Номер провадження: 11-кп/813/1023/22
Справа № 494/1110/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Березівської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_8 на вирок Березівського районного суду Одеської області від 13.01.2022 року в об`єднаних кримінальних провадженнях №0000126 від 03.08.2021 року та №0000606 від 09.12.2021 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Березівка Одеської області, українця, громадянина України, неодруженого, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, останній раз:
-08.04.2021 року Березівським районним судом Одеської області за ч.1 ст.185 КК України до 120 годин громадських робіт,

визнано винуватим та засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, та кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.389 КК України,-

встановив:

Оскарженим вироком ОСОБА_7 визнаний винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, та кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, та йому призначено покарання:
- за ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки;
- за ч.2 ст.389 КК України у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки.
На підставі ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено остаточне покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; та періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Цим же вироком суду визначено виконувати самостійно вирок Березівського районного суду Одеської області від 08.04.2021 року, який вступив у законну силу 11.05.2021 року, відносно ОСОБА_7 за ч.1 ст.185 КК України, з покаранням у виді 120 годин громадських робіт.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено у виді домашнього арешту.
Вироком суду вирішено питання про долю речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з оскарженим вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за наступних обставин.

Вироком Березівського суду Одеської області від 08.04.2021 року, який вступив в законну силу 11.05.2021 року ОСОБА_7 засуджено за скоєння кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.185 КК України та призначено покарання у виді 120 годин громадських робіт.
На виконання вироку Березівського районного суду Одеської області ОСОБА_7 взятий на облік Березівським районним сектором ДУ «Центр пробації» та йому під підпис роз`яснено порядок відбування покарання та попереджено про кримінальну відповідальність за ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт та видано направлення до виробничого управління житлово-комунального господарства м. Березівка для відбування призначеного йому покарання у виді 120 годин громадських робіт.
В подальшому ОСОБА_7 умисно, ігноруючи покладені на нього вироком суду обов`язки, жодного разу не з`явився до ВУЖКГ м. Березівка для відбування покарання.
За порушення порядку та умов відбування покарання, ОСОБА_7 08.06.2021 року Березівським районним сектором ДУ «Центр пробації» винесено письмове попередження, що у разі продовження порушення порядку та умов відбування покарання він може бути притягнутий до кримінальної відповідальності за скоєння кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.389 КК України. Однак, ОСОБА_7 , в порушення вимог ст. 37 КВК України щодо зобов`язання додержуватися встановлених відповідно до законодавства порядку і умов відбування покарання, сумлінно ставитися до праці, працювати на визначених для них об`єктах і відпрацьовувати встановлений судом строк громадських робіт, умисно ухилився від відбування покарання у вигляді громадських робіт.

Окрім цього, 01.12.2021 року, приблизно о 12:00 год., більш точний час не встановлено, у ОСОБА_7 , який перебував біля житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_9 , виник умисел на таємне викрадення чужого майна. Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , діючи повторно, з метою незаконного збагачення, з корисливих мотивів, переконавшись, що господарка домоволодіння відсутня, через незачинені ворота проник до огородженого сіткою-рабицею подвір`я вказаного домоволодіння. У подальшому ОСОБА_7 під час перебування на подвір`ї вказаного домоволодіння виявив алюмінієву тачку сірого кольору та металевий лист, розміром 1 м на 1.5 м, які він визначив предметом свого злочинного посягання. На виконання свого злочинного умислу, направленого на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , будучи впевненим, що за його діями ніхто не спостерігає та викрити його злочинні дії ніхто не може, діючи повторно, з метою незаконного збагачення, з корисливих мотивів таємно викрав металевий бак чорного кольору вартістю 300 грн., алюмінієву тачку сірого кольору вартістю 400 грн. та металевий лист вартістю 100 грн., а всього на загальну суму 800 грн.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор Березівської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, за ч.2 ст.389 КК України у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки. На підставі ст.72 КК України перерахувати 2 (два) роки обмеження волі в 1 (один) рік позбавлення волі. На підставі ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання визначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки 6 (шість) місяців.

На підставі ст.71 КК України приєднати невідбуту частину покарання за вироком Березівського районного суду Одеської області від 08.04.2021 року, за яким ОСОБА_7 засуджено до 120 годин громадських робіт, які на підставі ст. 72 КК України, перерахувати у 15 днів позбавлення волі та остаточно визначити покарання шляхом часткового складання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки 6 (шість) місяців 10 (десять) днів.

