Справа № 161/4013/23 Провадження №11-сс/802/141/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:арешт майна Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

слідчого ОСОБА_7 ,

підозрюваного ОСОБА_8 (в режимі відеоконференцзв`язку),

захисника підозрюваного ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

Старший слідчий відділу СУ ГУНП у Волинській області ОСОБА_7 , за погодженням із прокурором відділу Волинської обласної прокуратури ОСОБА_6 , звернувся до суду із клопотанням про накладення арешту на майно в межах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР під № 0000066 від 19.05.2022 року, а саме: земельну ділянку для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 із кадастровим номером: :06:005:0216, загальною площею (га): 0.0279; житловий будинок загальною площею 238,7 кв.м., що розташований за цією ж адресою, які належать підозрюваному ОСОБА_8 на праві приватної спільної сумісної власності (частка власності 1/1).

У клопотанні зазначено, що підозрюваний ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.255; ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК України, санкції яких передбачають покарання у виді позбавлення волі до 12 років з конфіскацією майна. При цьому, обґрунтованість підозри стверджується матеріалами кримінального провадження.

Зазначає, що вищевказані земельна ділянка та житловий будинок на праві приватної спільної сумісної власності належать підозрюваному ОСОБА_8 .

Слідчий вказує про те, що підставою накладення арешту на вищевказане майно є забезпечення можливої конфіскації майна як виду покарання.

Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15.03.2023 року клопотання слідчого задоволено частково.

Накладено арешт на житловий будинок загальною площею 238,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який, як зазачено, належить підозрюваному ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві приватної спільної сумісної власності (частка власності 1/1).

В іншій частині клопотання слідчого, а саме у накладенні арешту на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , із кадастровим номером: :06:005:0216, загальною площею (га): 0.0279, відмовлено.

Таке судове рішення в частині задоволення клопотання мотивоване тим, що стороною обвинувачення доведено наявність підстав передбачених КПК України для накладення арешту на житловий будинок саме з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

Водночас, відмовляючи у накладенні арешту на земельну ділянку слідчий суддя вказав про те, що її власником являється не підозрюваний ОСОБА_8 , а інша особа, яка не є фігурантом кримінального провадження.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, захисник підозрюваного ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу в якій просить ухвалу слідчого судді в частині накладення арешту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , скасувати.

Зазначає про те, що слідчий суддя не врахував тієї обставини, що житловий будинок належить іншій особі на праві приватної власності, а не підозрюваному ОСОБА_8 . Так, відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 05.06.2008 року, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського МНО ОСОБА_10 , зареєстровано в реєстрі №3568, ОСОБА_8 та ОСОБА_11 відчужили вказаний будинок ОСОБА_12 . Такий договір зареєстровано в Державному реєстрі правочинів, що підтверджено Витягом з Державного реєстру правочинів №6040989, який виданий 05.06.2008 року приватним нотаріусом. Крім того, відповідно до посвідчених нотаріусом заяв, сторони договору купівлі-продажу від 05.06.2008 року провели взаємні розрахунки та претензій один до одного не мають.

У подальшому між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_12 було укладено договір іпотеки від 05.06.2008 року щодо вказаного житлового будинку.

Таким чином, 05 червня 2008 року право власності на житловий будинок перейшло до ОСОБА_12 , і правовстановлюючим документом в даному випадку є вищезгаданий договір купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом та зареєстровано в реєстрі №3568. При цьому, вважає що інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, на які послався слідчий суддя у своєму рішенні, не може бути правовстановлюючим документом.

Посилаючись на вищенаведене, захисник вважає, що накладення арешту на житловий будинок, який належить ОСОБА_12 , яка не є фігурантом кримінального провадження, є неможливим, оскільки це порушує її право власності та розпорядження майном.

Заслухавши доповідача, який виклав суть ухвали слідчого судді та доводи апеляційної скарги, підозрюваного та його захисника, які підтримали апеляцію у повному обсязі, прокурора та слідчого, які її заперечили, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

З апеляційної скарги вбачається, що захисник фактично оскаржує судове рішення в частині задоволення клопотання слідчого про накладення арешту на житловий будинок загальною площею 238,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В іншій частині судове рішення апелянтом не оскаржується, а тому апеляційному перегляду в даному провадженні з урахуванням положень ст.404 КПК України не підлягає.

За змістом п.7 ч.2 ст.131 КПК України арешт майна - є заходом забезпечення кримінального провадження.

Арештом майна відповідно до ч.1 ст.170 КПК України є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до п.3 ч.2, ч.5 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи. У цьому випадку, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно із ч.2 ст.171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень ст.170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до ч.6 ст.170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

За положеннями ч.ч.1, 2 ст.173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз.2 ч.1 ст.170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст.170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п.п.3, 4 ч.2 ст.170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.2 ч.2 ст.170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.4 ч.2 ст.170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

З аналізу положень вищевказаних норм закону випливає, що арешт накладається на майно підозрюваного, а слідчий та/або прокурор повинні довести, що майно, яке на їх думку підлягає арешту, може бути використане, окрім іншого з метою конфіскації як виду покарання. Доведеними повинні бути і ризики щодо такого майна, передбачені ст.170 КПК України, зокрема, - щодо можливості його приховування, знищення, пошкодження, псування чи відчуження.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати усі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

На думку апеляційного суду за наслідками розгляду клопотання, слідчий суддя місцевого суду дійшов передчасного та неправильного висновку про наявність передбачених законодавством підстав для його задоволення в частині накладення арешту на житловий будинок, загальною площею 238,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до поданого клопотання слідчий, окрім іншого просив накласти арешт на житловий будинок, загальною площею 238,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , котрий, як він зазначає належить підозрюваному ОСОБА_8 на праві приватної спільної сумісної власності (частка власності 1/1). При цьому, доводячи підставність цього клопотання, слідчий посилаючись на положення п.3 ч.2 ст.170 КПК України вказує про те, що накладення арешту необхідне саме з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

Судом вірно встановлено і це відповідає матеріалам кримінального провадження, СУ ГУНП у Волинській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР під №0000066 від 19.05.2022 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.307; ч.2 ст.255; ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК України.

Встановлено і те, що 02 березня 2023 року ОСОБА_8 було затримано в порядку ст.208 КПК України та цього ж дня повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.255; ч.4 ст.28, ч.3 ст.307 КК України, обґрунтованість якої стверджено матеріалами кримінального провадження.

Санкції ч.2 ст.255 та ч.3 ст.307 КК України передбачають покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна.

Конфіскація майна згідно із ст.59 КК України, полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу. Перелік майна, що не підлягає конфіскації, визначається законом України.

Слідчий суддя зазначаючи про те, що житловий будинок, загальною площею 238,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить підозрюваному ОСОБА_8 на праві приватної спільної сумісної власності (частка власності 1/1), послався на витяги про Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 01.02.2023 року.

У цих Витягах датою прийняття рішення про державну реєстрацію права власності на вказаний будинок зазначено 12.12.2007 року. Форма власності приватна спільна сумісна, частка власності 1/1. Власники ОСОБА_8 та ОСОБА_11 .

Водночас, як вбачається із поданих стороною захисту документів і, зокрема договору купівлі-продажу будинку від 05.06.2008 року, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського МНО ОСОБА_10 , та зареєстровано в реєстрі за №3568, ОСОБА_8 та ОСОБА_11 продали вказаний будинок ОСОБА_12 . Такий договір зареєстровано в Державному реєстрі правочинів, що підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів №6040989, який виданий 05.06.2008 року цим же приватним нотаріусом, номер правочину 2942031.

Крім того, відповідно до посвідченої нотаріусом письмової заяви ОСОБА_8 та ОСОБА_11 отримали від ОСОБА_12 повну суму розрахунку за проданий житловий будинок по договору купівлі-продажу будинку від 05.06.2008 року, та майнових і немайнових претензій до останньої не мають.

Встановлено і те, що 05 червня 2008 року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_12 було укладено договір іпотеки, предметом якого, окрім іншого є житловий будинок, загальною площею 238,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Такий договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського МНО ОСОБА_10 , та зареєстровано в реєстрі за №3577.

Таким чином, вищенаведеним повністю спростовуються доводи слідчого та відповідно мотиви слідчого судді місцевого суду про те, що згаданий житловий будинок на праві приватної спільної сумісної власності належить підозрюваному ОСОБА_8 , оскільки, як встановлено його власником є інша особа ОСОБА_12 , яка його придбала за договором купівлі-продажу від 05.06.2008 року.

Вищевказані обставини органом досудового розслідування належними доказами спростовано не було.

В силу ст. 41 Конституції України та ст.1 протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності. Згідно з вимогами ст.16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення ухваленого в порядку, передбаченому КПК.

Таким чином, проаналізувавши вищевикладене та дослідивши матеріали провадження у їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку, що оскільки згідно із положеннями п.3 ч.2, ч.5 ст.170 КПК України арешт накладається на майно підозрюваного, то в даному випадку з урахуванням встановленої обставини, що житловий будинок щодо якого йде мова у клопотанні слідчого не належить підозрюваному ОСОБА_8 , на нього не може бути накладено арешт в даному кримінальному провадженні.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів вважає, що висновок слідчого судді про наявність законних підстав, передбачених кримінально процесуальним законом для накладення арешту на майно в частині, що стосується вищевказаного житлового будинку, є неправильним.

У зв`язку з цим, оскаржуване судове рішення підлягає скасування з постановленням нового, - про відмову в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна як це передбачено п.2 ч.3 ст.407 КПК України.

Керуючись ст.ст. 98, 170, 407, 376, 422 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 березня 2023 року в даному провадженні скасувати та постановити нову.

Відмовити в задоволенні клопотання старшого слідчого відділу СУ ГУНП у Волинській області ОСОБА_7 про накладення арешту на майно в межах кримінального провадження №0000066 від 19.05.2022 року, а саме на житловий будинок загальною площею 238,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважати, що в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно в даному провадженні відмовлено в повному обсязі.

Ухвала остаточна й оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді