ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/297/23 Справа № 236/4216/18 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2023 року м.Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю

секретаря: ОСОБА_4

захисника: ОСОБА_5 (в режимі відео конференції),

обвинуваченого: ОСОБА_6 (в режимі відео конференції з

ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)»

прокурора: ОСОБА_7 (в режимі відео конференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 на ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 жовтня 2022 року по кримінальному провадженню за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 15- п.п. 1,5,13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 жовтня 2022 року продовжено строк тримання під вартою у Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)» обвинуваченому ОСОБА_6 строком на 60 днів, тобто до 16 грудня 2022 року включно.

Із вказаним судовим рішенням не погодився захисник та оскаржив в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову, якою обрати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

На обґрунтування своїх вимог вказує, що обраний запобіжний захід є надто суворим, оскільки ризики зазначені в клопотанні не підтверджені. Так, обвинувачений не має на меті уникати від кримінальної відповідальності, оскільки вину у вчинені інкримінованих злочинів не визнає, також не має підстав вважати, що він продовжить злочинну діяльність, оскільки злочинів він не вчиняв. Водночас, ОСОБА_6 має постійне місце роботи та проживання, має стабільний дохід. Обвинувачений раніше був судимий, однак повністю поніс покарання, нових злочинів не вчиняв, а тому сторона обвинувачення не може ґрунтувати своє клопотання, попередньою судимістю. Сам обвинувачений стверджує, що не намагатиметься переховуватись, буде сприяти судовому розгляду і встановленню істини у справі, в чому він сам зацікавлений.

Заслухавши суддю доповідача, думку учасників судового розгляду, перевіривши матеріали, що надійшли на запит апеляційного суду в порядку ст. 422-1 КПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 п.п. 1.5.13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, а саме: носіння, зберігання вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу та закінчений замах на вбивство двох і більше осіб, вчинений способом, небезпечним для життя багатьох осіб, особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, зокрема перебуваючи на базі відпочинку, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виник конфлікт із потерпілим, після чого у обвинуваченого виник умисел на вбивство, він взяв раніше принесений та захований ним предмет, візуально схожий на боєприпаси ОГ-17 із засобом підриву УЗРГМ, зірвав з нього запобіжне кільце та кинув в напрямку місця, де знаходились дві особи, внаслідок чого відбувся вибух, який спричинив потерпілому ОСОБА_8 тілесні ушкодження, що відноситься до легких тілесних ушкоджень, а потерпілому ОСОБА_9 до тяжкі тілесні ушкодження.

ОСОБА_6 по даному кримінальному провадженню був затриманий 15 липня 2018 року.

По даному кримінальному провадженню щодо ОСОБА_6 було ухвалено обвинувальний вирок із призначенням остаточного покарання, проте постановою Верховного суду від 20 січня 2021 року, вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 07 листопада 2019року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 11 лютого 2020 року стосовно ОСОБА_6 скасувано і призначено новий розгляд в суді першої інстанції.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції, відповідно до ст.. 177 КПК України, повно та об`єктивно досліджені усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження цього запобіжного заходу, а також враховані інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, в тому числі дані про особу обвинуваченого, які, в сукупності, давали суду достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 цього Кодексу, зокрема переховуватись від суду або вчинити новий злочин, впливати на потерпілих та свідків, у зв`язку з чим прийняв відповідне судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

У клопотанні прокурора про продовження дії запобіжного заходу, належним чином обґрунтована наявність кожного заявленого ризику передбаченого ч. 1 ст. 177 КПК України та неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував характер скоєних кримінальних правопорушень згідно пред`явленого обвинувачення, вік та стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_6 , відсутність доказів та медичних відомостей, які б виключали можливість перебування обвинуваченого під вартою та свідчили б, що стан здоров`я останнього виключає можливість його перебування в установі виконання покарань.

Також судом враховано наявність ризиків, а саме, що обвинувачений може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, враховуючи, що за найтяжчий інкримінований йому злочин передбачено покарання до 15 років або довічне позбавлення волі, крім того може фізично або психологічно впливати на потерпілих або свідків кримінального правопорушення з метою змінити їх свідчення на свою користь, зважаючи на те, що на даному етапі судового розгляду кримінального провадження, свідки не допитані.

Крім того, суд першої інстанції при розгляді клопотання прокурора та враховуючи думку сторони захисту щодо обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання, розглянув можливість застосування ОСОБА_6 іншого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та правильно прийшов до висновку, про неможливість, на даному етапі, зміни запобіжного заходу на більш м`який з урахуванням наявних ризиків та враховуючи місце мешкання ОСОБА_6 , де наразі тривають бойові дії, що унеможливлює контроль за виконанням обвинуваченим умов будь-якого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Отже суд, першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість обрання та продовження строку тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Колегією суддів, при перевірці законності та доцільності продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу надано оцінку в сукупності всім обставинам, в тому числі вагомості наявних доказів, які вказують на обґрунтованість пред`явленого обвинувачення останньому, у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 п.п. 1.5.13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, які він скоїв маючи непогашену судимість за аналогічне особливо тяжке кримінальне правопорушення проти життя та здоров`я особи, невизнання вини. Таких обставин, як тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, ставлення ОСОБА_6 до скоєного злочину, схильністю до вчинення умисних кримінальних правопорушень, відсутністю постійного джерела доходів та суспільно-корисливої діяльності.

На підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що у ОСОБА_6 відсутні будь-які стримуючі фактори для забезпечення належної, законної поведінки, у разі обрані запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, що беззаперечно свідчить про наявність ризиків переховуватись від суду та незаконно впливати на потерпілих та свідків.

Доводи захисника про постійне місце роботи ОСОБА_6 та стабільний дохід не підтверджені жодними письмовими доказами, а тому не заслуговують на увагу.

Твердження захисника про неможливість обґрунтування клопотання прокурора попередньою судимістю ОСОБА_6 у зв`язку з повним відбуттям ним покарання є безпідставними, оскільки дані про попередню судимість особи мають значення для встановлення характеризуючих даних, в даному випадку попередня судимість ОСОБА_6 вказує на схильність останнього до вчинення злочинів, особливо проти життя та здоров`я потерпілих, також вказує, що обвинувачений на шлях виправлення не став та після відбуття попереднього покарання не виправився, що відповідно, у даному випадку, вказує на наявність ризиків передбачений ст.. 177 КПК України.

Отже, враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що виправданість подальшого тримання під вартою ОСОБА_6 , підтверджується наявністю ризиків, які передбачені п.п. 1,3 ч. 1 ст. 177 КК України та той факт, що жоден із вказаних ризиків за час проведення судового розгляду не зменшився, що свідчить про неможливість обрання стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, оскільки він не забезпечить належної процесуальної поведінки останнього під час розгляду кримінального провадження.

Твердження захисника про недоведеність заявлених ризиків, є безпідставними, оскільки з огляду на особу обвинуваченого ОСОБА_6 , заявлені ризики є вкрай вірогідними та на даний час дають беззаперечні підстави для продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою та неможливості обрання іншого більш м`якого запобіжного заходу.

Що стосується надмірної тривалості тримання обвинуваченого під вартою, то колегія суддів у даному випадку приймає до уваги тяжкість пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення з сукупністю з іншими ризиками встановленими судом першої інстанції.

На даний час, таке обмеження права ОСОБА_6 на свободу не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, так як існують ознаки суспільного інтересу, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають принцип поваги до особистої свободи.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає не переконливими доводи апеляційної скарги захисника щодо можливості зміни запобіжного заходу на особисте зобов`язання, оскільки рішення суда першої інстанції про продовження строку тримання під вартою не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Підстав для скасування оскаржуваної ухвали та відмови у задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою колегія суддів не вбачає та вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи слідчим суддею, які були б підставою для скасування ухваленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 177, 182, 183, 194, 376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 жовтня 2022 року по кримінальному провадженню за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 15- п.п. 1,5,13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, залишити без змін.

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді