Справа № 158/273/20 Провадження №11-кп/802/782/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.3 ст.186, ч.1 ст.263 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 , (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_8 , (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000809, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Ківерцівського відділу Маневицької місцевої прокуратури ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого на вирок Ківерцівського районного суду від 26 травня 2020 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, не працюючого, з середньою освітою, розлученого, раніше судимого:
- 07.03.2019 року вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України до 3 місяців арешту,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч. 1 ст. 263 КК України - визнано невинним та виправдано у зв`язку з недоведеністю вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.
Запобіжний захід ОСОБА_7 до вступу вироку у законну силу залишено попередній тримання під вартою.
Строк відбування покарання рахувати з моменту фактичного затримання 21.12.2019 року.
Цим же вироком вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно із вироком суду ОСОБА_7 визнано винним за те, що він 20 грудня 2019 року близько 19 години у с. Муравище Ківерцівського району Волинської області прийшов до будинку АДРЕСА_2 , де повторно, шляхом зняття віконного скла у вікні біля вхідних дверей, проник у вищевказаний будинок, завдавши один удар кулаком в обличчя ОСОБА_11 , котрою був виявлений у будинку і, заподіяв останній фізичний біль, після чого заволодів двома мобільними телефонами марок «Номі» та « ОСОБА_12 » з однією сім-картою, які знаходились на обідньому столі у кухні будинку, а також грошовими коштами в сумі 500 гривень, котрі знаходились під подушкою спальної кімнати даного будинку, чим завдав потерпілій матеріальної шкоди на загальну суму 1200 гривень.
Крім цього, досудовим розслідуванням ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що 17 січня 2020 року близько 08 години за місцем проживання ОСОБА_7 в ході проведення санкціонованого обшуку за місцем проживання, а саме у кімнаті, де він проживає, у шафі було виявлено та вилучено металеву банку з маркуванням «Порох Мисливський Сокол», в якій знаходилась суміш, що має здатність вибухового перетворення і є сумішшю вибухових речовин метальної дії промислового виробництва нітроцелюлозний порох (одноосновний) та димний (чорний) порох, який ОСОБА_7 незаконно придбав, всупереч передбаченому законом порядку у невстановленому досудовим розслідуванням місці та осіб, та зберігав без відповідного дозволу у кімнаті, будинку АДРЕСА_1 .
У поданих апеляційних скаргах:

- прокурор, оскаржує вирок через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального правопорушення, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до безпідставного виправдання ОСОБА_7 за ч.1 ст.263 КК України та призначення покарання за ч.3 ст.186 КК України, яке явно не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Вважає невинуватість ОСОБА_7 судом обґрунтована за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, також при винесенні рішення судом не вмотивовано чому взято до уваги одні докази та відкинуто інші.

Внаслідок помилкового судження про невинуватість ОСОБА_7 за ч. 1 ст.263 КК України, суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, який, на думку прокурора, підлягає застосуванню, а саме ч.1 ст.70 КК України, тобто призначення покарання за сукупністю злочинів при доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Просить оскаржений вирок скасувати та ухвалити новий, яким визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.186, ч.1 ст.263 КК України і призначити покарання:

- за ч.3 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років;

- за ч.1 ст.263 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

- захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_10 вважає вирок незаконним та необґрунтованим через невідповідність висновків суду, викладених в судвомову рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. На переконання захисника висновки суду ґрунтуються на доказах, які відповідно до вимог закону є недопустимими, а також не спростовують тих доводів та обставин на, які посилався обвинувачений під час розгляду кримінального провадження. Звертає увагу, що покази свідків містять істотні суперечності та не доведено, що в діяннях обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Просить оскаржений вирок скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 за ч.3 ст.186 КК України закрити. у зв`язку з недоведеністю, що в діях останнього наявний склад кримінального правопорушення.

Учасників судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце апеляційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду апеляційної інстанції, зокрема від потерпілої, а також про обов`язкову участь потерпілої ОСОБА_11 в апеляційному розгляді, не надходило.

Враховуючи наведене, взявши до уваги думку прокурора, сторони захисту, обвинуваченого та з метою забезпечення розгляду кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Ківерцівського відділу Маневицької місцевої прокуратури ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого на вирок Ківерцівського районного суду від 26 травня 2020 року ОСОБА_7 , в розумні строки, апеляційний суд вважає за можливе провести апеляційний розгляд без участі потерпілої ОСОБА_11 .

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційних скарг, прокурора, яка подану нею апеляцію підтримала частково, апеляцію обвинуваченого та його захисника заперечила, обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу прокурора заперечили, подану ними апеляцію підтримали у повному обсязі, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного висновку.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається зі змісту вироку суду першої інстанції, він відповідає приписам ст.370 КПК України.

Відповідно до ч.3 ст.404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або із порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувались судом першої інстанції, виключно, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Виходячи з буквального тлумачення вказаної норми процесуального закону сам по собі факт незгоди сторони із рішенням суду першої інстанції та подачі на нього апеляційної скарги із вимогою про його скасування не зобов`язує суд апеляційної інстанції повторно здійснювати судовий розгляд у повному обсязі, оскільки це є порушенням принципу інстанційності судової системи і зумовить порушення розумних строків апеляційного розгляду.

За змістом ч.3 ст.404 КПК України повторне дослідження апеляційним судом доказів відбувається лише у разі дослідження таких доказів з порушенням вимог КПК України або не повністю.

При цьому учасник судового провадження має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й навести, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями чи взагалі не досліджені.

Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України.

Незгода сторони обвинувачення з оцінкою судом доказів у кримінальному провадженні та встановленими обставинами кримінального провадження, не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом.

Суд дотримався вимог ст.10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом.

Вимоги прокурора про повторне дослідження апеляційним судом доказів у кримінальному провадженні, не відповідають основним засадам кримінального процесуального закону.

Враховуючи, що прокурором клопотання про допит свідка ОСОБА_13 в суді першої інстанції не заявлялось, як вбачається із звукозапису судового засідання, не наведено достатніх обґрунтувань, які б вказували на те, що докази були судом першої інстанції дослідженні не повністю або з порушеннями, а тому колегія суддів вважає, відсутні підстави для повторного дослідження доказів та задоволення клопотання прокурора.

Відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Така позиція узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 09.07.2019 року у справі № 676/603/17 (провадження № 51-392км19), від 10.02.2021 року у справі № 127/14811/17 (провадження № 51-5046 км 20)

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні відкритого викрадення чужого майна, вчиненого повторно, поєднане з проникненням у житло (грабіж), за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтований дослідженими під час судового розгляду доказами, яким дано належну оцінку, і відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Разом з тим, у поданій апеляційній скарзі захисник оскаржує вирок в частині винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, вважаючи, що обвинувачення у цій його частині не підтверджене достатніми доказами для доведення винуватості особи в суді.

Так, незважаючи на заперечення обвинуваченим ОСОБА_7 своєї винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, його винуватість доводиться зібраними у провадженні доказами, які обґрунтовано враховані судом, і яким надана відповідна правова оцінка.

Судом першої інстанції підставно взято до уваги показання потерпілої ОСОБА_11 яка вказала, що 20 грудня 2019 року до неї приходила соціальний працівник, після того, як вона пішла близько 18 години, потерпіла зайшла у будинок, зачинилась та лягла відпочивати, дивилась телевізор. Десь за хвилин 20-30 вона почула шурхіт у коридорі, вийшла і побачила чоловіка, який присів, запитала у нього хто він такий, що тут робить і як потрапив до будинку, на що він відповів, що він її онук, хоча ні дітей, ні онуків у неї немає. Далі він її вдарив чи штовхнув, вона впала та втратила свідомість. Коли прийшла до тями того чоловіка вже не було, змогла підвестися лише коли на вулиці стало світати. В будинку виявила відсутність гаманців, в яких було 504 гривні, двох мобільних телефонів, пляшечки спирту та палки ковбаси. Вирішила піти до ОСОБА_7 миритися, оскільки вважала, що саме він вчинив даний злочин, а коли вийшла на вулицю, сусіди побачили, що на ній наявні тілесні ушкодження, запитали що сталось, зателефонували її племіннику та в поліцію.

Потерпіла ОСОБА_11 в судовому засіданні показала, що обвинувачений візуально дуже схожий на особу, яка вчинила щодо неї злочин, незважаючи на відсутність ствердної думки про впізнання обвинуваченого ОСОБА_7 потерпілою, винуватість останнього підтверджується іншими достатніми доказами в кримінальному провадженні, а не лише свідченнями потерпілої ОСОБА_11 .

Погоджується апеляційний суд і з оцінкою показань свідків:

- ОСОБА_14 , який в судовому засіданні суду показав, що 21 грудня 2019 року зранку до нього зателефонувала сусідка його тітки на ім`я ОСОБА_15 та повідомила, що тітку пограбували та побили, питала чи викликати поліцію. Також вона повідомила, що в будинку нема скла у вікні, все розкидане. Коли він приїхав, то вже на місці була поліція;

- ОСОБА_16 , яка суду показала, що зранку 21 грудня 2019 року до них прийшла сусідка ОСОБА_11 побита, повідомила, що ввечері її пограбували та побили. Дала їй ключі від будинку, коли вона прийшла до будинку, то побачила, що відсутня шибка у вікні поблизу дверей вхідних та у кухні і на ліжку все розкидане;

- ОСОБА_17 , який показав, що 20 грудня 2019 року він був у ОСОБА_7 вдома, однак пішов від нього приблизно о 18-19 годині та більше не повертався;

- ОСОБА_18 , який в судовому засіданні суду першої інстанції також показав, що пішов до сусіда ОСОБА_7 , коли сутеніло, тобто приблизно о 17 години набрати води. ОСОБА_7 та його мама чистили сажу в грубці, він допоміг їм замазати глиною дверку, після чого вони розпивали спиртні напої і він пішов додому, о котрій годині точно не пам`ятає, сусід ОСОБА_17 пішов від ОСОБА_7 за хвилин 20-30 перед ним.

З урахуванням викладеного та враховуючи, що показання потерпілої та свідків, у яких відсутні підстави оговорювати обвинуваченого, окрім іншого, є послідовними, ствердними та узгоджуються між собою, вони обґрунтовано взяті судом до уваги та з урахуванням даних, що містяться в матеріалах кримінального провадження, за своїм обсягом є достатніми для доведення його винуватості за ч.3 ст.186 КК України.

Також суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що окрім показів потерпілої та свідків, вина обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 186 КК України підтверджується такими дослідженими доказами:

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 21.12.2019 року (а.с. 77), відповідно до якої потерпіла ОСОБА_11 повідомила, що 20.12.2019 року близько до 19 години до її помешкання шляхом вийняття віконного скла проник ОСОБА_7 , завдав їй удар кулаком руки по обличчю та заволодів двома мобільними телефонами, грошовими коштами в сумі 500 грн. та пенсійним посвідченням;

- рапортом від 21.12.2019 року (а.с. 78-79), відповідно до якого на місці події було виявлено відбитки пальців, застосовувалась службова собака;

- протоколом огляду місця події від 21.12.2019 року з фототаблицею до нього (а.с. 80-86), в ході якого було оглянуто будинок ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_2 , виявлено сліди пальців рук на склі, що було вийняте з рами вікна будинку;

- актом про застосування службового собаки від 21.12.2019 року (а.с. 87), відповідно до якого собака взяв слід від місця вчинення (будинку ОСОБА_11 ) та привела до будинку АДРЕСА_1 );

- висновком експерта № 21 від 31.01.2020 року за результатами проведення дактилоскопічної експертизи (а.с. 140-149), відповідно до якого два сліди пальців рук та один слід папілярного узору руки, виявлені та вилучені в ході ОМП придатні для ідентифікації, залишені пальцем та долонною поверхнею руки особи, дактилоскопічна картка якої заповнена на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- протоколом проведення обшуку від 17.01.2020 року (а.с. 152-155), відповідно до якого було проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_7 , в ході якого було виявлено та вилучено два мобільні телефони та металеву банку з сипучою речовиною;

- протоколом огляду предметів від 17.01.2020 року (а.с. 156-162), відповідно до якого було оглянуто два мобільні телефони марки «Номі» з сім-картою № НОМЕР_1 та марки «Флай»;

- протоколами пред`явлення речей для впізнання з фототаблицями до них від 17.01.2020 року (а.с. 109-114), відповідно до якого потерпіла ОСОБА_11 впізнала викрадені у неї телефони серед пред`явлених їй.

Не визнання вини в інкримінованих кримінальних правопорушеннях та твердження ОСОБА_7 у суді, що 20 грудня 2019 року протягом усього дня був вдома, нікуди не виходив, є непереконливими.

Доводи захисника про неналежність та недопустимість доказів обвинувачення, зокрема, рапорту та акта про застосування службового собаки від 21.12.2019 через невідповідність інформації, викладеної в них, дійсності голослівні, були предметом перевірки в суді першої інстанції та не знайшли свого підтвердження, з чим погоджується і колегія суддів.

Так, згідно із положеннями ст.85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Статтею 86 КПК України встановлено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Частиною другою даної норми визначено перелік діянь, які суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини й основоположних свобод, на підставі чого можливо зробити висновок про недопустимість доказів.

Підстави, з яких апелянт стверджує про неналежність та недопустимість доказів обвинувачення, не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, оскільки результатом для визнання доказів недопустимими є не будь-яке порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відтак, рішення суду в цій частині є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування, відсутні.

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо недоведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

За змістом ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, зробив ґрунтовний аналіз доказів, які були надані стороною обвинувачення та дійшов правильного висновку про те, що вони не підтверджують події інкримінованого ОСОБА_7 злочину.

Як убачається із матеріалів кримінального провадження та вироку, судом першої інстанції в повному обсязі досліджені зібрані докази винуватості ОСОБА_7 , на які посилалась сторона обвинувачення, перевірені судом та згідно зі статтями 85, 86, 87, 94 КПК України належним чином оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності.

З огляду на викладене, доводи прокурора про неправильну оцінку доказів обвинувачення, зроблені судом, апеляційний суд вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону, будь-яких достатніх беззаперечних доказів на підтвердження вини останнього, окрім того, що в кімнаті за місцем проживання обвинуваченого було виявлено металеву банку з порохом, суду надано не було.

Із змісту вироку суду першої інстанції убачається, що у ньому викладено формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_7 , підстави його виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд не бере до уваги докази обвинувачення, суд урахував позицію останнього, який свою винуватість не визнав.

З огляду на викладене, а також з урахуванням того, що з суб`єктивної сторони даний злочин характеризується лише умисною формою вини, апеляційний суд погоджується із висновком суду про те, що сукупність зібраних стороною обвинувачення доказів, на переконання апеляційного суду, не спростовує твердження обвинуваченого про відсутність в його діях умислу на незаконне зберігання, придбання, вибухових речовин, та не доводить події злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку всім доказам, що є в кримінальному провадженні, не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і вважає, що вони в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і є достатніми для прийняття законного та обґрунтованого рішення в кримінальному провадженні щодо винуватості ОСОБА_7 за ч.3 ст.186 КК України та виправданні останнього за ч.1 ст.263 КК України.

Доводи прокурора про те, що покарання яке призначено ОСОБА_7 , є надто м`яким та не відповідає тяжкості злочину у результаті необґрунтованого вироку суду першої інстанції в частині виправдання ОСОБА_7 за ч.1 ст.263 КК України, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

Обираючи вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд дотримався вказаних вимог закону.

Як убачається із змісту мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, конкретні обставини вчинення ним злочину та дані про його особу, який вину у вчиненому не визнав, не розкаявся, завданої шкоди не відшкодував, раніше неодноразово судимий, непрацевлаштований, за місцем проживання характеризується посередньо.

Обставин, які згідно зі ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого, судом не встановлено. З передбачених ст. 67 КК України обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_7 , судом визнано вчинення злочину щодо особи похилого віку та особи з інвалідністю.

Врахувавши ці та інші обставини справи, зокрема і ті, на які посилається в апеляційній скарзі прокурор, у їх сукупності, суд обрав вид та розмір покарань в межах санкцій статей кримінального Закону, за якими його засуджено, які відповідають вимогам ст.ст.50, 65 КК України, і не є надто суворими чи м`якими.

І таке покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, відповідає принципам законності, справедливості та індивідуалізації покарання

Інші доводи скарг не впливають на правильність прийнятого судом рішення, а тому колегія суддів не приймає їх до уваги.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для скасування вироку, колегією суддів не встановлено, тому апеляційні скарги захисника та прокурора належить залишити без задоволення, а вирок без зміни.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Ківерцівського відділу Маневицької місцевої прокуратури ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого залишити без задоволення, а вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 26 травня 2020 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий

Судді