В апеляційній скарзі прокурор посилається на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, оскільки, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції не врахував обставини, що характеризують особу обвинуваченого, який не має міцних соціальних зв`язків, не одружений, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, та будучи засудженим вироком Березівського районного суду Одеської області від 08.04.2021 року за ч.1 ст.185 КК України до 120 годин громадських робіт, ухилився від відбування призначеного покарання, за що притягується до кримінальної відповідальності за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України. Окрім цього, на шлях виправлення не став, висновків для себе не зробив, та знову вчинив новий злочин, передбачений ч.3 ст.185 КК України.
Прокурор вказує про схильність обвинуваченого до вчинення кримінальних правопорушень, а тому призначене вироком суду покарання вважає несправедливим через м`якість, а також вказує на те, що суд необґрунтовано застосував щодо обвинуваченого дію ст.ст.75, 76 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням.
Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Колегія суддів враховує, що обвинувачений ОСОБА_7 не заявляв клопотань про призначення йому захисника, інкриміновані йому кримінальні правопорушення відповідно до ст.12 КК України не є особливо тяжкими, підстав для обов`язкової участі захисника у провадженні відповідно до вимог ст.52 КПК не встановлено, тому апеляційний розгляд проведено без призначення та участі захисника.

Судовий розгляд в суді апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України, проведено за відсутності потерпілої ОСОБА_9 , яка будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, надіслала заяву про розгляд без її участі.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації права потерпілої на доступ до правосуддя.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.
В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Заслухавши суддю-доповідача; прокурора ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_8 ; думку обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України (далі КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, та кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, які судом досліджувались в обсязі, визначеному в порядку ч.3 ст.349 КПК. Ці обставини прокурором не оспорюються, а тому вони не є предметом апеляційного розгляду, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорюються, апеляційним судом не встановлено, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного ОСОБА_7 не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, переглядає вирок суду лише в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями закріпленими в ст. 409 КПК регламентовано підстави для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, в тому числі і істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно положень ст. 413 КПК, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, зокрема є застосування судом закону, який не підлягає застосуванню.

Положеннями ст. 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
За приписами ч.1 ст.75 КК України суд, звільняючи засудженого від відбування покарання з випробуванням, повинен ураховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дотримуючись загальних засад призначення покарання, передбачених ст.65 КК України.
Вирішуючи питання про застосування ст.75 КК України, суд повинен належним чином досліджувати та оцінювати всі обставини, які мають значення для справи й застосовувати вказаний кримінальний закон лише в тому разі, коли для цього є умови та підстави, про що в судовому рішенні мають бути викладені докладні мотиви.
Згідно абзацу 2 пункту 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду №11 від 06.11.2009 року), рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.
Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду №11 від 06.11.2009 року), при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Наведених вимог закону суд першої інстанції не дотримався та звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, не навів переконливих доводів на підтвердження прийнятого рішення про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку суд зазначив, що враховує обставини, які відповідно до ст.66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме: визнання вини та щире каяття в скоєних кримінальних правопорушеннях. До обставин, які обтяжують покарання відповідно до ст.67 КК України, суд відніс рецидив злочину.
Також суд першої інстанції при призначенні покарання послався на те, що сума викраденого майна в розмірі 800 грн є незначною, яка відшкодована потерпілій та остання не має претензій до обвинуваченого.
Разом із тим, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, суд його належним чином не обґрунтував та послався фактично на ті ж самі обставини, що врахував при обранні виду та розміру передбаченого санкцією ч.3 ст.185 та ч.2 ст.389 КК України покарання.
На думку апеляційного суду наведені посилання суду, не є достатньою підставою для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання у виді позбавлення волі, оскільки судом не наведено ні конкретних даних про особу, ні інших обставин, які б давали суду підстави дійти висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без відбування покарання.

При призначенні покарання обвинуваченому судом першої інстанції належним чином не враховано особу обвинуваченого, який не працює, є раніше неодноразово судимим, однак ОСОБА_7 висновків для себе не робив та знову скоював кримінальні правопорушення.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, останній раз ОСОБА_7 судимий 08.04.2021 року Березівським районним судом Одеської області за ч.1 ст.185 КК України до 120 годин громадських робіт.
Та, обвинувачений ОСОБА_7 на шлях виправлення не став, висновків для себе не зробив, ухилився від відбування покарання призначеного вироком Березівського районного суду Одеської області за ч.1 ст.185 КК України у виді 120 годин громадських робіт, за що обвинувачується у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, що інкриміновано йому за вказаним кримінальним провадженням.
Крім того, ОСОБА_7 обвинувачується у скоєнні іншого тяжкого злочину проти власності, передбаченого ч.3 ст.185 КК України.
Поза увагою суд першої інстанції також залишив те, що обвинувачений ОСОБА_7 фактично будь-яким чином не сприяв розслідуванню, оскільки з огляду на конкретні обставини справи, процес збору доказів проходив в умовах очевидності щодо обставин та події кримінальних правопорушень, а свою провину обвинувачений визнав під тиском беззаперечних доказів зібраних на стадії досудового слідства.
Крім того, у даному кримінальному провадженні хоча і визнано судом першої інстанції обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, щире каяття останнього у вчиненому злочині, проте такий висновок суду носить лише формальний характер.
Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Окрім того, бажання обвинуваченого виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, не знайшло своє відображення в матеріалах кримінального провадження, а обвинувачений, на думку апеляційного суду визнав свою вину лише для того, щоб уникнути справедливого покарання, його каяття не можна визнати щирим, справжнім.
За таких обставин висновок суду про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без відбування покарання та звільнення його від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, апеляційний суд вважає необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам закону.
Суд першої інстанції безпідставно визначив виконувати самостійно вирок Березівського районного суду Одеської області від 08.04.2021 року відносно ОСОБА_7 за ч.1 ст.185 КК України, з покаранням у виді 120 годин громадських робіт.
Окрім того, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання на підставі ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання (за ч.2 ст.389 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки) більш суворим (за ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки) суд першої інстанції не вказав про застосування положень п.п. «б» п.1 ч.1 ст.72 КК України.
Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.409 КПК, підставами для скасування судового рішення є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п.2 ч.1 ст.420 КПК, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш тяжкого покарання.
Згідно з вимогами ч.1 ст.421 КПК, обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Таким чином, доводи апеляційної скарги прокурора заслуговують на увагу, а вирок суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України в частині призначеного обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України, які не підлягали застосуванню, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню, з постановленням за правилами ст. 420 КПК України апеляційним судом у цій частині нового вироку.

При призначенні покарання за скоєння злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, та кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, апеляційний суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_7 посередньо характеризується за місцем проживання, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, є раніше судимим, висновків для себе не зробив, на даний час знову обвинувачується у скоєнні кримінального проступку та тяжкого злочину, що свідчить про стійке небажання обвинуваченого стати на шлях виправлення та його схильність до вчинення злочинів, становлення підвищеної суспільної небезпечності для громадян, та не бажання отримання законних джерел доходу, оскільки матеріали кримінального провадження не містять доказів щодо працевлаштування обвинуваченого та наявності у нього міцних соціальних зв`язків (а.п.78, 80-81).
При призначенні покарання апеляційний суд враховує, що вчинені обвинуваченим ОСОБА_7 кримінальні правопорушення відповідно до ст.12 КК України відносяться до кримінального проступку та тяжкого злочину, який є суспільно небезпечним, а мета покарання - це те, чого прагне держава, застосовуючи його, щодо особи, яка вчинила злочин.
Апеляційний суд вважає, що покарання повинно володіти силою впливу та стримування, що полягає не у жорстокості, а у невідворотності відповідальності, що відповідає вимогам ст.65 КК України.
Відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Відповідно до ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст.1 КК України - Кримінальний кодекс України, між іншим, має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина від злочинних посягань, а також запобігання злочинам.
Таким чином, враховуючи ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та їх наслідки, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , обставину, що пом`якшує покарання визнання вини обвинуваченим, відсутність претензій у потерпілої, та обставину, що обтяжує покарання рецидив злочину, апеляційний суд, керуючись положеннями ст.ст. 50, 65 КК України, вважає, що необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень буде покарання в межах, передбачених санкцією ч.2 ст.389 та ч.3 ст.185 КК України, та яке обвинувачений повинен відбувати реально.
Таке покарання необхідне з метою виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 , попередження скоєння останнім нових кримінальних правопорушень у майбутньому, охорони прав і свобод громадян, встановленого правопорядку, забезпечення зміцнення законності, сприяння запобігання кримінальним правопорушенням, виховання у дусі точного та неухильного додержання Конституції та законів України, поваги до прав, свобод, честі й гідності інших громадян, а також відповідальності перед суспільством.
Зазначений вид і міра покарання, на думку апеляційного суду, є справедливими, необхідними і цілком достатніми для виправлення ОСОБА_7 .
Водночас, вимоги апеляційної скарги прокурора щодо визнання ОСОБА_7 винним колегія суддів визнає безпідставними, оскільки судом першої інстанції обвинувачений вже визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, та кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, а кваліфікація його дій прокурором не оскаржується, тому вирок в цій частині не підлягає скасуванню та повторного визнання його винним.
З урахуванням встановлених апеляційним судом обставин даного кримінального провадження, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково, скасувати вирок в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 413, 420, 421, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Березівської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Березівського районного суду Одеської області від 13.01.2022 року в об`єднаних кримінальних провадженнях №0000126 від 03.08.2021 року та №0000606 від 09.12.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, та кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.389 КК України скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким:
Призначити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання:

- за ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки;

- за ч.2 ст.389 КК України у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, за правилами п.п.«б» п.1 ч.1 ст.72 КК України, визначити остаточне покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, повністю приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Березівського районного суду Одеської області від 08.04.2021 року та остаточно, за правилами п.п. «г» п.1 ч.1 ст.72 КК України, призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки 15 (п`ятнадцять) днів.

ОСОБА_7 взяти під варту в залі судових засідань Одеського апеляційного суду негайно.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 відраховувати з моменту його затримання та взяття під варту, тобто з 08.11.2022 року.

Виключити з резолютивної частини вироку абзаци 3 та 4, а також посилання в мотивувальній частині вироку стосовно звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з покладенням обов`язків на підставі ст.75, 76 КК України.

Виключити з резолютивної частини вироку абзац 8 щодо самостійного виконання вироку Березівського районного суду Одеської області від 08.04.2021 року.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той же строк, з моменту вручення йому копії вироку.
Копії вироку після його проголошення негайно вручити засудженому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4