Справа № 199/9137/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2023 року

Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

потерпілого - ОСОБА_4

представника потерпілого - ОСОБА_5

обвинуваченого - ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі кримінальне провадження №0001948 відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Захисник ОСОБА_7 , діючі в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , звернувся до суду з письмовим клопотанням про скасування арешту автомобіля ВАЗ-21214 р/н НОМЕР_1 , накладеного ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_8 від 09.11.2022 року.

Своє клопотання захисник ОСОБА_7 обґрунтовує тим, що «на сьогодні з зазначеним автомобілем виконані всі процесуальні дії та обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України спрямований до Амур-Нижньодніпровського суду м. Дніпропетровська.

Виходячи із стадії розгляду кримінального провадження у подальшому застосуванні арешту транспортного засобу відпала потреба, оскільки всі слідчі дії відповідними органами по відношенню до зазначеного майна виконані у повному обсязі».

Захисник та обвинувачений підтримали клопотання у судовому засіданні.

Інші учасники судового провадження висловили спільну думки про передчасність заявленого стороною захисту клопотання, яке може бути вирішено в подальшому.

Суд, вислухавши думки учасників судового провадження, вирішуючи заявлене клопотання, враховує наступне.

За приписом ч.2 статті 174 КПК України клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду.

Суд зазначає, що норма права ч. 2 ст. 174 КПК України є імперативною, оскільки містить категоричний припис, що безпосередньо визначає поведінку суб`єктів, не дозволяє відхилятися від нього і не може бути замінений за рішенням (домовленістю) цих суб`єктів іншими умовами.

За приписом ч. 2 ст. 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.11.2022 року у кримінальному провадженні №0001948, внесеному до ЄРДР за ч.2 ст. 286 КК України, накладено арешт на автомобіль ВАЗ-21214 р/н НОМЕР_1 , яким 20.10.2022 року під час ДТП керував водій ОСОБА_6 , в частині заборони права на його відчуження та розпорядження.

Правовою підставою для накладення арешту майна стала наявність достатніх підстав вважати, що таке майно, зазначений транспортний засіб, відповідає критерія речового доказу, зазначеним у ст. 98 КПК України, та з метою забезпечення збереження речового доказу автомобіля ВАЗ-21214 р/н НОМЕР_1 (п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПКвизначені випадки, у яких допускається арешт майна:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

В даному випадку, з урахуванням висловленої позиції захисника, ставиться питання про скасування арешту майна, оскільки у подальшому застосуванні арешту транспортного засобу відпала потреба.

Суд зазначає, що арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за клопотанням, зокрема, підозрюваного, його захисника, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (абз. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України).

Отже, підставою для скасування арешту, у порядку ст. 174 КПК України, є відсутність потреби в подальшому застосуванні цього заходу забезпечення або необґрунтованість його застосування.

В даному випадку необґрунтованість застосування заходу забезпечення арешт майна, не оспорюються.

Таким чином, суд має встановити про відсутність потреби в подальшому застосуванні цього заходу забезпечення арешту майна.

Водночас, доведення цих обставин, враховуючи вимог ст. 22 КПК України (кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом), покладається на особу, яка звернулася із клопотанням про скасування арешту майна.

Суд констатує, що сторона захисту не довела обставини та не надала належних та допустимих доказів тому, що на теперішній час відсутня потреба в подальшому застосуванні заходу забезпечення, як й доказів негативних наслідків від застосування арешту майна.

Оцінюючи наявність потреби у збереженні арешту майна суд зазначає, що згідно з п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК арешт на майно може бути накладено з метою збереження речових доказів. У цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК.

Відповідно до частини першої зазначеної статті речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Нормативно визначеними властивостями доказів є їх належність, допустимість та достовірність. Доктринально визнаними елементами кримінального процесуального доказування, що являють собою єдиний нерозривний процес є 1) отримання доказів (активна цілеспрямована пізнавально-практична й розумова діяльність суб`єктів доказування, яка складається з окремих взаємозалежних та взаємовпливових елементів - пошуку, виявлення (встановлення), а при необхідності, вилучення фактичних даних та їх джерел та перевірки, оцінки фактичних даних і їх джерел, їх процесуального оформлення (закріплення) й власне надання фактичним даним та їх джерелам уповноваженими суб`єктами кримінального процесу значення певного доказу у кримінальному провадженні); 2) використання доказів (практична процесуальна та розумова діяльність, що полягає в оперуванні доказами, у встановленні на їх підставі обставин, що мають значення для кримінального провадження, в обґрунтуванні доказами своєї правової позиції сторонами кримінального провадження, в обґрунтуванні відповідних процесуальних рішень уповноваженими суб`єктами, у тому числі й для перевірки вже отриманих доказів та для отримання нових доказів тощо).

Хоча з плином часу та ходом досудового розслідування арешт майна може втрачати свою актуальність, спеціальні положення про збереження речових доказів та вирішення питання про них одночасно з постановленням судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження, базується на засаді безпосередності дослідження показань, речей і документів (стаття 23 КПК України), відповідно до якої суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в речах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Усталена практика ЄСПЛ свідчить, що правомірність втручання у здійснення права власності з боку держави оцінюється з урахуванням того, що таке втручання повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»). Поняття загального (суспільного) інтересу, якому слугувало втручання у право власності під час кримінального провадження, ЄСПЛ пов`язує із видом застосованого заходу обмеження або позбавлення права власності та використовує його у тісному взаємозв`язку з поняттям правомірної мети застосування відповідного заходу. У п. 188 рішення ЄСПЛ по справі «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04) вказано, що накладення арешту на речові докази може бути необхідним в інтересах належного відправлення судочинства, що є легітимною метою в «загальних інтересах» суспільства.

Як вбачається зі змісту ч. 4 ст. 174 КПК України суд скасовує арешт майна одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

За даним кримінальним провадження потерпілим пред`явлено цивільний позов до обвинуваченого про відшкодування шкоди, тому відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 170 КПК України і на теперішній час продовжує існувати випадок, у якому допускається арешт майна - відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Крім того, з огляду на викладене, зважаючи на те, що арештоване майно має статус речового доказу у цьому кримінальному провадженні та наявна подальша необхідність його арешту в цілях кримінального провадження, тому суд не вбачає підстав для скасування арешту майна, про яке йдеться в клопотанні, оскільки наявна потреба в подальшому застосуванні цього заходу забезпечення.

Разом з цим суд наголошує, що відмова в задоволенні клопотання про скасування арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав. Хоча власник обмежується у реалізації всіх правомочностей права власності, такий захід є тимчасовим. Отже, відповідні обмеження є розумними і співмірними з огляду на завдання кримінального провадження. З урахуванням досліджених обставин в цьому кримінальному провадженні потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи особи з метою виконання завдань кримінального провадження.

За таких обставин в задоволенні клопотання слід відмовити внаслідок відсутності умов, визначених статтею 174 КПК для скасування арешту майна, про які зазначає сторона захисту.

Керуючись ст.ст. 2, 100, 170-174, ч. 2 ст. 369, 370, ч. 3 ст.371, 372 КПК України, суд,

П о с т а н о в и в:

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , про скасування арешту майна - автомобіля ВАЗ-21214 р/н НОМЕР_1 , накладеного ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.11.2022 року, - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає, а заперечення можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, яким закінчується судове провадження.

Головуючий суддя: ОСОБА_1