Номер провадження: 11-кп/813/564/22
Справа № 503/1844/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Кодимського районного суду Одеської області від 24 вересня 2021 року у кримінальному провадженні №0000425, внесеному до ЄРДР 28 травня 2018 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, працюючого вчителем історії в Гуляївському закладі загальної середньої освіти І-ІІ ступенів Березівської районної ради Одеської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , фактично проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України,

установив:

Зміст оскарженого судового рішення.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 3 (трьох) років не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки, у відповідності до п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Зарахувано ОСОБА_7 в строк покарання час його попереднього ув`язнення, з моменту затримання до часу звільнення з під варти, а саме з 28 травня 2018 року по 01 червня 2018 року.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено особисте зобов`язання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз в сумі 2574 (дві тисячі п`ятсот сімдесят чотири) гривні 00 копійок.

Скасовано арешт, накладений на автомобіль "NISSAN VANETTE CARGO", номерний знак НОМЕР_1 , відповідно до ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2018 року.

Речовий доказ, автомобіль "NISSAN VANETTE CARGO", номерний знак НОМЕР_1 , повернуто власнику ОСОБА_7 .

Відповідно до оскаржуваного вироку ОСОБА_7 28 травня 2018 року, приблизно о 08:15 год., керуючи власним технічно справним автомобілем "NISSAN VANETTE CARGO", р/н НОМЕР_1 , у денний час доби та в умовах необмеженої видимості здійснював рух по асфальтному сухому дорожньому покриттю автодороги Т-16-22 сполученням "Кодима - Слобідка" у Подільському (на той час Кодимському) районі Одеської області, на якій організований двосторонній рух, з боку м. Кодима у напрямку смт. Слобідка. Наближаючись до залізничного регульованого переїзду без чергового, оснащеного звуковою та світловою сигналізацією, без шлагбаума, розташованому на 1278 км ПК1 перегону "Кодима - Абомелікове", зупинився перед переїздом, так як на світлофорі були увімкнені миготливі червоні сигнали світлофору з ввімкненою звуковою сигналізацією, що забороняє рух. Пропустивши вантажний потяг, який прямував праворуч від нього зі сторони м. Києва у бік м. Одеси, ОСОБА_7 , не звертаючи уваги на те, що на світлофорному об`єкті продовжують горіти миготливі червоні сигнали світлофору з ввімкненою звуковою сигналізацією, почав рух через вказаний залізничний переїзд, не переконався у безпеці свого маневру для інших учасників дорожнього руху, не виявив небезпеки для руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити, у вигляді залізничного пасажирського потягу "Інтерсіті+" ЧС8 б/н 028 під керуванням машиніста ОСОБА_9 , який рухався ліворуч від нього по 764 маршруту "Одеса - Дарниця" з боку м. Одеси у напрямку м. Києва, та в цей час в межах його видимості наближався до переїзду, не надав йому переваги в русі, заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації не вжив, виїхав на залізничний переїзд, де допустив зіткнення з вказаним потягом.

Своїми діями ОСОБА_7 грубо порушив вимоги пунктів 1.5, 2.3 б), 8.7.6 а, б), 10.1, 20.2, 20.3, 20.5 в, ґ) Правил дорожнього руху України, згідно з якими:

п. 1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

п. 2.3.б) Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

8.7.6.а) Для регулювання руху на залізничних переїздах використовуються світлофори з двома червоними сигналами або одним біло-місячним і двома червоними, які мають такі значення: миготливі червоні сигнали забороняють рух транспортних засобів через переїзд. На залізничних переїздах одночасно із заборонним сигналом світлофора може бути ввімкнено звуковий сигнал, який додатково інформує учасників дорожнього руху про заборону руху через переїзд.;

10.1. Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

20.2. Під`їжджаючи до переїзду, а також починаючи рух після зупинки перед ним, водій зобов`язаний керуватися вказівками і сигналами чергового по переїзду, положенням шлагбаума, світловою та звуковою сигналізацією, дорожніми знаками і дорожньою розміткою, а також переконатися в тому, що не наближається поїзд (локомотив, дрезина);

