Справа № 522/8067/22
Провадження 1-кп/522/1948/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.09.2022 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при участі секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні клопотання прокурора про обрання обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №00000090 від 19.05.2022 року за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України,

за участю сторін кримінальної справи:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

встановив:

В провадження Приморського районного суду м. Одеси надійшов обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні №00000090 від 19.05.2022 року, відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

В судовому засіданні прокурором було заявлено клопотання про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В обґрунтування поданого клопотання прокурор зазначив, що обвинуваченому необхідно обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 діб, так як обвинувачений порушує покладення на нього обов`язки, не з`являється до суду, у зв`язку з чим був оголошений у розшук. Зазначені обставини підтверджують наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також, що до обвинуваченого неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою, так як більш м`які запобіжні заходи не забезпечать запобіганню ризикам та належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Заслухавши прокурора, який підтримав клопотання, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення клопотань, дослідивши клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання прокурора виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Статтею 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» гарантується право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу. За відсутності зазначених клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим.

Питання, які суд повинен вирішити при застосуванні відносно особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначені ст.ст. 177, 178, 183 КПК.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до приписів ст. 178 КПК, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Статтею 194КПК передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

Судом встановлено, що клопотання слідчого про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, мотивоване наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України та існуванням ризиків, передбачених ст.177 КПК, але, на думку суду, клопотання не відповідає вимогам КПК України.

11.05.2022 року ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси, у кримінальному проведенні №00000090 від 19.05.2022 року, ОСОБА_3 підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 110, ч.1 ст. 263, ч.ч. 1, 2 ст. 307 КК України, застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, з визначенням розміру застави, яка була внесена, а підозрюваний звільнений з під-варти.

30.06.2022 року до Приморського районного суду м. Одеси був направлений обвинувальний акт у кримінальному проведенні №00000090 від 19.05.2022 року за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3. Ст. 307 КК України.

Прокурором до суду було подане клопотання про обрання у кримінальному проведенні №00000090 від 19.05.2022 року відносно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

Однак, відповідно до ст. 182 КПК України, з моменту обрання запобіжного заходу у виді застави щодо особи, яка не тримається під вартою, в тому числі до фактичного внесення коштів на відповідний рахунок, а також з моменту звільнення підозрюваного, обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної слідчим суддею, судом в ухвалі про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, підозрюваний, обвинувачений, заставодавець зобов`язані виконувати покладені на них обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у виді застави.

Частиною 7 статті 194КПК України визначено, що обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, можуть бути покладені на підозрюваного на строк не більше двох місяців, а в разі необхідності цей строк може бути продовжений за клопотанням прокурора в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу. Після закінчення строку, в тому числі продовженого, на який на підозрюваного були покладені відповідні обов`язки, ухвала про застосування запобіжного заходу в цій частині припиняє свою дію і обов`язки скасовуються.

Згідно з частиною 4 статті 196 КПК України слідчий суддя, суд зобов`язані визначати дату закінчення дії ухвали лише в разі обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою та домашнього арешту. Проте, відповідно до частини 2статті 196 КПК із запобіжним заходом, не пов`язаним із триманням під вартою, зазначають конкретні обов`язки, передбачені частиною 5 статті 194 КПК України.

Тобто, слід констатувати, що у разі застосування до особи запобіжного заходу у виді застави з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК, саме строк дії обов`язків, що покладаються на підозрюваного обмежено строком у два місяці, а запобіжний захід у виді застави діє на протязі всього строку досудового розслідування.

Відповідно до ч.ч. 9, 10 ст.182 КПК України питання про звернення застави в дохід держави вирішується слідчим суддею, судом за клопотанням прокурора, або за власною ініціативою суду в судовому засіданні за участю підозрюваного, обвинуваченого, заставодавця, в порядку, передбаченому для розгляду клопотань про обрання запобіжного заходу.

У разі звернення застави в дохід держави слідчий суддя, суд вирішує питання про застосування до підозрюваного, обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу з урахуванням положень частини сьомої статті 194цього Кодексу.

Крім того, положеннями ч. 11 ст. 182 КПК України встановлені підстави і умови повернення застави. Застава повертається заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу, якщо не була звернена в дохід держави.

Таким чином, системний аналіз положень ст.ст.182, 194, 196, 197, 199, 181, 203 КПК України дає підстави для висновку, що лише запобіжні заходи у виді тримання під вартою і домашнього арешту, а також обмеження, передбачені ч. 5 ст. 194КПК, діють певний, визначений ухвалою слідчого судді (суду) строк, а інші запобіжні заходи, в тому числі застава, обмеженого строку дії не мають і діють до їх скасування, зміни, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження.

Запобіжні заходи, у тому числі застава, застосовуються для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків: як тих, що визначені ухвалою слідчого судді відповідно до ч.5 ст.194 КПК України, так і тих, що передбачені безпосередньо п.п. 1, 3, 4 ч. 7 ст. 42 КПК.

З урахуванням наведеного, закінчення строку дії обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, що були покладені на ОСОБА_3 відповідною ухвалою слідчого судді при застосуванні запобіжного заходу, не припиняє строку дії запобіжного заходу у виді застави та не є підставою для повернення суми застави заставодавцю.

Визначені в ч. 5 ст. 194КПК України обов`язки можуть бути застосовані додатково до обраного щодо підозрюваного запобіжного заходу, який не пов`язаний із триманням під вартою. Обов`язки підозрюваного, передбачені ч. 7 ст. 42КПК, покладаються на нього процесуальним законом і діють з часу набуття особою статусу підозрюваного, незалежно від застосування відносно нього запобіжного заходу.

Судом встановлено, що в даному кримінальному провадженні застава визначена ОСОБА_3 ухвалою слідчого судді від 11.05.2022 року про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Вказана застава була внесена заставодавцем, підозрюваний звільнений з-під варти, а тому вважається таким, до якого застосований запобіжний захід у виді застави.

Згідно зі ст. 203КПК України, ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Судом встановлено, що застосований запобіжний захід до ОСОБА_3 не скасовувався та внесена застава не поверталася заставодавцю, та не зверталася в дохід держави у передбаченому процесуальним законом порядку.

Суд звертає увагу, що діючий КПК України передбачає підстави для зміни запобіжного заходу, але не передбачає можливість щодо застосування до підозрюваного (обвинуваченого) іншого, більш суворого запобіжного заходу, за наявності існування попереднього не скасованого запобіжного заходу.

Таким чином, на час розгляду клопотання прокурора запобіжний захід обраний у зазначеному кримінальному провадженні у вигляді застави, продовжує свою дію, прокурором не надано відомостей щодо зміни чи скасування обраного ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді застави, або повернення застави заставодавцю у визначеному процесуальним законом порядку відсутні, у зв`язку з чим суд вважає, що відсутні підстави для обрання повторного більш сурового запобіжного заходу.

Наведена позиція суду узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, яка повинна застосовуватися відповідно до приписів ст. 9 Конституції України та ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК.

Так, відповідно до п.70 рішення ЄСПЛ «Меріт проти України» (Заява №66561/01) «..... Суд нагадує, що у кримінальних справах перебіг «розумного строку», про який ідеться в п. 1 ст. 6 Конвенції, починається з моменту, коли особу «обвинувачено»; це може трапитися до того, як справа надійшла до суду першої інстанції (див., наприклад, згадуване рішення у справі «Девеєр проти Бельгії», с. 22, п.42), тобто з дня арешту, дати, коли особу, про яку йдеться, було офіційно повідомлено, що його буде обвинувачено, чи з дати, коли розпочалося досудове слідство (див. рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany) від 27 червня 1968 року, серія A, №7, с.2627, п.19; рішення у справі «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria), ухвалене того самого дня, серія A, № 8, с.41, п.18, та рішення у справі «Рінґайзен проти Австрії» (Ringeisen v. Austria), від 16 липня 1971 року, серія A, №13, с.45, п.110). «Обвинувачення» для цілей п.1 ст. 6 може бути визначено як «офіційне повідомлення особі компетентним органом, в якому стверджується, що вона вчинила злочин», визначення, яке також відповідає перевірці того, чи «на становище підозрюваного це значно вплинуло» (див. згадуване вище рішення у справі «Девеєр проти Бельгії», с.24, п.46; рішення у справі «Фоті та інші проти Італії» (Foti and Others v. Italy) від 10 грудня 1982 року, серія A, №56, п.52). Що стосується закінчення «строку», в кримінальних справах період, на який поширюється дія п. 1 ст. 6 Конвенції, охоплює все провадження, про яке йдеться, включаючи апеляційне провадження (див. рішення у справі «Кеніґ проти Німеччини» ( Konig v.Germany) від 28 червня 1978 року, серія A, №27, с.33, п.98).

З урахуванням наведеного суд приходить до висноку про те, що у задоволенні клопотання прокурора слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 132, 176, 177, 178, 183, 194, 196, 197, 314 - 316, 371-372, 376, 395 КПК України, суд -

ухвалив:

У задоволенні клопотання прокурора про обрання відносно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор», - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Копію ухвали вручити прокурору та обвинуваченому.

Суддя: