Справа № 164/344/22 Провадження №11-кп/802/190/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:в порядку КПК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника засудженого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи за апеляційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Маневицького районного суду Волинської області від 09 листопада 2022 року, якою в клопотанні засудженого ОСОБА_7 про умовно дострокове звільнення від покарання відмовлено,

В С Т А Н О В И В:

Вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 21 січня 2019 року ОСОБА_7 засуджений за ч.3 ст.186, ст.71 КК України до 4 (чотирьох) років 7 (семи) місяців позбавлення волі.

Засуджений ОСОБА_7 звернувся до Маневицького районного суду Волинської області із клопотанням, в якому просив, беручи до уваги зміст ст. 81 КК України та ст. 537 КПК України, звільнити його умовно достроково від відбування покарання, стягнень немає.

Ухвалою Маневицького районного суду Волинської області від 09 листопада 2022 року в задоволенні вказаного клопотання відмовлено.

Своє рішення місцевий суд мотивував тим, що ОСОБА_7 своєю поведінкою не довів виправлення, не став на його шлях, а тому підстав для його умовно-дострокового звільнення на час розгляду клопотання немає.

Не погоджуючись із таким рішенням суду захисник засудженого подав апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим. Зазначає про те, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення керувався лише показами працівників ДУ «Маневицька ВК 42», які заперечували клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення. Вказує, що місцевий суд не взяв до уваги покази самого засудженого, який в своїх показах в суді звертав увагу на те, що він раніше був працевлаштований, за сумлінне ставлення до праці мав 6 заохочень. Однак, після того, як ОСОБА_7 поскаржився начальнику Львівського управління виконання покарань на неправильну виплату та нарахування заробітної плати у «ВК 42», він був звільнений з роботи і на нього було накладено 7 стягнень, які на момент розгляду справи в суді були погашені. Водночас, зазначає і про те, що судом першої інстанції не було враховано того, що засуджений ОСОБА_7 належним чином виконував роботи по благоустрою, а також його позитивну характеристику. З огляду на вищевикладене, просить скасувати ухвалу Маневицького районного суду від 09.11.2022 року про відмову в застосуванні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання щодо ОСОБА_7 , засудженого за ч.3 ст. 186, ст. 71 КК України, та застосувати умовно-дострокове звільнення від відбування покарання щодо нього.

Заслухавши доповідача, який виклав суть ухвали та доводи апеляційної скарги, засудженого та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу у повному обсязі і просили скасувати оскаржуване судове рішення та звільнити ОСОБА_7 умовно-достроково, прокурора, який заперечив доводи апеляційної скарги і просив ухвалу місцевого суду залишити без змін, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Положення ст.370 КПК України регламентують, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На думку апеляційного суду, вказані вимоги закону при постановленні рішення місцевим судом дотримані.

Згідно положень ст. 81 КК України та роз`яснень, що містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким» від 26 квітня 2002 року, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого, та якщо засуджений сумлінною поведінкою (стримування від порушень режиму відбування покарання, правил внутрішнього розпорядку, неухильне додержання загальноприйнятих норм і правил поведінки, в тому числі, і в побуті) і ставленням до праці довів своє виправлення.

За змістом закону, висновок суду про виправлення засудженого має бути заснований на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці не лише за час, який безпосередньо передує розгляду клопотання, а й за весь період перебування у виправно-трудовій установі.

Сумлінна поведінка засудженого полягає у дотриманні правил внутрішнього розпорядку, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи та відсутності порушень дисципліни, що само по собі ще не є підставою для застосування умовно-дострокового звільнення від покарання. Сам по собі факт сумлінного ставлення засудженого до праці та задовільного реагування на заходи виховного впливу не може служити переконливою підставою для висновку про те, що засуджений виправився та не буде продовжувати вчиняти нові злочини.

Висновок суду про виправлення засудженого повинен бути зроблений з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, а також даних, що характеризують його особу.

Частиною 1 статті 6 КВК України передбачено, що виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 21 січня 2019 року ОСОБА_7 засуджений за ч.3 ст. 186, ст.71 КК України до 4 (чотирьох) років 7 (семи) місяців позбавлення волі.

Відповідно до характеристики Маневицької виправної колонії (№ 42) на засудженого ОСОБА_7 від 04.05.2022, початком строку є 30.09.2018, а кінцем 30.04.2023 (а.с.15).

Разом з тим, як встановлено судом апеляційної інстанції, ОСОБА_7 , раніше притягувався до кримінальної відповідальності і відбував покарання в місцях позбавлення волі за вчинення злочинів, в тому числі, тяжких.

Згідно з дослідженої в суді першої інстанції особової справи № 55-П-19, засуджений в місцях позбавлення волі знаходиться з 30 жовтня 2018 року, до Маневицької ВК (№42) прибув 11 квітня 2019 року, на виробництві установи не працевлаштований. За час відбування покарання за сумлінну поведінку та ставлення до праці отримав шість заохочень від начальника установи (05 липня 2019 року, 02 жовтня 2019 року, 08 січня 2020 року, 06 квітня 2020 року, 06 липня 2020 року, 06 жовтня 2020 року). Однак, допускав порушення встановленого режиму відбування покарання, за що сім разів притягувався до дисциплінарної відповідальності, ( 28 жовтня 2020 року - догана, 08 квітня 2021 року сувора догана, 21 квітня 2021 року 14 діб ДІЗО, 07 травня 2021 року сувора догана, 07 травня 2021 року сувора догана, 07 травня 2021 року 14 діб ДІЗО, 20 серпня 2021 року сувора догана) стягнення на даний час погашені у зв`язку із закінченням шестимісячного строку з дня притягнення.

Із матеріалів, долучених до клопотання, а також із матеріалів особової справи засудженого, вбачається, що після 6 жовтня 2020 року до нього заохочення не застосовувалися.

Водночас, із відповіді ДУ «Маневицька ВК ( №42) від 8 листопада 2022 року, яка була надіслана на запит суду першої інстанції слідує, що згідно абзацу 5 частини 3 ст. 107 КВК України засуджені зобов`язані виконувати необхідні роботи по самообслуговуванню, благоустрою колонії. Засуджені, які відбувають покарання в ДУ «Маневицька (№42)», в тому числі і засуджений ОСОБА_7 , згідно положень ч.5 ст. 118 КВК України залучаються без оплати праці до робіт з благоустрою колонії і прилеглих до неї територій, а також поліпшенню житлово побутових умов засуджених в порядку черговості, в неробочий час і не більше як дві години на день. За результатами участі засуджених в цих роботах адміністрацією установи згідно ч.8 ст. 131 КВК України поквартально проводиться оцінювання та приймається вмотивоване рішення про доцільність чи недоцільність застосування до засуджених заходів заохочення.

22 березня 2022 року комісією установи виконання покарань відмовлено ОСОБА_7 у застосуванні ст. 81 КК України як такому, що не довів свого виправлення.

Таким чином, матеріалами провадження підтверджується той факт, що засуджений своєю поведінкою не довів, що став на шлях виправлення, про що вірно зазначено судом першої інстанції.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують доказів, які знаходяться в матеріалах провадження, та не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення клопотання засудженого про його умовно-дострокове звільнення.

Доводи сторони захисту про упереджене ставлення до засудженого є безпідставними, як і твердження, що суд не в повній мірі врахував обставини провадження. Судом досліджені всі обставини, які мали значення для прийняття законного та обґрунтованого рішення.

З огляду на вище викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що підстави для скасування ухвали місцевого суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Маневицького районного суду Волинської області від 09 листопада 2022 року, якою в клопотанні засудженого ОСОБА_7 про умовно дострокове звільнення від покарання відмовлено без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді