Справа № 308/9526/19
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.11.2022 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/827/20 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.06.2020.

Цим вироком:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Худльово, Ужгородського району Закарпатської області, громадянин України, мешканець АДРЕСА_1 , з незакінченою середньою освітою, неодружений, судимий: 05.05.2017 Ковельським міськрайонним судом Волинської області за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки, згідно ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 20.06.2019 звільнений умовно-достроково від відбування покарання з невідбутим терміном покарання - 07 (сім) місяців 02 (два) дні, засуджений:
- за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05.05.2017 й остаточно до відбування ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки 01(один) місяць.
Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_6 ухвалено рахувати з дня його затримання -18.07.2019.
Запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , до набрання цим вироком законної сили залишено без змін.

Речові докази: мобільний телефон марки «Nokia», 105 ТА 1034, чорного кольору, який переданий на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_8 - повернуто останньому як власнику; мicro SD adapter, марки «Kingston technology», на якому містяться відеозаписи слідчого експерименту залишено при матеріалах кримінального провадження.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати за проведення товарознавчої експертизи у сумі 942 (дев`ятсот сорок дві ) грн 06 коп.

Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

-2-

18.07.2019 близько 08 год ОСОБА_6 , знаходячись на площі ім. Кирпи в м. Ужгороді, зайшов до кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що розташований за адресою АДРЕСА_2 , діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, спрямоване на відкрите заволодіння чужим майном, підійшов до одного із столів за яким в той час сидів ОСОБА_8 та відкрито без застосування фізичного насильства, повторно, з метою збагачення, викрав зі столу належний ОСОБА_8 мобільний телефон марки «Nokia» 105 ТА 1034, чорного кольору, і заволодівши викраденим телефоном попрямував у сторону автовокзалу, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на суму 384,00 грн.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , не оспорюючи правильність встановлених фактичних обставин справи, просить вироку скасувати та перекваліфікувати його дії з ч. 2 на ч. 1 ст. 186 КК України, з призначенням, відповідно, більш м`якого покарання. Вказує на те, що судом необґрунтовано визнано доведеною наявність такої кваліфікуючої ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, як повторність, оскільки стороною обвинувачення всупереч вимог ч. 1 ст. 88 КПК України надано відомості про його попереднє засудження згідно вироку Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05.05.2017, тому ці відомості вважає недопустимими і такими, що не підлягали урахуванню судом першої інстанції при кваліфікації його дії та призвели до збільшення обсягу обвинувачення. Вказує також і на наявність в рамках даного кримінального провадження тільки одного епізоду відкритого викрадення майна у потерпілого ОСОБА_8 , вартість якого до того ж складає 384 грн. Зазначає і проте, що потерпілий у кримінальному провадженні до суду першої інстанції не з`являвся, цивільного позову не заявляв та жодних претензій до нього не має. Посилається й на те, що судом в судовому засіданні не було допитано свідків та самого потерпілого, а його показання судом відібрано вибірково. Просить врахувати відсутність обтяжуючих покарання обставин, наявність пом`якшуючих - визнання вини, щире каяття та можливість застосування до нього вимог ст. 75 КК України.

Судове провадження розглядається за відсутності захисника, потерпілого, неявка яких з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає його розгляду. При цьому, враховується, що вказані особи належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги на вирок суду, а також те, що від них не надходили заяви чи клопотання про відкладення розгляду судового провадження на інший термін та відомості про поважність причин їх неявки. Крім того апеляційний суд враховує і те, що обвинувачений ОСОБА_6 не наполягав на їх присутності під час розгляду його апеляційної скарги, а також заяву потерпілого від 13.07.2022 який просив розглянути апеляційну скаргу у його відсутності.
Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, пояснення обвинуваченого, який підтримав подану апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_5 , яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого,дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.

Згідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності

-3-

в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За приписами ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Цих вимог кримінального процесуального закону у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 дотримано.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час судового розгляду ОСОБА_6 повністю визнавав себе винним у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, що також підтвердив у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, в судовому засіданні зі згоди обвинуваченого та інших учасників судового процесу, суд першої інстанції, з`ясувавши добровільність позиції обвинуваченого та учасників судового провадження, правильність розуміння ними змісту вказаних обставин, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги та матеріалів кримінального провадження учасниками процесу не оспорюється факт та обставини вчинення ОСОБА_6 відкритого викрадення чужого майна (грабіж) потерпілого ОСОБА_8 , яке мало місце 18.07.2019 о 08 год на вул. Залізничній, 1 А в м. Ужгороді у приміщенні кафе-бару «Три горба», внаслідок чого ці обставини, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Доводи обвинуваченого про те, що розгляд кримінального провадження відбувся без участі потерпілого, колегія суддів відхиляє з таких підстав.

Згідно ст. 325 КПК України питання про проведення судового розгляду без потерпілого суд вирішує залежно від того, чи можливо за його відсутності з`ясувати всі обставини справи і лише в тому разі, якщо потерпілий не прибув, але був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання.
Формально вказуючи на розгляд кримінального провадження без участі потерпілого ОСОБА_8 , обвинувачений у своїй апеляційній скарзі не навів жодного переконливого обґрунтування, яке б дало підстави вважати, що потерпілий ОСОБА_8 був зацікавлений в результатах розгляду кримінального провадження та бажав реалізувати свої права щодо участі в судовому засіданні, тим паче з огляду на наявність в матеріалах кримінального провадження його власноручно написаної заяви, якою він підтвердив факт повернення йому викраденого обвинуваченим майна, яке зобов`язувався зберігати до закінчення судового розгляду.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про неправильну кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 186 КК України та відсутність такої кваліфікуючої ознаки як повторність, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.

-4-

Відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Відповідно до примітки 1 у статтях 185, 186 та 189-191 КК України, повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 32 КК України, повторністю кримінальних правопорушень визначається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.
Згідно обвинувального акту у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 останній, будучи раніше судимим 05.05.2017 Ковельським міськрайонним судом Волинської області за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі, на шлях виправлення та перевиховання не став та повторно скоїв кримінальне правопорушення при наступних обставинах.
Так, 18.07.2019 близько 08 год ОСОБА_6 , знаходячись на площі ім. Кирпи в м. Ужгороді, зайшов до кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що розташований за адресою АДРЕСА_2 , діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, спрямоване на відкрите заволодіння чужим майном, підійшов до одного із столів за яким в той час сидів ОСОБА_8 та відкрито без застосування фізичного насильства, повторно, з метою збагачення, викрав зі столу належний ОСОБА_8 мобільний телефон марки «Nokia» 105 ТА 1034, чорного кольору, і заволодівши викраденим телефоном попрямував у сторону автовокзалу, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на суму 384,00 грн.
Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про необхідність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 186 КК України колегія суддів відхиляє ще й тому, що ОСОБА_6 відкрито заволодів майном потерпілого у період не знятої та непогашеної попередньої судимості за вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05.05.2017, яким останній засуджений за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки.
Доводи обвинуваченого про недопустимість як доказів відомостей про його попереднє засудження - вироку Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05.05.2017, слід визнати необґрунтованими, оскільки такі відомості підлягали урахуванню судом першої інстанції при кваліфікації його дій та не призвели до збільшення обсягу обвинувачення, з огляду на зазначення їх в обвинувальному акті.

Отже, судом першої інстанції судовий розгляд проведено в межах висунутого ОСОБА_6 обвинувачення відповідно до обвинувального акту.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зміни вироку в частині кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 і такі доводи апеляційної скарги відхиляє.
Крім того, відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції частини статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу, з врахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Ці вимоги закону судом першої інстанції належним чином дотримані.

-5-

Покарання обвинуваченому ОСОБА_6 призначено відповідно до вимогами ст. 65 КК України, у межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, даних, що характеризують його особу, і таке покарання є справедливим, достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про його особу, зокрема те, що він вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, раніше судимий за вчинення корисливого злочину, звільнений умовно-достроково від відбування покарання на невідбутий термін 07 (сім) місяців 02 (два) дні та знову вчинив кримінальне правопорушення під час умовно-дострокового звільнення, а також обставину, що пом`якшує покарання щире каяття і належним чином вмотивував у цій частині своє рішення. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

