Справа № 305/986/18
Провадження по справі 1-кп/305/46/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 13.12.2022.Рахівський районний суд Закарпатської області
у складі головуючої судді ОСОБА_1
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2
обвинуваченої ОСОБА_4
захисника адвоката ОСОБА_5
потерпілого ОСОБА_6 ,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Рахів, мешканки АДРЕСА_1 , зареєстрованої в АДРЕСА_2 , громадянки України, з середньою освітою, особи з інвалідністю другої групи, раніше несудимої,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України,
Відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_4 , згідно рішення апеляційного суду Закарпатської області від 03.07.2017, у цивільній справі №305/1696/16-ц, яке набрало законної сили 19.05.2017, була зобов`язана усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканцем АДРЕСА_1 , водопроводом до його будинку, шляхом відновлення водопостачання до даного будинку. Однак, ОСОБА_4 у порушення вказаного рішення Рахівського районного суду, діючи умисно, перешкоду у користуванні водопроводом шляхом відновлення водопостачання до будинку АДРЕСА_3 не усунула, чим не виконала вказане рішення суду.
У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 , свою винуватість у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення повністю заперечила та пояснила наступне.
Потерпілий ОСОБА_6 є її рідним братом, на протязі багатьох років між ними існують неприязні відносини, які виникли внаслідок спадкування, а також користування криницею. При цьому стверджує, що у користуванні ОСОБА_6 є п`ять криниць. Самостійно виконати рішення вона, як особа з інвалідністю другої групи, не могла. До її дворогосподарства приходили виконавці, в тому числі і виконавець ОСОБА_7 , який змусив її викопувати грунт на земельній ділянці, щоб відшукати водопровідну лінію, якої ніколи не існувало, від будинку до криниці, якою користувався ОСОБА_6 . Вона, виконуючи рішення суду, однією рукою, викопувала грунт, відшуковуючи водопровідну лінію, якої не було, це в тому числі бачили державні виконавці. Після чого вона ходила на прийом до начальника виконавчої служби ОСОБА_8 пояснювала йому про те, що рішення суду неможливо виконати через те, що у користуванні ОСОБА_6 є декілька криниць та водопровідних ліній, про яку саме йдеться у рішенні невідомо. Однак її ніхто не слухав. Просить виправдати її з під обвинувачення, оскільки в її діях відсутній склад кримінального правопорушення. Цивільний позов пред`явлений потерпілим не визнає просить у задоволенні такого відмовити.
Потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні ствердив, що обвинувачена ОСОБА_4 , умисно невиконала рішення суду. Тривалий час по вині обвинуваченої не відновлено водопровідну лінію та невідшкодовано йому завдану шкоду по відновленню водопровідної лінії. Як потерпілий підтримує поданий ним та в подальшому змінений цивільний позов, просить стягнути з обвинуваченої ОСОБА_4 на його користь, 2167 (дві тисячі сто шістдесят сім) гривень матеріальної шкоди та 25 (двадцять п`ять) тисяч моральної шкоди.
Свідок ОСОБА_7 , в судовому засіданні ствердив, що на виконанні відділу виконавчої служби перебувало виконавче провадження з виконання судового рішення, в якому відповідачами зазначені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Згідно вказаного рішення боржник мала виконати рішення суду. Їй було відомо про необхідність виконання рішення суду, однак самостійно вона таке не виконала. Тому, він звернувся із заявою в поліцію. Після чого було організовано примусове виконання рішення суду. На запитання захисника, яке рішення перебувало на виконанні у відділі виконавчої служби не відповів. Також не надав відповідь про те, чи могла ОСОБА_4 самостійно виконати рішення суду.
Свідок сторони обвинувачення ОСОБА_11 за увечь час судового розгляду у судові засідання не з`являвся. Судом вживалися заходи щодо його повідомлення та виклику у судові засідання, в тому числі, зобов`язанням прокурора забезпечити явку свідка. Однак явку такого до суду не було забезпечено. Після чого, в ході судового слідства, прокурор зняв клопотання про допит свідка .
Стороною обвинувачення надано, матеріали кримінального провадження, які досліджені судом.
З подання Рахівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, про порушення кримінальної справи за ст.. 382 Кримінального кодексу України проти гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої: АДРЕСА_2 та матеріалів доданих до вказаного подання. На виконанні Рахівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області перебуває виконавче провадження за АСВП № 54598357 з примусового виконання виконавчого листа Рахівського районного суду Закарпатської області № 305/1696/16-ц виданого 31.07.2017 року про: зобов`язати ОСОБА_4 та ОСОБА_10 усунути перешкоди ОСОБА_6 у користування водопроводом до його будинку АДРЕСА_3 шляхом відновлення водопостачання до даного будинку. Боржником по даному виконавчому провадженні виступає ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешк. АДРЕСА_2 .
- рішення Рахівського районного суду Закарпатської олбласті від 19.05.2017, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4 та ОСОБА_12 про відновлення водопровідної лінії, відмовлено.
- рішення апеляційного суду Закарпатської області від 03.07.2017, яким колегією суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області рішення Рахівського районного суду від 19.05.2017 скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_6 задоволено, зобов`язано ОСОБА_4 та ОСОБА_12 усунути перешкоди ОСОБА_6 у користуванні водопроводом до його будинку АДРЕСА_3 шляхом відновлення водопостачання до даного будинку;
- виконавчий лист Рахівського районного суду від 30.08.2017, який виданий на підставі рішення апеляційного суду Закарпатської області та на підставі чого старшим державним виконавцем ОСОБА_7 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 30.08.2017;
- матеріали виконавчого провадження, згідно яких старшим державним виконавцем ОСОБА_7 вчинялися всі заходи, виконання провадження щодо відновлення водопостачання до житлового будинку ОСОБА_6 , а саме, складено акт державного виконавця від 14.09.2017, про те, що рішення суду про відновлення водопостачання до житлового будинку ОСОБА_6 не виконано, винесено постанову про накладення штрафу від 14.09.2017 за невиконання рішення суду та вимог державного виконавця без поважних причин, зроблено виклик до державного виконавця для надання пояснень щодо причин невиконання рішення суду від 14.09.2017, складено акт державного виконавця від 05.10.2017, про те, що рішення суду про відновлення водопостачання до житлового будинку ОСОБА_6 не виконано, зроблено виклик до державного виконавця для надання пояснень щодо причин невиконання рішення суду від 10.10.2017, винесено постанову про накладення штрафу від 02.11.2017 за невиконання рішення суду та вимог державного виконавця без поважних причин, долучено рекомендовані листи з повідомлення про вручення, що стверджує, те, що державний виконавець належним чином повідомляв про свої дії боржника ОСОБА_4 ;
Таким чином органом досудового розслідування дії ОСОБА_4 кваліфіковані за частиною 1 статті 382 КК України, як умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили.
Разом із тим, вказане обвинувачення не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду у зв`язку з наступним.
Відповідно до ст.337 КПК України розгляд справи проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.
Так, Конституція України встановлює, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Ці положення також відображені у статтях 1, 11 Закону України «Про судоустрій України», із уточненням по колу осіб, а саме: судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, об`єднаннями громадян та іншими організаціями, громадянами та юридичними особами на всій території України.
Відповідно до статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції на час проведення виконавчих дій) примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".
Невиконання судового акта - це бездіяльність, що полягає у незастосуванні передбачених законом і судовим актом заходів, необхідних для його виконання, за умови, якщо суб`єкт був зобов`язаний і мав реальну можливість виконати судовий акт. Форми (способи) невиконання судового акта можуть бути різними, наприклад, пряма і відкрита відмова від його виконання, тобто висловлене в усній чи письмовій формі небажання його виконати. Невиконання може мати і завуальований характер, коли зобов`язана особа хоча відкрито і не відмовляється від виконання судового акта, але вживає певних зусиль, які фактично роблять неможливим його виконання (умисно не розпечатує пошту, не приймає державного виконавця, направляє документ не за адресою тощо). Виходячи із формального складу злочину, останній вважається закінченим при невиконанні вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, з моменту закінчення строку, відведеного на виконання відповідного судового акта.
