У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23" листопада 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000322

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 30 листопада 2021 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Степове Вітовського району Миколаївської області, раніше судимого 09 жовтня 2018 року Жовтневим районним судом Миколаївської області за ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 310 КК України до 2 років позбавлення волі, з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

- обвинуваченого за ч. 1 ст. 185 КК України,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 30 листопада 2021 року ОСОБА_6 засуджений за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді арешту строком на 2 місяці.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, частково приєднано до покарання за даним вироком невідбуту частину покарання за вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 09.10.2018 та призначено остаточно покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 1 місяць.

Ухвалено строк відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту взяття його під варту після набрання вироком законної сили.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок змінити в частині призначеного покарання та призначити покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скарги.

Не оспорюючи правильності кваліфікації його дій, обвинувачений вважає, що вирок суду є незаконним, внаслідок невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі. Вважає вирок занадто суворим.

Зазначив, що він визнав вину в повному обсязі, щиро кається, повернув потерпілій викрадене майно, потерпіла не наполягала на суворому покаранні.

Стверджує, що попередня судимість погашена, але при призначенні покарання судом не врахована дана обставина. На його думку, довідка МВС України, яка додана до апеляційної скарги, підтверджує відсутність у нього станом на 18.11.2021 незнятої та непогашеної судимості.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

24 березня 2020 року близько 13-00 години обвинувачений ОСОБА_6 знаходячись у своєї знайомої - потерпілої ОСОБА_7 , за адресою: АДРЕСА_2 , скориставшись тимчасовою відсутністю потерпілої, таємно викрав кутову шліфувальну машинку, DVD тюнер, заточну машину для ланцюгів, дорожню валізу та банку фарби. Викраденим майном обвинувачений ОСОБА_6 розпорядився на власний розсуд.

В результаті протиправних дій обвинуваченого потерпілій ОСОБА_7 була спричинена майнова шкода на загальну суму 1674,00 грн.

Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винним у таємному викрадені чужого майна.
Його дії кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 1 ст. 185 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_6 був належним чином повідомлений, але у судове засідання не з`явився. Його неявка не перешкоджає апеляційному розгляду.

Захисник ОСОБА_8 надіслав клопотання про розгляд апеляційної скарги без його участі.

Прокурор вважав, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасника судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційній суд встановив таке.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, є правильними та апелянтом в цій частині не оспорюються.

Що стосується доводів апелянтів про призначення занадто суворого покарання, то вони не є слушними, з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до положень ст. 65 КК України, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суд зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

При призначенні покарання ОСОБА_6 суд першої інстанції достатньо врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального проступку, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання обвинуваченого, а також дані про особу обвинуваченого.

Суд врахував, що обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності, має судимість.

Враховано, що обвинувачений не перебуває на обліку у нарколога та психіатра, позитивно характеризується за місцем проживання.

Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_6 , суд визнав щире каяття, визнання вини та повне відшкодування шкоди. Обставини, які обтяжують покарання, судом не встановлені.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_6 за ч.1 ст. 185 КК України призначено відповідно до вимог ст. 65-67 КК України, у виді арешту за розміром, який не є максимальним, та передбачений санкцією ч. 1 ст. 185 КК України. Отже, вважати призначене покарання занадто суворим немає підстав.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 09.10.2018 ОСОБА_6 засуджений за ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 310 КК України до 2 років позбавлення волі, з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців.

Отже, за оскаржуваним вироком злочин вчинено 24.03.2020, тобто в період іспитового строку, призначеного за вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 09.10.2018.

Відповідно до повідомлення Вітовського районного відділу філії державної установи «Центр пробації» в Миколаївській області, органом пробації порушувалося питання щодо звільнення від покарання ОСОБА_6 за вище зазначеним вироком, але ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 15.05.2020 в задоволенні цього подання відмовлено (а.с. 92).

За такого, не відповідають дійсності наведені апелянтом доводи, що він немає судимості.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону, остаточне покарання визначено відповідно до вимог ч. 1 ст. 71 КК України, оскільки ОСОБА_6 вчинив кримінальний проступок в період іспитового строку, призначеного за попереднім вироком.

Отже, відсутні підстави для пом`якшення призначеного покарання, про що просить апелянт, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 424, 425, 532 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 30 листопада 2021 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_9