На підставі вищенаведеного колегія суддів уважає, що призначене покарання обвинуваченому ОСОБА_6 є справедливим, необхідним, достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Тому, з врахуванням усіх обставин кримінального провадження, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України покарання у виді позбавлення волі, яке останній має відбувати реально, і яке, на думку апеляційного суду, буде достатнім для реальної корекції соціальної поведінки останнього та запобігання продовженню злочинної діяльності.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині призначення ОСОБА_6 покарання в мінімальних межах санкції статті кримінального закону відповідає вимогам, передбаченим ст. 50, 65, 66, 67 КК України, і не може бути визнане явно несправедливим внаслідок надмірної суворості. Крім того, призначаючи ОСОБА_6 остаточне покарання у відповідності до ст. 71 КК України за сукупністю вироків, суд застосував принцип часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, що також не свідчить про несправедливість призначеного покарання через його суворість.
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002, Європейський суд з прав людини зазначив, що «виконання вироку, який передбачає позбавлення свободи, призупиняють, якщо можна розраховувати, що вирок служитиме засудженому як попередження, і що він не здійснюватиме нові злочини в майбутньому, навіть без впливу, спричиненого відбуванням покарання. Роблячи такий прогноз, суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою».

При прийнятті рішення колегія суддів враховує, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів, в тому числі за скоєння тяжких корисливих злочинів проти власності, за вчинення яких відбував реальну міру покарання у виді позбавлення волі, судимості за які не зняті та не погашені в установленому законом порядку, і знову повторно вчинив умисний корисливий тяжкий злочин проти власності під час умовно-дострокового звільнення, що свідчить про його відверте небажання ставати на шлях виправлення.

Вказане у своїй сукупності давало підстави суду першої інстанції прийти до висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_6 неможливе без ізоляції його від суспільства, а тому покарання необхідно призначити у виді позбавлення волі, в межах санкції статті.

-6-
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про суворість призначеного йому покарання - у виді позбавлення волі на певний строк за вчинення умисного злочину проти власності та пов`язане з цим прохання щодо зміни вироку, шляхом призначення більш м`якого покарання з урахуванням вимог ст. 75 КК України, на думку колегії суддів є безпідставними. Згідно даних кримінального провадження та поданої апеляційної скарги, об`єктивно відсутні інші обставини ніж ті, що встановлені судом першої інстанції, які пом`якшують покарання, а твердження обвинуваченого щодо неналежного їх врахування повністю спростовуються висновками суду зазначеними у оскаржуваному вироку, якими належним чином обґрунтовані вид та міра покарання.
Отже, доводи обвинуваченого про пом`якшення призначеного йому покарання з урахуванням ст. 75 КК України та зміни вироку в цій частині, з урахуванням наведених ним доводів, апеляційний суд відхиляє, оскільки такі доводи носять суто суб`єктивний характер і не можуть вважатися достатніми підставами для пом`якшення призначеного покарання.
З огляду на викладене, при апеляційному перегляді кримінального провадження не встановлено підстав для застосування норм ст. 75 КК України.
Колегія суддів погоджується із вище вказаними висновками щодо призначеного обвинуваченому покарання, оскільки судом першої інстанції при винесенні вироку щодо ОСОБА_6 дотримано вимоги ст. 50, 65 КК України та призначено покарання, яке на думку апеляційного суду, відповідає особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а також співмірним вчиненому протиправному діянню, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело права, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09. 2009 (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції при ухваленні даного вироку дотримався вимог як закону про кримінальну відповідальність, так і кримінального процесуального закону, призначивши обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, яке за своїм видом та розміром відповідає особі винного та обставинам кримінального правопорушення.
Інші доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути враховані при призначенні особі покарання.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції, не встановлено, а тому колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги обвинуваченого без задоволення.

При прийнятті рішення колегія суддів також враховує вимоги ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; те, що обвинуваченим не заявлялось жодних клопотань як в апеляційній скарзі, так і під час її розгляду, у тому числі клопотань, які би підтверджували обґрунтованість доводів апеляційної скарги.

-7-

Керуючись ст. 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.06.2020 щодо нього,- без змін.

На ухвалу Закарпатського апеляційного суду безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду може бути подана касаційна скарга протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді