ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/4154/22 Справа № 185/3797/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у закритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2022 року про задоволення клопотання прокурора та продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, військовослужбовця 79 окремої десантно-штурмової бригади, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 402 КК України, у кримінальному провадженні № 0000311,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2022 року задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 до 20 січня 2023 року з утриманням на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визначено заставу у сумі 390 000 грн, з покладенням на ОСОБА_6 обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України, у разі внесення застави.

Рішення суду обґрунтовано наступним. ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років, не одружений, є військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період. Враховуючи обсяг пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, зважаючи на ймовірну тяжкість покарання, яке загрожує останньому у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні, суд прийшов до висновку, що обвинувачений може вчинити спроби переховуватися від суду.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 не погодився з даним рішенням суду. В апеляційній скарзі просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою змінити обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на інший, не пов`язаний із триманням під вартою. У разі залишення ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, застосувати до останнього альтернативний запобіжний захід у виді застави, в межах від 20 до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, відповідно до вимог п.2 ч.5 ст. 182 КПК України.

В разі відмови у задоволенні вищенаведених вимог, просить постановити нову ухвалу, в якій визначити розмір альтернативного виду запобіжного заходу у виді застави в розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб у відповідності до ч.7 Закону України № 1928-ІХ від 02 грудня 2021 року «Про державний бюджет України на 2022 рік» в розмірі 372 150 гривень.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що розмір альтернативного виду запобіжного заходу у виді застави, є необґрунтованим, не відповідає майновому становищу ОСОБА_6 та є завідомо непомірним.

Вважає, що прокурором не було доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти встановленому ризику.

Під час судових засідань стороною захисту було надано інформацію про сімейний та майновий стан обвинуваченого, а саме те, що на утриманні у ОСОБА_6 перебувають двоє малолітніх дітей, оскільки обвинувачений перебуває у шлюбних відносинах з ОСОБА_8 , усі незначні кошти, отримані у ЗСУ, йдуть на утримання малолітніх дітей, матері та цивільної дружини.

ОСОБА_6 позитивно характеризується, має міцні соціальні зв`язки, високий моральний дух та патріотичне налаштування. Продовження тримання під вартою обвинуваченого підриває обороноздатність України та тягне за собою витрати держави на його утримання, доставку до суду, забезпечення конвою та охорони.

Крім того адвокат вказує, що перебування ОСОБА_6 під вартою позбавляє його змоги пройти за сигналом повітряної тривоги до бомбосховища або укриття.

Вказує, що судом першої інстанції не вірно визначено суму застави, оскільки відповідно до ч.7 Закону України № 1928-ІХ від 02 грудня 2021 року «Про державний бюджет України на 2022 рік», розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2022 року становить 2 481,00 грн. Відповідно 150 розмірім прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 372 150 грн., а не 390 000 грн, як зазначено в ухвалі суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України, розгляд апеляційної скарги на ухвалу про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється апеляційним судом без участі прокурора, оскільки клопотання про розгляд апеляційної скарги за його участю до суду не надходило.

Під час апеляційного перегляду справи обвинувачений та його захисник підтримали вимоги апеляційної скарги, просили їх задовольнити, ухвалу скасувати та постановити нову, якою обрати ОСОБА_6 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, або зменшити розмір застави.

В судовий дебатах учасники кримінального провадженні підтримали свої вимоги.

Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши надані матеріали та обговоривши скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вирішуючи питання законності судового рішення, ухваленого щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , суд апеляційної інстанції зазначає таке.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Частиною 3 статті 331 КПК України передбачено, що за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Згідно з вимогами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Згідно зі ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Частиною 5 статті 199 КПК України, передбачено, що слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Цих вимог кримінального процесуального закону, при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 суд першої інстанції дотримався в повній мірі.

Апеляційним судом встановлено, що в провадженні Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебувають матеріали кримінального провадження за № 0000311 щодо ОСОБА_6 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 402 КК України.