20.3. Для пропуску поїзда, що наближається, і в інших випадках, коли рух через залізничний переїзд заборонено, водій повинен зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінією), дорожнім знаком 2.2, шлагбаумом чи світлофором так, щоб бачити сигнали, а якщо засоби організації дорожнього руху відсутні - не ближче 10 м до найближчої рейки;

20.5.в,ґ) Рух через переїзд забороняється, якщо: увімкнено заборонний сигнал світлофора чи звуковий сигнал незалежно від наявності та положення шлагбаума; до переїзду в межах видимості наближається поїзд (локомотив, дрезина).

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля "NISSAN VANETTE CARGO", ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , малолітній ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та малолітня ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , отримали тяжкі тілесні ушкодження, ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

ОСОБА_10 та малолітній ОСОБА_11 померли. Причиною смерті ОСОБА_10 став травматичний шок, а малолітнього ОСОБА_11 - набряк головного мозку, які розвинулися внаслідок отриманих тілесних ушкоджень.

В причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної події та її наслідками знаходяться порушення водієм автомобіля "NISSAN VANETTE CARGO" ОСОБА_7 вимог п. 20.2., 20.3., 20.5. Правил дорожнього руху України, оскільки, у випадку виконання вказаних вимог, він мав технічну можливість уникнути зіткнення з потягом.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

На вказаний вирок прокурор Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій, не оспорюючи його в частині встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, зазначає, що оскаржуваний вирок підлягає скасуванню у частині призначеного покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням судом закону України про кримінальну відповідальність, з огляду на наступне:

- судом не надано належної оцінки обставинам, при яких обвинувачений вчинив інкриміноване кримінальне правопорушення, а саме, ОСОБА_7 проявив злочинну неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, всупереч вимогам пунктів 1.5, 2.3 б), 8.7.6 а, б), 10.1, 20.2, 20.3, 20.5 в, ґ) Правил дорожнього руху України виїхав на червоний сигнал світлофора з ввімкненою звуковою сигналізацією на регульований переїзд без чергового, внаслідок чого відбулось зіткнення автомобіля з пасажирським потягом;

- суд не взяв до уваги тяжкі наслідки вчиненого кримінального правопорушення, а саме, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля "NISSAN VANETTE CARGO", ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та малолітній ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від отриманих тілесних ушкоджень загинули, а малолітня ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , отримала тілесні ушкодження різного ступеню тяжкості;

- під час винесення вироку, судом не зазначено від якого саме покарання звільнено з випробуванням ОСОБА_7 .

На підставі наведеного прокурор просить оскаржуваний вирок скасувати у частині призначеного покарання та у хвалити у цій частині новий вирок, яким: ОСОБА_7 призначити покарання у виді 5-ти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3-ри роки, виключивши із резолютивної частини вироку посилання суду на застосування статей 75, 76 КК України.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Стороною захисту були подані заперечення, в яких зазначено, що апеляційна скарга прокурора є необґрунтованою та безпідставною, такою, що не підлягає задоволенню, оскільки, призначаючи покарання, суд першої інстанції дотримався вимог Закону України про кримінальну відповідальність, зокрема вимог ст. 65 КК України.

Крім того, посилання прокурора про те, що суд не вказав від відбування якого саме покарання ОСОБА_7 звільнено із випробуванням є недоречним, оскільки відповідно до вимог статті 75 КК України суд має право звільнити засудженого від відбування покарання лише у виді: виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.

У судовому засіданні прокурор підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити її у повному обсязі, водночас, обвинувачений та захисник заперечували проти її задоволення, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили загибель кількох осіб, заподіяло потерпілому тяжкі тілесні ушкодження та спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, відповідає фактичним обставинам справи, які ніким не оспорюються, а тому апеляційним судом не перевіряються.

Так, суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до вимог ч. 1 ст. 337 КПК, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Судом чітко дотримано ст. 17 ЗУ від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», де передбачено, що при розгляді справ суду застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Судом першої інстанції повністю враховано і п. 65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом».

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.

Що стосується апеляційних вимог сторони обвинувачення в частині скасування вироку суду через невідповідність призначеного обвинуваченому покарання тяжкості скоєного кримінального правопорушення та його особі, через безпідставне, на думку апелянта, звільнення від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, колегія суддів вважає, що в даному випадку прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання є: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно з положеннями п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, а також з урахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, а також не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Положення ст. 65 КК України визначають загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини провадження, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, призначеного за певні види кримінальних правопорушень.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання. Разом з цим, з огляду на положення ст. 75 КК, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при обранні заходу примусу, що застосовується від імені держави, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, винну особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком. Це може відбутися за умови, якщо винувата особа вчинила кримінальне правопорушення, до якого може бути застосована вказана стаття закону України про кримінальну відповідальність, а суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, що вибачатиметься не тільки з тяжкості вчиненого суспільно небезпечного діяння, особи винного, але й інших обставин провадження.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Апеляційним переглядом у цьому кримінальному провадженні, як видно з його матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання обвинуваченому призначено із порушенням визначених у законі загальних засад.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обираючи обвинуваченому ОСОБА_7 захід примусу виді позбавлення волі на певний строк, місцевий суд дав оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК України формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення. Так, суд узяв до уваги, що обвинувачений, знехтувавши вимогами ПДР, вчинив необережний тяжкий злочин, у результаті злочинної недбалості останнього, потерпілі ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померли, а ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , отримала тяжкі тілесні ушкодження, і ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. Як обставини, що пом`якшують покарання, суд визнав те, що обвинувачений щире кається, а обставин, що обтяжують покарання, встановлено не було. Крім того, не залишив поза увагою суд й змісту допущених ОСОБА_7 порушень ПДР, адже саме з огляду на їх характер останнього було позбавлено права керувати транспортними засобами на максимально визначений законодавцем строк, який передбачений санкцією ч. 3 ст. 286 КК України.

При цьому, застосовуючи ст. 75 КК України, суд зважив на тяжкість вчиненого злочину, конкретні обставини провадження, на те, що ОСОБА_7 характеризується виключно позитивно, має ряд хронічних захворювань, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, раніше не судимий, має вищу освіту, отримав наукову ступень доктора філософії у галузі історії та археології, одружений, має на утриманні малолітню дитину та дружину, працює вчителем історії в Гуляївському закладі загальної середньої освіти І-ІІ ступенів Березівської районної ради Одеської області, займається громадською та науковою діяльністю, створив в селі Мар`янівка Березівського району Одеської області етнографічний музей, отримував іменні всеукраїнські та президентські стипендії, має велику кількість грамот та подяк. Врахував суд першої інстанції й думку потерпілих, які висловили думку можливість призначення обвинуваченому покарання, не пов`язаного з реальним його відбування, обґрунтовуючи свою позицію та наслідки кримінального правопорушення несприятливим збігом обставин.

Окрім того, суд першої інстанції зважив на те, що з моменту вчинення злочину до моменту постановлено оскарженого вироку минуло більше 3 років і за цей час нових злочинів обвинувачений не вчиняв, будь-яких даних, які б вказували на вчинення адміністративних правопорушень суду також не було надано. Поряд з цим, суд вважав достатньо вагомою обставиною те, що ОСОБА_7 працює вчителем та має науковий ступінь доктора філософії, тобто за розумовим рівнем є таким, що здатний надати оцінку своїй поведінці та наслідкам, які настали, переосмислити їх та не допустити в подальшому.

Також, суд першої інстанції у повній мірі врахував досудову доповідь уповноваженого органу з питань пробації, згідно якої обвинувачений характеризується позитивно, його поведінка відповідає загальноприйнятим нормам суспільства. Схильність до агресивних вчинків та конфліктів йому не властива. Алкогольні напої та наркотичні речовини не вживає. За результатами методики "Оцінки ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення" факторів, які б підвищували ризик вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення, не виявлено. Ризик небезпеки для суспільства, органом пробації оцінюється, як низький. На думку органу пробації, виконання покарання у громаді є можливим за умови здійснення відносно обвинуваченого нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для його виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень.

Зазначені обставини, які підлягають обов`язковому врахуванню, і додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання стали підставою для висновку суду про можливість досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_7 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж іспитового строку, встановленого у ст. 75 КК, який був би достатнім для того, щоб останній довів своє виправлення.

Також стимулюванням правослухняної поведінки ОСОБА_7 є й визначений місцевим судом контроль за поведінкою обвинуваченого і можливість його направлення для відбування призначеного покарання у разі невиконання покладених на нього обов`язків або систематичного вчинення правопорушення, що тягнуть за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення.

Таким чином, належно умотивувавши свою позицію, суд першої інстанції обґрунтовано вирішив звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням. На думку колегії суддів, у даному конкретному випадку застосований місцевим судом щодо останнього захід примусу відповідає меті покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Стороною обвинувачення не наведено в апеляційній скарзі переконливих обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 та могли б свідчити про беззаперечну явну м`якість призначеного покарання.

У свою чергу, прокурором ОСОБА_6 під час апеляційного розгляду не надано інформації про те, що після постановлення оскарженого вироку, яким ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням, останній скоїв нове кримінальне правопорушення, що свідчить про те, що обмеження порядку реалізації кримінальної відповідальності наглядовими та соціально-виховними заходами буде достатньо для реальної корекції соціальної поведінки обвинуваченого та запобігання новим злочинам. Така форма посткримінальної поведінки обвинуваченого свідчить про те, що в особі винного відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності.

Аналізуючи викладене та беручи до уваги конкретні обставини кримінального правопорушення, апеляційний суд констатує, що обвинувачений усвідомив протиправність своєї поведінки та демонструє готовність понести заслужене покарання.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи, та вважає, що при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу ОСОБА_7 та призначив покарання, яке дійсно буде більшою мірою сприяти його виправленню та ресоціалізації, ніж відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги прокурора про наявність підстав для призначення обвинуваченому більш суворого покарання, а саме з реальним його відбуттям, без застосування положень ст. 75 КК України, колегія вважає необґрунтованими, оскільки судом оцінено всі докази по справі у їх сукупності та у вироку обґрунтовано зазначено всі мотиви прийнятого ним рішення.

З огляду на викладене, апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про призначення обвинуваченому, начебто, занадто м`якого покарання з підстав його невідповідності тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Разом з тим, дослідженням оскаржуваного вироку вбачається, що суд першої інстанції під час судового розгляду не в повній мірі дотримався вимог кримінального процесуального Закону щодо порядку застосування ст. 75 КК України.

Так, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції дійсно допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та помилково не вказав від відбування якого саме покарання ОСОБА_7 звільнено із випробуванням, оскільки обвинуваченому призначено як основне покарання у виді позбавлення волі на 5 років, так і додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до 3 років. При цьому ч. 1 ст. 75 КК України не передбачено звільнення від відбування з випробуванням покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що судом залишено поза увагою.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора у цій частині, оскільки нечітке формулювання судом рішення щодо застосування ст. 75 КК України перешкоджає належному виконанню вироку.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а оскаржуваний вирок - скасуванню в частині призначеного покарання та ухваленням у цій частині нового вироку.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 409,413, 419, 615 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Вирок Кодимського районного суду Одеської області від 24 вересня 2021 року у кримінальному провадженні №0000425, внесеному до ЄРДР 28 травня 2018 року, відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, - скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити у цій частині новий вирок, яким:

призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі із випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки.

Відповідно до п.п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається засудженому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати його в суді.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3