Справа № 444/143/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1080/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року у м.Львові.

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Львівської області в складі:

під головуванням судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 28 жовтня 2021 року відносно ОСОБА_7 ,

з участю: прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 28 жовтня 2021 року задоволено заяву КНП ЛОР Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня та припинено застосування ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 про призначення в межах розгляду даної заяви судової психіатричної експертизи відмовлено.

На вказану ухвалу захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та скерувати справу на новий розгляд у суд першої інстанції.

Свої апеляційні вимоги захисник мотивує тим, що оскаржувана ухвала прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що висновки місцевого суду, який взяв до уваги позицію лікарів, є передчасними та недостатньо обґрунтованими, суперечать висновку судової експертизи, яким було направлено ОСОБА_7 для проходження лікування. Вказує, що жоден з комісії лікарів, які проводили лікування ОСОБА_7 , не є судовим експертом. Крім цього, місцевий суд не врахував, що висновки лікарів викладені не у формі судово-психіатричної експертизи з врахуванням положень Закону України «Про судову експертизу» та Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень. Вважає, що висновок судово-психіатричної експертизи від 09 вересня 2020 року № 95 щодо психіатричного стану ОСОБА_7 та необхідності застосування до нього примусових заходів медичного характеру, та висновок лікарів щодо психічного стану ОСОБА_7 на теперішній час є взаємосуперечливими, та не дають змоги прийти до належного та обґрунтованого висновку чи потребує ОСОБА_7 подальшого застосування примусових заходів медичного характеру та чи здатен він усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Апелянт зазначає, що місцевий суд не врахував того, що встановлений попередньою судово-психіатричною експертизою характер протікання хвороби вказує на низьку ймовірність швидкого одужання. Звертає увагу, що у даному випадку пояснення лікарів є недостатньо. Тим більше, що у своїх поясненнях лікарі зазначили, що ОСОБА_7 , не видужав та продовжує страждати на хронічну хворобу, а стан ремісії, на думка апелянта, передбачає лише тимчасове ослаблення проявів хвороби чи тимчасове зникнення її симптомів, що не свідчить про їх повне зникнення чи видужання особи. Наведені обставини, як покликається захисник, є підставами для перевірки психіатричного стану ОСОБА_7 у контексті його осудності шляхом призначення у справі судової психолого-психіатричної експертизи.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції захисник підтримала вимоги поданої апеляційної скарги у повному обсязі з підстав, викладених у поданій скарзі, та просив таку задоволити.

Прокурор заперечив апеляційні вимоги захисника з огляду на безпідставність таких, та зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Колегія суддів, заслухавши доповідача про обставини справи і зміст апеляційної скарги, пояснення присутніх учасників судового провадження, вивчивши матеріали провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів ухвала Франківського районного суду м.Львова від 28 жовтня 2021 року про припинення застосування ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом у повній мірі відповідає цим вимогам, у такій наведено належні і достатні мотиви та підстави для її постановлення.

Як вбачається з матеріалів провадження під час судового розгляду Жовківським районним судом Львівської області матеріалів кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_7 за ч.3 ст.305 КК України, ухвалою цього ж суду від 25 лютого 2021р. до ОСОБА_7 було застосовано примусові медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

На підставі ухвали Жовківського районного суду Львівської області від 25 лютого 2021 року з 06.03.2021 р. до ОСОБА_7 вперше застосовуються примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом у Комунальному некомерційному підприємстві Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на базі 23-го відділення.

Перебуваючи у даному медичному закладі ОСОБА_7 отримував відповідне лікування.

Як передбачено положеннями ч.1 ст.95 КК України, а також ст.19 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року № 1489-III, продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), який надає особі психіатричну допомогу. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, що обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.

Отже, за змістом наведених норм питання, зокрема, про припинення застосування примусових заходів медичного характеру, вирішується місцевим судом за заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), який надає особі психіатричну допомогу, і до такої заяви повинно бути долучено висновок комісії лікарів-психіатрів, що обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.

Як вбачається з матеріалів справи, в.о. генерального директора з експертизи КНП ЛОР Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня ОСОБА_10 та лікуючий лікар-психіатр ОСОБА_11 звернулися до Франківського районного суду м.Львова із заявою від 09.08.2021р. на предмет припинення застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом (а.с.1-3).

До вказаної заяви долучено висновок комісії лікарів-психіатрів щодо особи, до якої застосовується примусові заходи медичного характеру №141 від 06.08.2021р., який містить обґрунтування про необхідність припинення застосування примусових заходів медичного характеру ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом (а.с. 4-6).

Наведені обставини свідчать про те, що суду першої інстанції були надані документи, які чітко передбачені, зокрема, положеннями ст. 95 КК України, а відтак їх наявність є достатньою для вирішення місцевим судом питання про припинення застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_12 .

Апеляційні доводи захисника про те, що жоден з комісії лікарів, які проводили лікування ОСОБА_7 , не є судовим експертом, у даному випадку не ставлять під сумнів наявний у справі висновок комісії, оскільки положення ст. 95 КК України та ст. 19 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року № 1489-III місять вимогу про необхідність долучення до відповідної заяви висновку комісії лікарів-психіатрів, що обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів, що у даному випадку дотримано.

Крім цього, у судовому засіданні місцевого суду надав пояснення лікар-психіатр ОСОБА_11 , який зазначив, що стан здоров`я ОСОБА_7 покращився і комісія лікарів прийшла до висновку, що відпала потреба в раніше застосованих до нього заходах медичного характеру.

Також у судовому засіданні місцевого суду ОСОБА_7 зазначив, що на даний момент він почувається краще, приймає таблетки та дипресії у нього немає.

В апеляційній скарзі захисник покликається на передчасність висновку місцевого суду щодо припинення ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру, оскільки він не видужав, та продовжує страждати на хронічну хворобу, а стан ремісії, на думка апелянта, передбачає лише тимчасове ослаблення проявів хвороби чи тимчасове зникнення її симптомів, що не свідчить про їх повне зникнення чи видужання особи.

Такі доводи апелянта колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 514 КПК України припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється, якщо особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, видужала або якщо внаслідок змін у стані її здоров`я відпала потреба в раніше застосовуваних заходах медичного характеру.

Згідно роз`яснень, що містяться у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» від 3 червня 2005 року № 7, як випливає зі статей 94, 95 КК, примусові заходи медичного характеру скасовуються (припиняються) в порядку, передбаченому статтями 419, 422 КПК, у зв`язку з одужанням особи чи зміною її психічного стану на такий, що не становить очевидної небезпеки для неї або інших осіб.

Тобто, не тільки факт одужання особи дає підстави для припинення щодо неї застосування примусових заходів медичного характеру, але також і зміни у стані її здоров`я, зокрема, зміни її психічного стану на такий, що не становить очевидної небезпеки для неї або інших осіб.

Відповідно до даних долученого до заяви висновку комісії лікарів-психіатрів щодо особи, до якої застосовується примусові заходи медичного характеру №141 від 06.08.2021р. на момент огляду ОСОБА_7 перебуває у стані ремісії біполярного активного розладу. Враховуючи стабілізацію психічного стану, настання стійкої ремісії, він не потребує продовження застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом (а.с. 4-6).

Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до переконання про правильність рішення місцевого суду щодо припинення застосування ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

При прийнятті вказаного рішення місцевим судом у повній мірі враховано вимоги чинного законодавства.

Апеляційним судом не встановлено, що на час розгляду місцевим судом заяви медичного закладу про припинення застосування ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом, існували обґрунтовані та достатні підстави для відмови у задоволенні вказаної заяви.

Під час апеляційного розгляду ухвалою Львівського апеляційного суду від 02.2022 року було задоволено клопотання сторони захисту та призначено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , комісійну судово-психіатричну експертизу, проведення якої було доручено експертам КНП "Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я". Проте, 24.01.2023 року із КНП "Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я" до Львівського апеляційного суду було повернуто без виконання вищевказану ухвалу апеляційного суду від 02.02.2022 року та кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 у зв`язку із припиненням роботи кабінету амбулаторних судово-психіатричних експертиз КНП «ООМЦПЗ» Одеської обласної ради.

Отже, на протязі року експертиза щодо ОСОБА_7 проведена не була, що слід розцінювати як необґрунтоване затягування розгляду справи.

Таким чином колегія суддів приходить до переконання про те, що на даний час необхідно здійснювати судовий розгляд кримінального провадження № 0000092 від 02.09.2017р. про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.305 КК України, і сторона захисту за необхідності може звертатись до суду першої інстанції у встановленому законом порядку з клопотаннями про призначення у даній справі експертиз, у тому числі і щодо стану здоров`я ОСОБА_7 ..

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що подана у справі апеляційна скарга не містять правових підстав для скасування оскаржуваної ухвали, а тому таку слід залишити без задоволення як необґрунтовану.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.376, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 28 жовтня 2021 року про припинення ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий :

Судді :