Прокурором в судовому засіданні суду першої інстанції заявлено клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з підстав наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, яке оскаржуваною ухвалою від 22 листопада 2022 року було задоволено.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Згідно з вимогами п. п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Апеляційний суд вважає, що на час розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_6 суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку застосування запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, що можуть перешкодити завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Однією з підстав для обрання/продовження запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а в контексті ч. 1 ст. 178 КПК України судом мають враховуватися, серед іншого, вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення. Разом з тим, з огляду на стадію кримінального провадження, в якому ОСОБА_6 вже висунуто обвинувачення і триває судовий розгляд у суді першої інстанції, не підлягають окремому вирішенню питання, пов`язані з оцінкою доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності, для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, а суд повинен зважити на характер, тяжкість і наслідки кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та оцінити ризики, якщо прокурор доведе їх існування. При цьому ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Суд першої інстанції врахував тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , який згідно вимог ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі до 10 років позбавлення волі; особу обвинуваченого, який міцних соціальних зв`язків не має, не одружений, є військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період; стадію судового розгляду, який не завершений, тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про неможливість застосування іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, оскільки існує ймовірність настання ризику у вигляді переховування обвинуваченого від суду.

На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з рішенням суду щодо необхідності задоволення клопотання прокурора, оскільки він довів обставини, які виправдовують подальше обмеження права ОСОБА_6 перебувати на волі. Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Відтак, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_6 процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Враховуючи викладене, висновки суду про те, що у цій конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинувачених та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, є обґрунтованими.

Отже, суд першої інстанції при розгляді клопотання прокурора ретельно перевірив доводи про доцільність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , та належно з`ясував всі обставини, які мають значення для вирішення цих питань.

Разом з цим, колегією суддів не встановлено переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, суд також зважає на практику ЄСПЛ, та те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

При цьому, продовжений запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16.05.2013), яка полягає в тому, що «у випадку особливої тривалості тримання під вартою особи, підстави для цього повинні бути виключно серйозними».

Водночас, враховуючи те, що на цей час, судом першої інстанції ще не прийнято остаточного рішення й судовий розгляд ще триває, а також положення ст. 28, ч. 1 ст. 318 КПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає за необхідне, звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків розгляду цього кримінального провадження та вжити термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

З огляду на викладене, доводи захисника про те, що прокурором не було доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти встановленому ризику, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.

Посилання сторони захисту на наявність позитивних характеристик обвинуваченого, високого морального духу та патріотичного налаштування, а також перебування на його утриманні малолітніх дітей його цивільної дружини заслуговують на увагу, однак не можуть бути самостійною підставою для скасування вірного по суті судового рішення.

Не заслуговують на увагу й твердження захисника про те, що перебування ОСОБА_6 під вартою позбавляє його змоги пройти за сигналом повітряної тривого до бомбосховища або укриття, оскільки дане питання відноситься до компетенції адміністрації установи, в якій перебуває особа.

Що стосується посилання адвоката на завеликий розмір застави, визначеної судом першої інстанції для обвинуваченого, та на наявність підстав для зменшення її розміру, апеляційний суд вважає їх безпідставними та зауважує, що визначаючи розмір застави, суд бере до уваги обставини, встановлені ст.ст.177,178 КПК України, вимоги ст. 182 КПК України та позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сума застави повинна визначатись тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави у випадку ухилення від слідства та суду, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, а тому вважає, що визначена обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції застава у розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 390 000 гривень, є обґрунтованою та цілком узгоджується з вимогами кримінального процесуального закону, з урахуванням того, що кримінальне порушення, передбачене ч.4 ст. 402 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином, а також з врахуванням особи обвинуваченого та його майнового стану.

Крім того, колегія суддів зазначає, що з 1 липня 2022 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, затвердженого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 року № 1928-IX, складає 2 600 грн. Тому, доводи адвоката ОСОБА_7 про те, що судом першої інстанції невірно визначено розмір застави, не відповідають дійсності та є необґрунтованими.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин провадження, які підтверджені достатніми доказами, дослідженими й оціненими судом, та не убачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 183, 194, 331, 405, 407, 409, 422-1 КПК, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 листопада 2022 року про задоволення клопотання прокурора та продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 402 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 Н ОСОБА_9 С ОСОБА_10