ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2023 року

м. Київ

справа №761/37510/18

провадження № 51-451 км 22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

представників потерпілого ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора ОСОБА_9 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року та представника потерпілого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 30 червня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000916, щодо

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина Російської Федерації, зареєстрованого та тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимого,

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина Російської Федерації, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_6 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2020 року ОСОБА_11 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК та на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК виправдано, у зв`язку з недоведеністю, що вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 296 КК; ОСОБА_12 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК та на підставі п.1 ч.1 ст. 373 КПК виправдано, у зв`язку з недоведеністю, що вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 296 КК; ОСОБА_13 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК та на підставі п.1 ч.1 ст. 373 КПК виправдано у зв`язку з недоведеністю, що вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 296 КК.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04 травня 2018 року на предмети та речі.

Скасовано арешт, накладений ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 березня 2019 року, на квартиру АДРЕСА_7 та належить ОСОБА_12 .

Скасовано арешт, накладений ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05 березня 2019 року, на квартиру АДРЕСА_8 та належить ОСОБА_11 .

Вирішено питання про речові докази.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2020 року залишено без змін.

Згідно з вироком органом досудового розслідування ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 висунуто обвинувачення в тому, що вони спільно з особою, досудове розслідування відносно якої проводиться в рамках кримінального провадження № 0004974, перебуваючи на проїжджій частині за адресою: площа Бессарабська, 2 в м. Києві, вчинили хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчинене групою осіб, тобто дії, передбачені ч. 2 ст. 296 КК за наступних обставин.

30 квітня 2018 року приблизно о 17 год 26 хв ОСОБА_11 , керуючи автомобілем марки «Меrsedes-G63", д.н.з. НОМЕР_1 , не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом, разом з ОСОБА_12 , рухався по бульвару Тараса Шевченка в напрямку Бессарабської площі в м. Києві, порушив п. 5.16 Правил дорожнього руху України (у подальшому ПДР), а саме зі смуги дозволений напрямок руху тільки наліво здійснив рух прямо, після чого порушуючи п. 9.26 ПДР, не увімкнув «поворот праворуч», намагався перелаштуватись в середню смугу руху, в якій їхав автомобіль марки «Honda Accord» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням громадянина ОСОБА_14 , чим створив аварійну обстановку та змусив останнього здійснити екстрене гальмування.

ОСОБА_11 , вибіг з салону автомобіля за кермом якого він був, знаходячись в громадському місці, грубо порушуючи громадський порядок, спокій та нормальну життєдіяльність громадян, виражаючи явну неповагу до суспільства висловлюючи образи у присутності перехожих на водія автомобіля марки «Honda Accord», принижуючи його честь та гідність, у грубій форм, наказавши останньому залишити місце події.

З метою фіксації порушення правил дорожнього руху ОСОБА_10 , по спецлінії «102» викликав наряд працівників поліції, для складання адміністративного протоколу. В цей час з салону автомобіля марки «Меrsedes-G63», д.н.з. НОМЕР_1 , вийшов ОСОБА_12 , який підтримуючи ОСОБА_11 та провокуючи подальший конфлікт, грубо порушуючи громадський порядок, використовуючи нецензурну лексику при зверненні до водія автомобіля марки «Honda Accord» у присутності громадськості, наказав ОСОБА_14 поїхати з місця події, при цьому пересів за кермо автомобіля марки «Меrsedes-G63», для уникнення адміністративної відповідальності ОСОБА_11 .

Вважаючи, що порушник правил дорожнього руху ОСОБА_11 може уникнути адміністративної відповідальності, вийшовши із-за водійського керма, ОСОБА_10 , попросив всіх залишатись на своїх місцях, однак ОСОБА_11 , з метою продовження хуліганських дій групою осіб відносно потерпілого та спричинення останньому тілесних ушкоджень, зателефонував знайомим для реалізації свого злочинного наміру, при цьому погрожуючи потерпілому розправою.

Після цього, приблизно о 17 год 32 хв, до ОСОБА_11 та ОСОБА_12 приєднався ОСОБА_13 , а приблизно о 17 год 36 хв на місце події на автомобілі марки «BMW 750Li», д.н.з. НОМЕР_3 , приїхала і особа, досудове розслідування відносно якого проводиться в рамках кримінального провадження № 0004974, які, прагнучи показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки у суспільстві, бажаючи самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам, суспільству та державі, перебуваючи на проїжджій частині Бессарабської площі, тим самим тимчасово порушивши рух транспорту крайньої лівої смуги руху, продовжили групою осіб висловлюватися нецензурною лайкою до ОСОБА_10 , та висувати до нього вимоги необґрунтованого характеру залишити місце події та свої вимоги щодо складання адміністративного протоколу за порушення ОСОБА_11 ПДР, всіляко принижуючи та ображаючи його честь і гідність у присутності перехожих громадян та інших водіїв.

Не погоджуючись покидати місце події, ОСОБА_10 , висловив свою чітку позицію дочекатись приїзду працівників поліції. Після чого ОСОБА_11 , ОСОБА_15 - ОСОБА_16 , ОСОБА_13 та особа, досудове розслідування відносно якого проводиться в рамках кримінального провадження № 0004974, грубо порушуючи громадський порядок, що супроводжувалося особливою зухвалістю, почали провокувати відкритий конфлікт із застосуванням фізичного насильства, в ході якого особа, досудове розслідування відносно якої проводиться в рамках кримінального провадження № 0004974, своєю правою рукою безпричинно наніс один удар в область щелепи ОСОБА_10 , від якого останній відчув різкий біль та втратив рівновагу. В цей же час, ОСОБА_13 , знаходячись ліворуч від ОСОБА_10 утримав потерпілого за руки, не даючи йому змоги захищатись, а ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , обступивши його, перегородили вихід із утвореного ними кола та продовжували ображати нецензурною лайкою.

Вирвавшись, ОСОБА_10 відійшов у сторону узбіччя, де до нього підійшов ОСОБА_12 та схопивши його за руки, розвернув в сторону автомобіля та демонстративно штовхнув у спину, нібито виганяючи з місця події. В цей же час особа, досудове розслідування відносно якого проводиться в рамках кримінального провадження № 0004974, діючи спільно та узгоджено з іншими співучасниками злочину, безпричинно наніс ОСОБА_10 ще два удари лівою рукою в голову, а ОСОБА_13 , намагався заштовхати ОСОБА_10 у салон автомобіля потерпілого.

У подальшому приблизно о 17 год. 39 хв хуліганські дії ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та особи, досудове розслідування відносно якого проводиться в рамках кримінального провадження № 0004974, припинені проїжджаючим повз місце події водієм автомобіля, яка висловила вимогу їх припинити, повідомивши, що ОСОБА_10 є народним депутатом України та журналістом.

Після отримання вказаної інформації, усвідомлюючи настання можливих наслідків, ОСОБА_12 сів за кермо автомобіля «Меrsedes-G63», д.н.з. НОМЕР_1 та поїхав з місця події в напрямку вул. Хрещатик в м. Києві. ОСОБА_11 з місця вчинення кримінального правопорушення пішов у невідомому напрямку, а особа, досудове розслідування відносно якого проводиться в рамках кримінального провадження № 0004974, побіг через ТРЦ «Арена Сіті», з метою уникнення відповідальності.

В свою чергу ОСОБА_10 , намагаючись наздогнати особу, досудове розслідування відносно якого проводиться в рамках кримінального провадження № 0004974, для подальшої передачі останнього працівникам поліції, побіг за ним через ТРЦ «Арена Сіті» в напрямку вул. Скоропадського в м. Києві, де о 17 год 43 хв., ОСОБА_13 , продовжуючи хуліганські дії та грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, знаходячись на середині проїжджої частини вул. Скоропадського у м. Києві, обома рукам схопив ОСОБА_10 і повалив його на асфальтне покриття, завдаючи при цьому тілесні ушкодження, таким чином, допомагаючи особі, досудове розслідування відносно якого проводиться в рамках кримінального провадження № 0004974, залишити місце злочину та уникнути кримінальної відповідальності.

В результаті злочинних дій у ОСОБА_10 виявлено комплекс ушкоджень, а саме розлогі синці в лівій щічно-нижньощелепній ділянці, садна неправильно-овальної та подовженої форми в заднє-тім?яній ділянці практично по середній лінії, на лівій заднє-боковій поверхні шиї, в нижній третині косо-горизонтально, розлогі синці з переходом на передню та ліву бокову поверхню шиї, до нижньої третини та зліва в підключичну ділянку, а також перелому нижньої щелепи в ділянці кута зліва.

Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_9 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність просить ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

На думку прокурора, в порушення ст. 87 КПК апеляційним судом не наведено законних підстав визнання доказів неналежними та недопустимими. В порушення ст. 94 КПК судом апеляційної інстанції не надано оцінки сукупності доказів з точки зору їх достатності для ухвалення рішення.

Прокурор зазначає, що ухвала не відповідає ст. 419 КПК.

На думку прокурора, висновки апеляційного суду суперечать матеріалам провадження, оскільки кримінальне провадження № 0000916 виділене із кримінального провадження № 0004974, тому усі виділені матеріали, на думку прокурора, мають юридичну силу у виділеному провадженні. Прокурор вважає безпідставними твердження апеляційного суду, що ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не набули статусу обвинувачених.

Не погоджується прокурор з висновком судів про те, що відсутність постанов про призначення групи прокурорів та слідчих у виділеному провадженні тягнуть за собою визнання усіх доказів недопустимими, а відкриття матеріалів у порядку ст. 290 КПК - таким, що здійснене неналежним суб`єктом.

Прокурор вказує, що судом у вироку зазначені різні підстави виправдання обвинувачених, що суперечить вимогам ст. 370 КПК.

Прокурор вважає, що судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, який не був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання.

Судом першої інстанції, на думку прокурора, 9 квітня 2020 року за відсутності учасників кримінального провадження ухвалено з власної ініціативи два процесуальних рішення.

Прокурор зазначає, що заяви про відвід судді ОСОБА_17 розглядали судді, які брали участь у розгляді кримінального провадження під час досудового розслідування, що є істотним порушенням вимог КПК.

На думку прокурора, суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання прокурора про повторне дослідження доказів.

У касаційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Представник потерпілого вважає, що суд першої інстанції безпідставно визнав недопустимими докази з огляду на відсутність постанови про призначення групи прокурорів та групи слідчих у кримінальному провадженні № 0000916, що призвело до того, що суди попередніх інстанцій дійшли необґрунтованих висновків про недоведеність вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК, в якому обвинувачуються ОСОБА_11 , ОСОБА_18 , ОСОБА_13 .

Зазначає, що у судовому засіданні 17 листопада 2021 року апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання прокурора та представника потерпілого в повторному дослідженні доказів.

На думку представника потерпілого, судом першої інстанції допущено неповне дослідження обставин справи внаслідок того, що під час розгляду справи не був допитаний судом ОСОБА_19 .

Представник потерпілого зазначає про неналежне повідомлення потерпілого про судове засідання 26 червня 2020 року.

Представник потерпілого вважає, що розгляд справи в апеляційному суді відбувся незаконним складом суду через порушення порядку розгляду відводу судді та безпідставну відмову у задоволенні заяви про відвід судді ОСОБА_17 .

Представник потерпілого вважає, що визнання протоколів перегляду відеозаписів з камер спостереження недопустимими доказами відбулось без дослідження апеляційним судом даних, які стали підставою для отримання цих доказів.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційні скарги прокурора та представника потерпілого частково.

Представник потерпілого ОСОБА_6 підтримала касаційні скарги та просила їх задовольнити.

Захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у судовому засіданні вважали касаційні скарги прокурора та представника потерпілого необґрунтованими і просили залишити їх без задоволення.

Інші учасники судового провадження були повідомлені про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судове рішення суду апеляційної інстанції у межах касаційної скарги. При цьому він уповноважений лише перевіряти правильність застосування судом норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зі змісту положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, має бути зазначено узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, викладаються докази, що спростовують її доводи.

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої ст. 284 цього Кодексу.

Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції належним чином врахував зазначені вимоги закону.

Мотивуючи своє рішення про виправдання ОСОБА_11 , ОСОБА_18 , ОСОБА_13 у вчиненні інкримінованих протиправних дій, суд першої інстанції зазначив, що дії, зумовлені особистими мотивами, що ґрунтуються на стосунках між потерпілим і винною особою, не можуть бути ознакою хуліганства, якщо обвинувачення не доведе поза розумним сумнівом, що мотивом таких дій, крім особистих стосунків, було одночасно також і намаганням виразити неповагу до громадського порядку, та дійшов висновку, що органом досудового розслідування не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 296 КК.

Суд встановив, що органом досудового розслідування не надано доказів на підтвердженняданих, які б свідчили, що з боку ОСОБА_11 та ОСОБА_12 мало місце провокування конфлікту з потерпілим ОСОБА_10 , що їх спілкування з потерпілим після зупинки транспортних засобів носило характер зухвалого виклику соціальному оточенню, та вони вчиняли дії, які б свідчили про протиставлення себе оточуючим взагалі чи показували б свою зверхність, або викликали у сторонніх осіб спробу припинити такі дії. Не надано суду також даних, які б свідчили, що відповідна поведінка була і з боку ОСОБА_13 з моменту його прибуття на місце події.

Таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі дослідження показань виправданих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , показань потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , наданих під час судового розгляду.

Крім того, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 94 КПК у судовому засіданні перевірив зібрані під час досудового розслідування та судового провадження докази, на які посилалися сторона обвинувачення та сторона захисту, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів детальний аналіз досліджених доказів. Так, судом першої інстанції досліджено: показання свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_20 ; дані, які містяться у постанові заступника начальника слідчого відділу Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_25 від 30 квітня 2018 року про створення групи слідчих у кримінальному провадженні № 0004974 від 30 квітня 2018 року; постанові першого заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_26 від 01 травня 2018 року про створення групи прокурорів у кримінальному провадженні № 0004974 від 30 квітня 2018 року; постанові першого заступника прокурора міста Києва ОСОБА_27 від 07 травня 2018 року про створення групи прокурорів у кримінальному провадженні № 0004974 від 30 квітня 2018 року; постанові першого заступника прокурора міста Києва ОСОБА_27 від 07 травня 2018 року про доручення здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0004974 від 30 квітня 2018 року слідчому управлінню ГУ НП у м. Києві; постанові заступника начальника Головного управління Національної поліції у місті Києві - начальника слідчого управління полковника поліції ОСОБА_28 , від 08 травня 2018 року про створення групи слідчих у кримінальному провадженні № 0004974 від 30 квітня 2018 року; постанові начальника другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтриманням державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури м. Києва ОСОБА_29 про виділення матеріалів в окреме провадження від 14 вересня 2018 року; протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 30 квітня 2018 року; протоколу огляду місця події від 30 квітня 2018 року з фототаблицею до нього; протоколу огляду місця події від 01 травня 2018 року з фототаблицею до нього; протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 01 травня 2018 року та додатку до нього; копії протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 01 травня 2018 року та додатку до нього; протоколу перегляду відеозапису, зафіксованого потерпілим ОСОБА_10 за адресою: м. Київ пл. Бессарабська, 2 від 01 травня 2018 року; відеозапису на диску формату DVD-R «Verbatim», ємкістю 4,7 GB.«WhatsAppVideo2018-05-01 at03.59.37.mp4»; протоколу перегляду відеозапису з камер відеоспостереження «Безпечне місто», що за адресою: м. Київ пл. Бессарабська, 2, від 01 травня 2018 року; відеозапису на диску формату DVD-R «Verbatim», ємкістю 4,7 GB. Переглядом файлу, який має назву «10.100.0.129_Облачное хранилище_С17R0P822_17-00-00_18-00-00_0.mp4» та «10.100.0.129_Облачное хранилище_С17R0P822_17-00-00_18-00-00_1.mp4»; протоколу перегляду відеозапису, зафіксованого на камерах зовнішнього спостереження БЦ «Арена-Сіті», що за адресою: м. Київ пл. Бессарабська, 2, від 02 травня 2018 року; відеозапису на диску формату DVD-R «Verbatim», ємкістю 4,7 GB, на якому міститься файл з назвою«ch01_4209»; протоколу перегляду відеозаписів з камери відеоспостереження, що розміщена при в`їзді на підземний паркінг до БЦ «Арена-Сіті», зі сторони вул. Павла Скоропадського в м. Києві від 18 травня 2018 року; відеозапису на диску «RIDATA» 16хDVD-R; протокол проведення слідчого експерименту від 20 червня 2018 року; відеозапису, що міститься на флеш-накопичувачі «Team Group»8 GB Micro SD; протокол проведення слідчого експерименту від 19 липня 2018 року; відеозапису, що міститься на флеш-накопичувачі «Kingstone» 16GB MicroSD; протоколу тимчасово доступу до речей і документів від 12 червня 2018 року та додатку до нього; висновку експерта № 787/е від 27 серпня 2018 року з додатком до нього; висновку експерта № 987/е від 27 серпня 2018 року з додатком до нього; висновку експертів за результатами проведення автотехнічної експертизи № 23689/188-52 від 04 березня 2019 року; протокол тимчасово доступу до речей і документів від 02 липня 2018 року та додатків до них; довідки про опрацювання номерної інформації в ході досудового розслідування № 0004974 від 30 квітня 2018 року за фактом спричинення тілесних ушкоджень громадянину ОСОБА_10 ; протоколу обшуку від 02 травня 2018 року та додатку до нього диску DVD-R ANV; протоколу огляду предметів від 17 травня 2018 року; висновку експерта № 8-5/608 від 23 червня 2018 року; відеозапису на диску формату DVD-R; публікацій ОСОБА_10 ; доручення про проведення досудового розслідування від 30 квітня 2018 року; повідомлення про початок досудового розслідування від 30 квітня 2018 року; доручення про проведення досудового розслідування від 08 травня 2018 року; листа старшого слідчого ВП № 4 Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_30 ; направлення на судово-медичне обстеження № 6174/125/56-2018 від 30 квітня 2018 року; постанови про призначення групи прокурорів від 01 травня 2018 року у кримінальному провадженні № 0004975 від 30 квітня 2018 року; постанови про призначення групи прокурорів від 01 травня 2018 року у кримінальному провадженні № 0004974 від 30 квітня 2018 року; постанови про об`єднання матеріалів досудових розслідувань від 01 травня 2018 року; постанови про створення групи слідчих у кримінальному провадженні № 0004975 від 30 квітня 2018 року; доручення про проведення слідчих (розшукових) дій у порядку ст. 40 КПК № 10996/125/23/2-2018 від 31 травня 2018 року; копій доручення № 1 про проведення слідчих (розшукових) дій у порядку ст. 40 КПК від 01 травня 2018 року; листа Управління оперативно-технічних заходів № 1854/125/28-18; запиту старшого о/у СКП ВП № 4 Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_31 № 6628/125/56-2018 від 07 травня 2018 року; відповіді управління зв`язку та телекомунікацій № 326/125/59/01-2018 від 07 травня 2018 року; запиту о/у СКП ВП № 4 Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_32 від 07 травня 2018 року; запиту о/у СКП ВП № 4 Шевченківського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_32 № 7486 від 07 травня 2018 року.

Суд першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився й апеляційний суд, дійшов висновку, що показання потерпілого ОСОБА_10 , які він надав в судовому засіданні, не підтверджують того, що дії, поведінка ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 мали ознаки характерні для хуліганства. Показання ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , показання свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 також спростовують твердження сторони обвинувачення про вчинення ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 грубого порушення громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що жоден доказ, а саме показання ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_33 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_21 , та інших доказів, наданих стороною захисту, окремо, як і їх сукупність, не доводять, що було вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 296 КК, з чим обґрунтовано погодився й апеляційний суд.

Відповідно до встановлених судом першої інстанції фактичних обставин, які не оспорюються в касаційних скаргах, неузгодженість між дорожньою розміткою та дорожнім знаком викликала необхідність у ОСОБА_11 перестроїтися в середню смугу руху, в якій рухався автомобіль «Honda Accord», під керуванням потерпілого ОСОБА_10 , що підтверджується даними відеозапису, дослідженого судом першої інстанції за клопотанням сторони захисту на диску формату DVD-R, на якому, крім іншого, зафіксовано момент перестроювання автомобіля «Mercedes», н.з. НОМЕР_1 в середню смугу руху, та як автомобіль «Honda», н.з. НОМЕР_2 , під керуванням потерпілого ОСОБА_10 , завадив цьому. Потерпілий ОСОБА_10 стверджував, що його обурило намагання виправданих перестроїтись перед ним у смугу руху, в якій він рухався, що спростовує позицію сторони обвинувачення про те, що в результаті створення виправданим ОСОБА_11 аварійної обстановки, потерпілий ОСОБА_10 , керуючи автомобілем «Honda Accord», вимушений був здійснити екстрене гальмування.

На підставі досліджених доказів суд першої інстанції, на думку колегії суддів Верховного Суду, дійшов обґрунтованого висновку, що потерпілий змусив виправданих здійснити зупинку транспортного засобу, а відтак виправданими не створювалась аварійна ситуація.

Крім того, судом встановлено, що автомобіль під керуванням потерпілого ОСОБА_10 зупинився, вивернувши передні колеса автомобіля «Honda» вліво у бік автомобіля «Mercedes», що унеможливлювало рух останнього без спричинення зіткнення зазначених транспортних засобів.

Стороною обвинувачення не надано доказів на підтвердження того, що водій автомобіля «Mercedes» номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_11 притягнутий до адміністративної відповідальності за створення аварійної обстановки, тобто, за ч. 4 ст.122 КУпАП.

При цьому апеляційний суд врахував, що свідок ОСОБА_20 , який є свідком сторони обвинувачення вказав про те, що, виходячи з розташування автомобілів, це було схоже на ДТП; що він знаходився від автомобілів на відстані приблизно 5 м; що люди, які перебували біля автомобілів, просто стояли, розмовляли; що людина, схожа на Мустафу Найєма, з кимось розмовляла, агресії не було точно, емоції, звичайно, трапилась аварія, а штовхань, жестикуляції він не бачив; що його переживання були пов`язані з тим, що автомобіль є службовим та був припаркований в безпосередній близькості біля, як він зрозумів, дорожньо-транспортної пригоди, а автомобіль «БМВ» перекривав йому виїзд з парковки; що подальше здійснення його дружиною дзвінка на спецлінію «102» було викликано тим, що сталася ДТП, а не порушення громадського порядку з боку будь-яких осіб.

За таких обставин є обґрунтованим висновок судів попередніх інстанцій про те, що свідок ОСОБА_20 , який був безпосереднім очевидцем події, не вказав, що з боку осіб, які перебували біля автомобілів, були прояви особливої зухвалості, зокрема, нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, тимчасове порушення нормальної діяльності громадського транспорту. Так само свідок ОСОБА_20 не вказав, що в ході спілкування зазначених осіб мала місце нецензурна лайка, яка б привертала увагу оточуючих громадян.

Окрім того, свідок ОСОБА_21 дав показання про те, що він по прибуттю на місце події, на перший погляд не помітив напруги, що ОСОБА_11 та ОСОБА_19 поводилися спокійно, були схвильованими та розгубленими, не розуміли, з їх слів, претензій з боку потерпілого ОСОБА_10 , що саме спроба виправданого ОСОБА_19 , якого він підвіз на місце події, з`ясувати у потерпілого ОСОБА_10 причини зупинки транспортних засобів, спровокувала конфлікт, що свідок намагався контролювати ситуацію та в момент, коли між потерпілим ОСОБА_10 та виправданим ОСОБА_19 почалася штовханина, він та ще хтось із присутніх вживали заходів для припинення конфлікту. Показання вказаного свідка за висновками суду свідчать про те, що причиною прибуття на місце зупинки транспортних засобів виправданого ОСОБА_19 стало повідомлення останньому виправданим ОСОБА_11 про дорожньо-транспортну пригоду, а не бажання приєднатися до хуліганських дій.

Статтею 296 КК передбачено відповідальність за грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за вказаною статтею закону України про кримінальну відповідальність є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також моральних-етичних засад, звичаїв, традицій та інших позаюридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття. Підтримання громадського порядку є одним із важливих чинників захисту честі, гідності, здоров`я, безпеки громадян, їх спокійного відпочинку та безперешкодної праці, втілення інших природних, соціальних і культурних прав членів людської спільноти.

Кримінально каране хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на правоохоронювані цінності (честь, гідність, здоров`я, безпеку громадян, їх спокійний відпочинок та безперешкодну працю, втілення інших природних, соціальних і культурних прав), що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється в людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.

За зовнішніми ознаками хуліганство певним чином схоже на ряд інших злочинів, зокрема на ті з них, що посягають на здоров`я, честь і гідність людини, її майно. Критеріями розмежування цих діянь є насамперед об`єкт посягання, що визначає правову природу та суспільну небезпечність кожного з них, і мотив як ознака суб`єктивної сторони злочину.

Так, хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок, а проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи.

Хоч хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства.

Таким чином, для юридичної оцінки діяння за ст. 296 КК обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.

Зміст і спрямованість протиправного діяння, що має істотне значення для його правової оцінки, у кожному конкретному випадку визначається виходячи з часу, місця, обстановки й інших обставин його вчинення, характеру дій винного, а також поведінки потерпілого і стосунків, що склалися між ними.

Такі позиції щодо кримінально-правової оцінки діяння, передбаченого ст. 296 КК України, міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 288/1158/16-к), в постанові Верховного Суду від 18 червня 2020 року (справа № 720/990/18).

Отже, безпідставними, на думку колегії суддів Верховного Суду, є доводи касаційної скарги представника потерпілого щодо необґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій про недоведеність кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК.

Судові рішення свідчать, що суди ретельно перевіряли інші доводи, аналогічні тим, що викладені у касаційних скаргах. Зазначені в ухвалі мотиви про визнання цих доводів безпідставними, колегія суддів Верховного Суду вважає обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.

Зокрема, доводи касаційних скарг прокурора та представника потерпілого, що судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, який не був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції потерпілий повідомлявся про день, час та місце судового розгляду кримінального провадження на 26 червня 2020 року на 13 год, відповідно до положень ч. 1 ст. 135 КПК, за номером телефону, який наявний у матеріалах кримінального провадження та зазначений, у тому числі, і в документах, поданих представниками потерпілого, як контактний номер телефону потерпілого.

