суду, здійснює адвокат ОСОБА_17 (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №436, видане на підставі рішення Волинської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 21.01.2010 №6/9).

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 відмовився від апеляційної скарги адвоката ОСОБА_9 та просив залишити цю скаргу без розгляду.

За приписами ч.1 ст.403 КПК, особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення апеляційного розгляду. Захисник підозрюваного, обвинуваченого, представник потерпілого можуть відмовитися від апеляційної скарги тільки за згодою відповідно підозрюваного, обвинуваченого чи потерпілого.

З огляду на вказане та з урахуванням думок сторін провадження, колегія суддів вважає за необхідне прийняти відмову обвинуваченого ОСОБА_7 від апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 та закрити апеляційне провадження в цій частині.

Згідно з вимогами ч.1 ст.404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Частиною 3 цієї норми передбачено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Так, ставлячи вимогу про скасування даного вироку та ухвалення нового обвинувального вироку, прокурор заявляв клопотання про повторне дослідження ряду письмових доказів та повторний допит потерпілого ОСОБА_5 .

Однак, заявляючи дане клопотання про повторне дослідження доказів, встановлених під час судового розгляду, апелянтом не вказано як ці вимоги кореспондуються з приписами ч.3 ст.404 КПК не зазначено, які саме порушення були допущені судом першої інстанції при дослідженні доказів або які докази не були ним досліджені. Незгода сторони обвинувачення із висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є підставою для повторного дослідження тих самих доказів.

При цьому, колегія суддів зауважує, що згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові від 10 червня 2020 року у справі №712/2341/15-к, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком апеляційного суду. Відмова у задоволенні клопотання щодо повторного дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.

Окрім того, з матеріалів кримінального провадження, зокрема журналів судових засідань, колегією суддів не встановлено, що судом першої інстанції було допущено істотні порушення при дослідженні доказів.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, враховуючи положення ч.3 ст.404 КПК, приймає до уваги докази, безпосередньо досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду.

Статтею 370 КПК встановлено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При цьому, згідно вимог ст.374 КПК, у разі визнання особи виправданою у вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдування обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Згідно з показаннями потерпілого ОСОБА_15 , наданих ним при допиті у суді першої інстанції, він в категоричній формі зазначав, що обвинувачений ОСОБА_7 не був присутній, тобто не приймав участі, у відкритому заволодінні належними потерпілому мобільним телефоном з сім-карткою, бейсбол кою та коштами, а також не вимагав у нього 2000 доларів США та написання відповідної розписки про наявність боргу перед ОСОБА_6 на вказану суму.

Свої показання щодо непричетності обвинуваченого ОСОБА_7 до незаконного заволодіння його майном, а також вимагання у нього коштів, потерпілий ОСОБА_5 підтвердив і під час апеляційного розгляду, зазначивши, що на даний час не має жодних претензій як матеріального, так і морального характеру до обвинуваченого ОСОБА_7 .

При цьому, місцевим судом у відповідності до приписів ст.ст.23, 95 КПК досліджено докази та допитано потерпілого, свідків. Сукупності зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, із дотриманням вимог ст.94 КПК, цей суд дав налажну очцінку.За результатами судового розгляду судом першої інстанції не було встановлено жодних належних та допустимих доказів, які б доводили вчинення ОСОБА_7 кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених ч.2 ст.186 та ч.2 ст.189 КК.

Натомість матеріали кримінального провадження свідчать про те що, обвинувачений ОСОБА_7 після поміщення потерпілого до підвального приміщення поїхав з власного будинку, та після викрадення потерпілого не вчиняв стосовно нього жодних протиправних дій.

Разом з тим, під час апеляційного розгляду прокурор не змогла довести в чому, на її думку, полягала конклюдентність дій обвинувачених, які докази свідчать про наявність в діях ОСОБА_7 складу злочинів, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.189 КК. Не встановлено таких обставин і колегією суддів.

Так, за змістом ст.62 Конституції України, під час розгляду кримінальних проваджень має суворо додержуватись принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст.17 КПК, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст.92 КПК, сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, та яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.

Згідно з вимогами ст.91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, - на потерпілого.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить висновку, що вирок суду в частині виправдання ОСОБА_7 за ч.2 ст.186, ч.2 ст.189 КК відповідає встановленим обставинам кримінального провадження.

Також колегія суддів не може погодитись, що призначена міра покарання кожному з обвинувачених є явно несправедливою внаслідок невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особам обвинувачених.

Зокрема, колегія суддів вважає, що місцевий суд дотримався вимог статей 50, 65 КК, згідно з якими особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційній повноваження суду визначаються також Європейським судом з прав людини який у своїх рішеннях (зокрема у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Тобто, реалізуючи свої дискреційній повноваження, суд для вибору такого покарання повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини кримінального провадження, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, місцевий суд врахував відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та наявність обставини, що обтяжує покарання рецидив злочину, ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відносяться до категорії тяжких та середньої тяжкості. Також місцевий суд надав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, зокрема наявності попередніх судимостей. Усі вказані обставини, у своїй сукупності, стали підставами для висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 лише в умовах ізоляції від суспільства та призначення йому покарання за вчиненні злочини у межах мінімальних санкцій інкримінованих йому статей.

Також місцевим судом були в повній мірі дотримані вимоги закону про кримінальну відповідальність і при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , адже місцевим судом було враховано відсутність обставин, що пом`якшують та що обтяжують покарання, тяжкість вчиненого злочину, який відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, а також характеризуючи дані особи обвинуваченого, який не має судимості, за місцем проживання характеризується позитивно, стан його здоров`я, зокрема те, що він перебуває на консультативному обліку з діагнозом «Психічні і поведінкові розлади внаслідок вживання канабіоїдів та стимуляторів (амфетаміну), вживання зі шкідливими наслідками». Зазначені обставини, на переконання колегії суддів, свідчать про можливість виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів лише в умовах ізоляції від суспільства, однак свідчать про достатність обрання йому міри покарання, наближеної до нижньої межі санкції ч.2 ст.146 КК України.

Окрім того, не підлягають задоволенню вимоги обвинуваченого ОСОБА_6 щодо зарахування йому періоду попереднього ув`язнення у строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, оскільки злочини, інкриміновані ОСОБА_6 , були ним вчинені 25.03.2018.

Так, згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої палати Верховного Суду від 29.08.2018 у справі №663/537/17, якщо особа вчинила злочин, починаючи з 21 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст.72 КК в редакції Закону № 2046-VIII (пряма дія Закону № 2046-VIII).

Оскільки місцевий суд у цьому вироку скасував арешт на траспортний засіб марки «Volkswagen LT 35», реєстраційний номер НОМЕР_1 , то відсутні підстави для розгляду клопотання ОСОБА_18 , як її власника.

Зважаючи на вказане, колегія суддів приходить до переконання, що даний вирок є законним, обґрунтованим та вмотивованим, постановленим дотриманням вимог як кримінального процесуального закону, так і закону про кримінальну відповідальність, а тому підстав для його скасування та задоволення апеляційних вимог як сторони обвинувачення, так і сторони захисту не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 грудня 2019 року стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора Луцької місцевої прокуратури Волинської області ОСОБА_14 , обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в той самий строк з дня отримання її копії.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3