ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, та захисника ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2022 року укримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000150,щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Марганця Дніпропетровської області, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

За вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2022 року ОСОБА_8 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України, та виправдано у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення.

Вирішено долю речових доказів у провадженні.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у тому, що 10 листопада 2021 року приблизно о 10.30 год. ОСОБА_10 прибув до туристичного агентства «Море Туров», що розташоване за адресою м. Дніпро, вул.Ю.Кондратюка, 7а, з метою отримання туристичного туру для подорожі до Туреччини разом з дружиною ОСОБА_11 , де його зустріла менеджер ОСОБА_8 , яка повідомила, що обов`язковою умовою для в`їзду до Туреччини є наявність негативного ПЛР-тесту на коронавірус, зробленого не пізніше ніж за 72 год. до приїзду (відповідно до правил в`їзду в Туреччину, розташованих на офіційному сайті Генерального консульства України в Стамбулі за посиланням: https://istanbul.mfa.gov.ua/news/pravila-dlya-vzdu-v-turechchinu-z-l-chervnya-2021-roku) і що його вартість становить 600 грн. на одну людину, на що ОСОБА_12 передав ОСОБА_8 грошові кошти в розмірі 15 890 грн. за туристичні послуги та 1 200 грн. для проведення ПЛР- тестів для себе та дружини ОСОБА_11 .

В той самий день та час ОСОБА_8 , перебуваючи за адресою: м. Дніпро, вул. Ю.Кондратюка, 7а, в офісі туристичного агентства « ІНФОРМАЦІЯ_2 », маючи злочинний умисел, направлений на збут підробленого офіційного документу, а саме результату ПЛР-тесту, який видається у медичній лабораторії, підключеній до електронної системи охорони здоров`я, усвідомлюючи характер своїх протиправних дій, за допомогою мережі Інтернет, звернулась до невстановленої досудовим розслідуванням особи, з якою домовилась про виготовлення результату ПЛР-тесту.

При цьому, ОСОБА_8 , розуміючи, що вказаний результат ПЛР-тесту буде підроблений, передала невстановленій в ході досудового розслідування особі, дані паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_13 , та паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 , виданого на ім`я ОСОБА_14 , для внесення відомостей у негативні результати ПЛР-тестів, які надають право в`їзду в Туреччину.

У подальшому невстановлена досудовим розслідуванням особа, використовуючи дані вищезазначених паспортів громадянина України для виїзду за кордон у невстановлені досудовим розслідуванням час та місці за допомогою комп`ютерної техніки умисно виготовила підроблені офіційні документи - результати ПЛР-тестів, вказавши в них завідомо недостовірні відомості про проведення лабораторних досліджень - тестів на Coronavirus (SARS-Cov-2), COVID-19, RNA, RT-PCR-qualitative, а також посвідчила його підписом лікаря, тим самим здійснила підробку офіційного документа, після чого передала результати ПЛР-тестів ОСОБА_8 за грошову винагороду у розмірі 1 200 грн.

11 листопада 2021 року приблизно о 15.30 год. ОСОБА_8 , перебуваючи за адресою: м.Дніпро, вул.Ю.Кондратюка, 7а, в офісі туристичного агентства « ІНФОРМАЦІЯ_2 », продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на збут підроблених офіційних документів, а саме результатів ПЛР-тестів, з метою їх використання як офіційних документів, які посвідчують негативні результати тестів на КОВІД-19, діючи за попередньою змовою групою осіб, передала їх ОСОБА_15 .

Умисні дії ОСОБА_8 кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 3 ст. 358 КК України, як збут підробленого офіційного документа, який видається установою, яка має право видавати такі документи, і який надає права, з метою використання його іншою особою, вчиненому за попередньою змовою групою осіб.

Виправдовуючи ОСОБА_8 у вчиненні вказаного правопорушення суд першої інстанції вказав, що у обвинувальному акті не було зазначено та прокурором в судовому засіданні не доведено яким самим нормативно-правовим актом встановлені правила в`їзду на територію Турецької Республіки та не зазначено уповноваженого суб`єкта, який видав чи затвердив вказані правила, а зазначене в обвинувальному акті посилання на веб-сайт Генерального консульства України в Стамбулі (https://istanbul.mfa.gov.ua/news/pravila-dlya-vzdu-v-turechchinu-z-l-chervnya-2021-roku), на якому, начебто, розміщені відповідні правила, є неактивним та при переході за цим посиланням інформації не відображається. Також суд вказав, що негативний ПЛР-тест на коронавірусну інфекцію COVID-19, що оформлений не у відповідності до вимог Порядку формування та використання сертифіката, що підтверджує вакцинацію від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, негативний результат тестування або одужання особи від зазначеної хвороби, затвердженого Постановою КМУ від 29 червня 2021 року № 677, не являється офіційним документом у розумінні положень ст. 358 КК України, отже його підробка не може утворювати предмет зазначеного кримінального правопорушення.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 358 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає про те, що документи під назвою "results" та їх переклади мають усі необхідні реквізити офіційного документу, підпис, печатку, номер та фактично є медичною довідкою про відсутність генетичного матеріалу вірусу SARS-CoV-2, а інформація, що в них міститься, посвідчує факти, здатні спричинити наслідки правового характеру. Зазначає, що всупереч твердженням суду веб-сайт Генерального консульства України в Стамбулі (https://istanbul.mfa.gov.ua/news/pravila-dlya-vzdu-v-turechchinu-z-l-chervnya-2021-roku), на якому розміщені відповідні правила, є активним. Звертає увагу, що можливість відвідування зазначеного ресурсу не перевірялась у судовому засіданні, тобто фактично суд зробив висновок на підставі обставин, які не досліджувались у судовому засіданні. Зазначає, що вина ОСОБА_8 підтверджується поясненнями обвинуваченої, свідка ОСОБА_10 та наданими стороною обвинувачення письмовими доказами.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду змінити та визнати недопустимими надані прокурором докази у справі.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає про те, що в матеріалах провадження відсутній витяг з ЄРДР станом на дату внесення до нього відомостей про вчинення кримінального правопорушення. Вказує, що прокурором було порушено вимоги ст. 214 КПК України, оскільки останній визначив підсудність за СВ ВП №5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, в той час як зобов`язаний був просто передати матеріали провадження за підсудністю, при цьому правопорушення було вчинено на території оперативного обслуговування за СВ ВП №3 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області. Звертає увагу, що поняття визначення прокурором підслідності взагалі не існувало в КПК України в редакції станом на 10 листопада 2021 року, коли була винесена прокурором постанова про визначення підслідності. Вказує, що слідча не повідомила прокурора, що кримінальне правопорушення не віднесено до її компетенції, а прокурор, будучи обізнаним з самого початку досудового розслідування щодо обставин, що свідчать про необхідність визначення іншої підслідності, не прийняв відповідну постанову про визначення підслідності. Звертає увагу, що 15 грудня 2021 року прокурор визначив підслідність за СВ ВП №3 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, однак в матеріалах провадження відсутні документи, які б підтверджували проведення розслідування цим органом. Вказує, що постановою прокурора від 21 грудня 2021 року було змінено підслідність провадження за СВ ВП №5 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, при цьому в матеріалах провадження відсутні докази на підтвердження факту передавання справи до СВ ВП №3 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, а судячи з дат постановлення постанов прокурора, на переконання захисника, надуманими є висновки щодо неефективності досудового розслідування слідчим СВ ВП №3 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області. Посилається на позиції Верховного Суду у справах №563/1118/16к, №761/34909/17, №668/14933/15к. Вважає, що у зв`язку з порушенням правил підслідності усі докази, зібрані у провадженні, є недопустимими доказами.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурори підтримали апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просили задовольнити в повному обсязі, заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника.

Захисник ОСОБА_9 та обвинувачена ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу захисника та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З положень ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обгрунтованості та умотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У свою чергу положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке грунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За вимогами ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи виправданою зазначаються: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Таким чином, судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.

У справі Kari-PekkaPietilainenv. Finland (Кари-Пека Питилайнен проти Фінляндії, рішення від 22 вересня 2009 року), у §33 Європейський суд зазначив, що право сторін надавати міркування по справі, які вони вважають такими, що стосуються справи, визначає відповідний обов`язок суду належним чином досліджувати всі доводи, представлені сторонами: Розділ 13 Застосування положень ст.6 Конвенції з прав людини 167 «...право на справедливий судовий розгляд, гарантоване за статтею 6 §1 Конвенції, охоплює, між іншим, право сторін у провадженні надавати доводи, які вони вважають такими, що стосуються їхньої справи. Оскільки призначення Конвенції - гарантувати не права, які є теоретичними чи ілюзорними, а права, які є реальними та ефективними.., це право може розглядатись як ефективне лише, якщо заявник дійсно «заслуховується», тобто його доводи належним чином досліджуються судом. Стаття 6 §1 Конвенції покладає на суди обов`язок провести належне дослідження доводів, аргументів та доказів, представлених сторонами, без упередженості до їхньої оцінки або релевантності до їхнього рішення...».

Відповідно до вимог ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Приймаючи рішення про визнання ОСОБА_8 невинуватою за інкримінованим їй кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 3 ст. 358 КК України, суд у вироку навів показання обвинуваченої, свідків, які вони давали в судовому засіданні, й дослідив письмові докази, покладені в основу обвинувачення.

Між тим цим доказам суд належної оцінки не надав, не навів у вироку переконливих мотивів чому він відкидає кожен з доказів обвинувачення окремо та у їх сукупності, внаслідок чого допустив неповноту судового розгляду.

Як слідує з оскарженого вироку, обгрунтовуючи висновок про невинуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України, суд в порушення вимог ст.ст. 94, 374 КПК України взагалі не надав належної оцінки всім зібраним у провадженні доказам з огляду на їх сукупність та взаємозв`язок, окремі з них взагалі залишив без оцінки, не врахував характер вчиненого правопорушення та обставини його скоєння, що потребували більш детального аналізу та оцінки непрямих доказів кримінального провадження та перевірки достовірності та допустимості інших доказів.

Аналіз матеріалів кримінального провадження, журналів судових засідань та ухваленого судового рішення свідчать про те, що суд першої інстанції всупереч вимогам чинного законодавства провів судовий розгляд однобічно та неповно, оскільки не дослідив такі обставини, з`ясування яких могло мати істотне значення для правильного вирішення справи.

Так, в мотивувальній частині оскаржуваного вироку суд першої інстанції прийшов до висновку, що результати ПЛР-тестів про проведення лабораторних досліджень - тестів на Coronavirus (SARS-Cov-2), COVID-19, RNA, RT-PCR-qualitative не є офіційними документами.

Разом з тим суд першої інстанції не взяв до уваги, що згідно з приміткою під офіційним документом у статті 358 КК України слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи - докази у правозастосовчій діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.

Тому, при встановленні ознак офіційного документа як предмета злочину слід керуватися такими критеріями: документ має бути складено, видано чи посвідчено відповідною особою в межах її компетенції за визначеною законом формою та з належними реквізитами; зафіксована в такому документі інформація повинна мати юридично значущий характер - підтверджені чи засвідчені нею конкретні події, явища або факти мають спричиняти чи бути здатними спричинити наслідки правового характеру у вигляді виникнення (реалізації), зміни або припинення певних прав та/або обов`язків.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 24 листопада 2020 року у справі № 644/9375/18.

Як слідує з матеріалів провадження документи під назвою «RESULTS» та їх переклад щодо проведених тестів на Coronavirus (SARS-Cov-2), COVID-19, RNA, RT-PCR-qualitative від 11 листопада 2021 року, видані на ім`я ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , викладені на бланках TOB «МЛ «ДІЛА», містять найменування закладу охорони здоров`я - ТОВ «МЛ «ДІЛА», а також відтиск печатки та підпис Голови лабораторії молекулярно - генетичного аналізу ОСОБА_16 .

Також у обох документах з назвою «RESULTS» зазначено, що виконувався забір біологічного матеріалу ОСОБА_13 о 08.14 год. 11 листопада 2021 року та ОСОБА_14 о 08.22 год. 11 листопада 2021 року.

Крім того, кожен документ має свій номер лабораторного дослідження, а саме: № НОМЕР_3 щодо ОСОБА_13 та № НОМЕР_4 щодо ОСОБА_14 , а також висновок, що генетичний матеріал вірусу SARS-Cov-2 у зразках біологічного матеріалу, дослідженого методом РНК RT-ПЛР-якісний/АЕВ (терміновий), не виявлено.

До того ж, інформація, що міститься у вказаних документах, посвідчує факти, що здатні спричинити наслідки правового характеру, а саме можливість осіб надавати такий документ до органів влади України та інших держав (органів державної прикордонної служби України, відповідних органів, що здійснюють дозвіл на потрапляння до території інших держав, зокрема Туреччини, чи інших) для підтвердження чи спростування наявності в осіб генетичного матеріалу вірусу SARS-Cov-2 (захворювання на коронавірус), тобто офіційні документи з назвою «RESULTS» щодо проведених тестів на Coronavirus (SARS-Cov-2), COVID-19, RNA, RT-PCR-qualitative від 11 листопада 2021 року, виданих на ім`я ОСОБА_13 та ОСОБА_14 були необхідні для використання з метою отримання права для в`їзду до Туреччини, оскільки обов`язковою умовою для в`їзду є наявність негативного ПЛР-тесту на коронавірус, зроблений не пізніше ніж за 72 год. до приїзду (відповідно до правил в`їзду в Туреччину, розташованих на офіційному сайті Генерального консульства України в Стамбулі за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зазначені обставини також підтвердили під час допиту у судових засіданнях суду першої інстанції обвинувачена ОСОБА_8 та свідок ОСОБА_10 , зокрема, обвинувачена ОСОБА_8 вказала, що повідомила ОСОБА_10 умови в`їзду на територію Туреччини, а саме наявність документу на підтвердження вакцинації від Ковід-19 або негативного ПЛР-тесту.

Однак суд першої інстанції належним чином не перевірив вказані обставини щодо їх узгодженості із положеннями вимог процесуального та матеріального законів й прийшов до передчасного висновку про те, що документи під назвою «RESULTS» щодо проведених тестів на Coronavirus (SARS-Cov-2), COVID-19, RNA, RT-PCR-qualitative від 11 листопада 2021 року, видані на ім`я ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , не є офіційними документами.

Крім того, виправдовуючи ОСОБА_8 суд першої інстанції вказав, що прокурором не доведено, яким саме нормативно-правовим актом встановлені вказані в обвинувальному акті правила в`їзду на територію Турецької Республіки. При цьому зазначив, що посилання на веб-сайт Генерального консульства України в Стамбулі (https://istanbul.mfa.gov.ua/news/pravila-dlya-vzdu-v-turechchinu-z-l-chervnya-2021-roku), що міститься у в обвинувальному акті та на якому розміщенні відповідні правила, є неактивним.

Однак, як слідує з матеріалів провадження, можливість відвідування зазначеного ресурсу належним чином не перевірялась у судовому засіданні судом першої інстанції, у зв`язку з чим суд першої інстанції не дослідив інформацію, що міститься за вищевказаним посиланням, не перевірив правила в`їзду в Туреччину з 01 червня 2021 року з точки зору допустимості, належності та достатності, а також їх узгодженості з поясненнями обвинуваченої, свідків та іншими наявними у матеріалах провадження письмовими доказами.

Отже, суд в обґрунтування своїх висновків не наводить жодних інших доводів окрім цих, що робить формальними наведені ним підстави для визнання доказів недопустимими.

Суд першої інстанції не тільки не зазначив підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, а ще й не оцінив ці докази, не дав їм аналіз, щоб об`єктивно прийти до висновку - чому він відкидає ці докази.

На переконання апеляційного суду суд першої інстанції, порушивши питання про недопустимість доказів, що мають істотне значення для вирішення провадження, докладних висновків не навів.

Необхідно звернути увагу на те, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку відповідно до вимог ст. 368 КПК України, а досягнення правосуддя, в зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.

Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає слушними доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам провадження та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.

Виходячи з наведеного апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції допустив порушення вимог кримінального процесуального закону, внаслідок чого дійшов до передчасного висновку про необхідність виправдання ОСОБА_8 .

Згідно п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

З огляду на ці обставини апеляційний суд вважає за необхідне, керуючись ст. 9 КПК України, де вказано, що у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені, зокрема п.п. 1, 2, 10 ч. 1 ст. 7 КПК України, скасувати вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Внаслідок скасування оскаржуваного вироку та призначення нового розгляду провадження в суді першої інстанції, апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості щодо розгляду решти апеляційних вимог прокурора, що обумовлює часткове задоволення поданої апеляційної скарги, та розгляду вимог апеляційної скарги захисника, і вони підлягають перевірці при новому судовому розгляді кримінального провадження.

При новому розгляді провадження суду необхідно усунути зазначену вище неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та порушення вимог кримінального процесуального закону, всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі обставини справи, перевірити усі доводи, які викладені в апеляційних скаргах прокурора та захисника, й прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, а вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, задовольнити частково.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2022 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України, скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4