Згідно ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Диспозиція частини 1 статті 382 КК України передбачає умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню.
Невиконання судового рішення полягає у невжитті особою, до якої звернуто виконання вироку, рішення, ухвали або постанови суду, що набрали законної сили, передбачених законом заходів щодо їх виконання. Невиконання може виражатися у прямій відмові виконати судове рішення або в ухиленні від його виконання. Відмова означає явне, відкрите, висловлене усно або письмово небажання службової особи виконати судове рішення.
Ухилення - та сама відмова, яка має завуальоване небажання особи виконати судове рішення, тобто фактично є тією ж відмовою, але яка не здійснюється відкрито.
Перешкоджання виконанню судового рішення передбачає протидію особи, наділеної законом певними повноваженнями щодо реалізації вимог, які у ньому містяться, з метою недопущення його реалізації.
Така протидія може виражатися у прямому невиконанні вимог державних виконавців державної виконавчої служби, погрозі застосувати до певних осіб, у тому числі і службових, насильства, спробі підкупити чи обманути їх з метою недопущення виконання судового рішення.
Відповідальність за частиною 1 статті 382 КК України настає у випадку невиконання рішення лише одного органу державної влади - суду.
Злочин є закінченим з моменту відмови виконати судове рішення (з початку ухилення від виконання судового рішення) або з моменту перешкоджання його виконанню.
Для визначення моменту закінчення цього злочину важливим є встановлення моменту надходження судового рішення до особи, яка повинна його виконувати та/або отримання вимоги державного виконавця про необхідність його виконання і строку виконання судового рішення, який встановлено законом або судом.
Але, за умови, що судове рішення не вдалося виконати на підставі Закону України «Про виконавче провадження», який, як раз і покликаний забезпечити умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.
Суб`єктом злочину може бути лише особа, яка повинна була вчинити дії по виконанню судового рішення.
При цьому, суб`єктивна сторона цього злочину характеризується лише прямим умислом, тобто, винна особа, вчиняючи дії або бездіяльність прямо переслідує основну мету не виконати рішення суду. При цьому, така особа повинна мати реальну можливість його виконати.
З досліджених матеріалів виконавчого провадження, вбачається що до відділу державної виконавчої служби Рахівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області надійшов виконавчий лист Рахівського районного суду від 31.07.2017 щодо примусового виконання судового рішення, а саме, зобов`язати ОСОБА_4 та ОСОБА_12 усунути перешкоди ОСОБА_6 у користування водопроводом до його будинку АДРЕСА_3 шляхом відновлення водопостачання до даного будинку, однак згідно вказаного виконавчого листа боржником зазначено лише одну особу ОСОБА_4 . На підставі чого старшим державним виконавцем ОСОБА_7 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 30.08.2017, лише щодо одного боржника, що не відповідає рішенню апеляційного суду Закарпатської області від 03.07.2017 яким зобов`язано усунути перешкоди у користуванні водопроводом одразу двох осіб, однією з яких є саме обвинувачена.
Відповідно до частини 1 статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.
Відповідно до частини 2 статті 63 вищезгаданого Закону, у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів та попередження про кримінальну відповідальність.
Відповідно до частини 3 статті 63 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Тобто, законом передбачено, що у випадку невиконання законних вимог державного виконавця без поважних причин, останній зобов`язаний вчинити передбачені Законом виконавчі дії, як от накладення штрафу, накладення арешту на майно та кошти, розшук майна тощо. Невиконання вимог державного виконавця може проявлятись або у вигляді ухилення від виконання, або шляхом перешкоджання.