При цьому, як встановлено апеляційним судом з матеріалів кримінального провадження, потерпілий брав участь під час судового розгляду, реалізовував свої права на пред`явлення цивільного позову, заявлення відводів та клопотань, подачі доказів, надання показань безпосередньо в судовому засіданні, а також шляхом представництва його інтересів відповідними представниками.

Неявка потерпілого ОСОБА_10 в судове засідання, в якому суд закінчив з`ясування обставин та перевірку їх доказами, після чого перейшов до судових дебатів, не перешкоджала їх проведенню за відсутності потерпілого, оскільки останній не повідомив про причини своєї неявки в судове засідання, клопотань про відкладення судового розгляду від нього не надходило, а, зважаючи на положення ст. 325 КПК, з урахуванням того, що потерпілий був допитаний, у нього були з`ясовані всі обставини даного провадження, в судовому засіданні були присутні два представники потерпілого, суд обґрунтовано визнав за можливе проведення судових дебатів у відсутність потерпілого, право на виступ якого в дебатах було реалізовано шляхом виступу його представників, які погодились на проведення судового засідання у відсутність потерпілого, та долучення представником ОСОБА_34 письмових пояснень до судових дебатів.

Безпідставними також є доводи касаційної скарги прокурора, що 9 квітня 2020 року за відсутності всіх учасників кримінального провадження судом з власної ініціативи, за відсутності клопотань сторони захисту, обвинувачення або потерпілого ухвалено два процесуальних рішення, що, на його думку, свідчить про відступ суду від засад диспозитивності кримінального процесу і рівності його учасників,

Колегією суддів Верховного Суду встановлено, що ухвалою суду першої інстанції від 9 квітня 2020 року через відсутність одного з обвинувачених, який не є громадянином України і проживає поза її межами, було відкладено судове засідання, призначене на той день. В той же день за ініціативою суду ухвалено судове рішення, яким доводиться до відома службових осіб Державної прикордонної служби України інформація про обов`язкову участь обвинуваченого ОСОБА_12 та необхідність його прибуття в судове засідання, яке призначене на 13 год 24 квітня 2020 року.

Відкладення судового розгляду в даному кримінальному провадженні, на думку колегії суддів Верховного Суду, було викликане необхідністю забезпечення належних процесуальних умов для проведення судового засідання в подальшому, і виражене у процесуальній формі перенесення судом на конкретний строк розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , що згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 322 КПК здійснене з ініціативи суду з підстав неявки сторони або інших учасників кримінального провадження та не було пов`язане із забезпеченням процесуального доказування, автономією клопотати про що наділені учасники кримінального провадження.

Доводи касаційної скарги сторони обвинувачення, що заяви про відвід судді ОСОБА_17 розглядали судді ОСОБА_35 та ОСОБА_36 , які брали участь у розгляді кримінального провадження під час досудового розслідування, що є істотним порушенням вимог КПК, не ґрунтуються на вимогах закону та також були предметом ретельної перевірки апеляційного суду.

Апеляційним судом встановлено, що 5 березня 2020 року представником потерпілого - адвокатом ОСОБА_34 заявлено відвід судді ОСОБА_17 , у задоволенні якого ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_37 від 10 березня 2020 року було відмовлено.

У подальшому, 5 червня 2020 року представником потерпілого - адвокатом ОСОБА_6 подано заяву про відвід судді ОСОБА_17 , у задоволенні якої ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_38 від 15 червня 2020 року відмовлено.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 76 КПК суддя, який брав участь у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, не має права брати участь у цьому ж провадженні в суді першої, апеляційної і касаційної інстанцій.

Інститут самовідводу, відводу закріплено законодавцем для забезпечення вимог процесуальної форми щодо недопущення сторонніх впливів на прийняття процесуальних рішень у кримінальному процесі України, який передбачає інструменти для усунення упередженої службової особи від здійснення розслідування та судового розгляду кримінального провадження, сприяє підвищенню рівня довіри громадськості до суду та винесених ним рішень. До обставин, що виключають участь судді (слідчого судді) в кримінальному провадженні та забезпечують неупередженість суддів відноситься така підстава для самовідводу, відводу, як недопустимість їх повторної участі у кримінальному провадженні (ст. 76 КПК).

Ці обставини не можна визнати повторною участю судді в даному кримінальному провадженні в розумінні положень ст. 76 КПК, оскільки судді ОСОБА_35 та ОСОБА_36 вирішували процесуальне питання по розгляду заяв представників потерпілих про відвід судді ОСОБА_17 , а не брали участі при розгляді кримінального провадження № 00000916 по суті.

Інших обґрунтувань, які б свідчили про будь-яку можливу упередженість суддів під час розгляду кримінального провадження, прокурор не навів.

Безпідставними є і твердження касаційних скарг прокурора та представника потерпілого про порушення апеляційним судом вимог ст. 404 КПК.

Відповідно до ч. 3 вказаної статті за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, і може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно в разі, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційної скарги представника потерпілого, не вважав за необхідне повторно досліджувати докази в порядку ч. 3 ст. 404 КПК, оскільки нею не було наведено доводів на обґрунтування того, що місцевий суд дослідив докази неповністю або з порушенням, а тому апеляційний суд обмежився аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції, за результатами чого погодився з їх оцінкою.

Сама наявність клопотання про повторне дослідження того чи іншого доказу або факт непогодження сторони з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів не зобов`язує суд апеляційної інстанції досліджувати всю сукупність доказів, оцінених у суді першої інстанції.

Згідно усталеної судової практики Верховного Суду відмова в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.

Таким чином, колегія суддів Верховного Суду вважає, що під час здійснення апеляційної процедури не було допущено істотних порушень приписів ст. 404 КПК.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з доводами касаційних скарг щодо необґрунтованості висновків апеляційного суду про відсутність повноважень слідчого ОСОБА_39 та прокурора ОСОБА_40 в рамках кримінального провадження №0000916 від 14 вересня 2018 року з огляду на таке.

Апеляційний суд встановив, що постановою заступника начальника Головного управління Національної поліції у місті Києві - начальника слідчого управління полковника поліції ОСОБА_28 від 8 травня 2018 року створено групу слідчих у кримінальному провадженні № 0004974 від 30 квітня 2018 року, старшим якої визначено старшого слідчого СУ ГУ НП у м. Києві ОСОБА_41 . Постановою першого заступника прокурора міста Києва ОСОБА_27 від 7 травня 2018 року про створення групи прокурорів у кримінальному провадженні № 0004974 від 30 квітня 2018 року призначено також групу прокурорів, старшим якої визначено прокурора ОСОБА_42 .

Вимога всебічного, повного, швидкого та неупередженого розслідування кримінальних правопорушень (ст. 2 КПК) зумовлює необхідність як об`єднувати матеріали досудових розслідувань, так і виділяти матеріали досудового розслідування в окреме провадження. Відповідно до положень ст. 217 КПК саме прокурор приймає рішення про виділення матеріалів досудового розслідування в окреме провадження.

Постановою від 14 вересня 2018 року прокурор прийняв рішення щодо виділення в окреме провадження матеріалів досудового розслідування про вчинення ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК, та зареєстровано їх в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000916. На виконання вимог ст. 214 КПК, п. 1 глави 2 розділу І та п. 1 глави 3 розділу ІІ Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань (у редакції, чинній на час проведення відповідних дій) було внесено відповідні відомості до Реєстру і кримінальному провадженню, виділеному в окреме провадження присвоєно новий номер. До того ж сам факт виділення матеріалів досудового розслідування в окреме провадження не вимагав повторного доручення здійснювати (провести) досудове розслідування, за обставин цього кримінального провадження, з якого вбачається, що процесуальні дії (зокрема надання доступу до матеріалів досудового розслідування, складання обвинувального акта) здійснив безпосередньо прокурор.

На думку колегії суддів Верховного Суду, у кримінальному ж провадженні, розпочатому шляхом виділення матеріалів з іншого такого провадження, може бути використано як докази ті матеріали, які було виділено з первісного провадження, в порядку вимог статті 217 КПК матеріалів, якщо такі матеріали існували на момент виділення.

При цьому Верховний Суд бере до уваги те, що висновок судів попередніх інстанцій про недоведеність кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК, ґрунтується на логічному аналізі сукупності доказів, а саме показань виправданих та потерпілого, та свідків на підставі встановлених фактичних обставин, сумнівів у достовірності й належності яких у судів попередніх інстанцій не викликало, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Доводи касаційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції допустив у вироку суперечності, оскільки всупереч вимогам ст. 370 КПК зазначив різні підстави для виправдання, що апеляційний суд залишив поза увагою, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

З урахуванням викладеного, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, колегією суддів Верховного Суду не встановлено.

Ухвалу апеляційного суду постановлено з дотриманням вимог статей 370, 419 КПК.

За таких обставин, касаційні скарги представника потерпілого та прокурора не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційні скарги представника потерпілого ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 30 червня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 17 листопада 2021 року щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 залишити без зміни.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3