Справа № 944/2784/22
Провадження №1-кп/944/865/22
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28.11.2022 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області у складі:
головуючої судді - ОСОБА_1
з участю секретаря ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Яворові, в режимі відеоконференції з приміщення Державної установи "Івано-Франківська установа виконання покарань (№12)", кримінальне провадження, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000039 від 03 червня 2022 року про обвинувачення:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Гнильче Бережанського району Тернопільської області, українця, громадянина України, із середньою освітою, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , старшого солдата, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
Наказом №46 командира військової частини НОМЕР_1 від 02.03.2022 обвинуваченого ОСОБА_4 було зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , призначено на посаду курсанта військової частини НОМЕР_1 і поставлено на всі види забезпечення.
Наказом №59 командира військової частини НОМЕР_1 від 13.03.2022 ОСОБА_4 призначено на посаду номера обслуги артилерійського взводу 4 артилерійської батареї військової частини НОМЕР_1 .
Обвинувачений ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 призваним за мобілізацією, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх наслідки та бажаючи їх настання, немаючи наміру назавжди ухилитися від проходження військової служби, з мотивів тимчасового не виконання обов`язків військової служби, без дозволу відповідного начальника, в порушення вимог ст.ст.11,16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999, та ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України №551-ХІV від 24.03.1999, в період з 21год.00хв. 11.05.2022 по 13.06.2022 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 , та був відсутній на військовій службі без поважних причин в умовах воєнного стану, тобто, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.407 КК України.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, викладених в обвинувальному акті визнав повністю та підтвердив факт вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.5ст.407 КК України.
Як встановлено у судовому засіданні, покази обвинуваченого ОСОБА_4 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги, те, що учасниками судового провадження не оспорюються фактичні обставини провадження і судом встановлено, що зазначені особи правильно розуміють зміст цих обставин та відсутність сумніву щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч.3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження в апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч.3 ст.349КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.
З врахуванням наведеного, суд, допитавши обвинуваченого та дослідивши докази, що характеризують особу обвинуваченого, приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у самовільному залишенні військової служби, в умовах воєнного стану, вчинена військовослужбовцем, призваним за мобілізацією, тобто у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.5ст.407ККУкраїни доведена повністю, а його дії за ч.5 ст.407КК України кваліфіковано вірно.
Відповідно до ст.65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Згідно вимог ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Суд, суворо дотримується принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень та враховує обставини кримінального правопорушення, наслідки, характер та ступінь участі обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, ступінь тяжкості, дані про особу винного, обставини, які пом`якшують та обтяжують його покарання
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , згідно ст.66 КК України, є щире каяття, активне сприяння органам досудового розслідування та суду у розкритті злочину та відсутність заподіяної шкоди.
Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченому згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.
Вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України відповідно до вимог ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів.
Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне та достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.
Згідно вимог ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
При визначенні виду і розміру кримінального покарання суд також враховує, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «nulla poena sine lege» (ніякого покарання без закону), закріплений у ч. 1 ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 «не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення», а також принцип «пропорційності», коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12).
Згідно прецедентної судової практики ЄСПЛ, «тяжкість вчиненого злочину не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання, а щодо ув`язнення та його строків акценти треба зміщувати в бік досягнення ресоціалізації», тобто незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства. При цьому, суд враховує автономну концепцію поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може бути спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.
Враховуючи позицію сторони обвинувачення щодо застосування до обвинуваченого вимог ст.69 КК України, особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, його відношення до вчиненого злочину, пом`якшуючі обставини, а саме, щире каяття, активне активне сприяння у розкритті злочину, відсутність заподіяної шкоди, який є військовослужбовцем, раніше не відбував покарання у вигляді позбавлення волі, не ідентифікує себе з кримінальною особистістю, не проявляє антисоціальної поведінки по відношенню до інших, бажання і надалі служити в ЗСУ та відсутність обтяжуючих обставин, суд, вважає за можливе обвинуваченому ОСОБА_4 призначити покарання передбачене ч.5ст.407ККУкраїни із застосуванням вимог ст.69 КК України, у виді позбавлення волі та на підставі ч.1ст.62КК України, замінити засудженому ОСОБА_4 призначене судом покарання за ч.5ст.407ККУкраїни у вигляді позбавлення волі на покарання у вигляді тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців.
На думку суду, саме такий вид покарання буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.369,371,373-374 КПКУкраїни, суд,-
У Х В А Л И В:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, та призначити йому покарання, із застосуванням вимог ст.69КК Ураїни у вигляді 01 (одного) року позбавлення волі.
Відповідно до вимог передбачених ч.1ст.62КК України, замінити засудженому ОСОБА_4 призначене судом покарання за ч.5ст.407ККУкраїни у вигляді 01(одного)року позбавлення волі на покарання у вигляді тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців на строк 01(один) рік.
Строк відбування покарання рахувати з часу поміщення ОСОБА_4 в дисциплінарний батальйон для відбування покарання військовослужбовців.
Копія виробкунегайно післяйого проголошеннявручається обвинуваченомута прокурору.
Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги.
Вирок виготовлено в нарадчій кімнаті в одному примірнику.
СУДДЯ: ОСОБА_1