Так, на виконання вимог закону 06.11.2017, виконавець надіслав до органу досудового розслідування подання про порушення кримінальної справи за ст.382 Кримінального кодексу України проти гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої: АДРЕСА_2 .
Також суд зазначає, що доказів добровільного виконання рішення суду зобов`язального характеру іншим боржником ОСОБА_4 суду не надано, тобто вищевказане подання державного виконавця, щодо порушення кримінальної справи за ст.382 КК України, повинно було складено щодо одразу двох боржників зазначених у рішенні апеляційного суду Закарпатської облсті від 03.07.2017.
Крім того, дослідивши акти державного виконавця від 14.09.2017, про те, що рішення суду про усунення перешкод у користуванні водопроводом не виконано та винесено постанову про накладення штрафу від 14.09.2017 за невиконання рішення суду та вимог державного виконавця без поважних причин та акт від 05.10.2017, про те, що рішення суду про усунення перешкод у користуванні водопроводом не виконано і винесено постанову про накладення штрафу від 02.11.2017 за невиконання рішення суду та вимог державного виконавця без поважних причин, суд прийшов до наступних висновків.
Відповідно до інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, визначає окремі питання організації виконання судових рішень, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до пункту 8 зазначеної Інструкції, діючої на момент вчинення державним виконавцем ОСОБА_7 виконавчих дій, акт це документ, що підтверджує певні встановлені факти або події. Текст акта складається з реквізитів виконавчого документа із зазначенням суті проведених дій; за зведеним виконавчим провадженням - повного найменування (прізвища, імені та по батькові) боржника та дати об`єднання виконавчих проваджень у зведене, а також вступної і констатуючої частин.
У вступній частині зазначаються назва акта, дата і місце його складання, посада, прізвище, ім`я, по батькові виконавця, підстава для складання акта, особи, які були присутні під час його складання, із зазначенням їхнього статусу у виконавчому провадженні, місця проживання (місцезнаходження), посад, інших наявних даних, зазначається кількість аркушів, на яких складено акт.
У констатуючій частині викладаються мета і завдання складання акта, суть і характер проведених виконавчих дій, встановлені факти, події, а також у разі потреби висновки і пропозиції. У кінці акта (перед підписами) зазначаються відомості про кількість примірників акта та кому вони надаються (надсилаються).
Акт підписується всіма особами, які брали участь у його складанні. У разі відмови від підписання осіб, що були присутні при складанні акта, про це робиться відмітка в акті. Відмітка "від підпису відмовився" проставляється напроти прізвища особи, яка відмовилася від підпису, та засвідчується підписами інших осіб, які були присутніми під час складання акта.
Судом встановлено, що дані акти не відповідають вимогам вище вказаної інструкції, оскільки не зазначено місце складання актів, такі складені тільки за участю стягувача, без присутності боржника. Крім того, у акті від 15.10.2017 зазначено невірні реквізити виконавчого листа, а саме «305/1696/13-ц» замість вірного «305/1696/16-ц».
При цьому, не виконання рішення суду ОСОБА_4 підтверджувався з пояснень потерпілого ОСОБА_6 , що стверджується і поясненнями наданими в судовому засіданні свідком (державним виконавцем) ОСОБА_7 .
Відповідно до статті 20 Закону України «Про виконавче провадження» (місце виконання рішення), виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.
Виконання рішення, яке зобов`язує боржника вчинити певні дії, здійснюється державним виконавцем за місцем проведення таких дій.
Виконавчі дії повинні були проводитись за місцем знаходження земельної ділянки боржника, і де повинні бути встановлені факти невиконання рішення суду, що стверджується актом державного виконавця від 05.10.2017. Таким чином, в обвинувальному акті повинно бути зазначено місце вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_4 , однак таке в обвинувальному акті не зазначено зовсім.
Самі по собі вище вказані матеріали виконавчого провадження не свідчать про умисне невиконання обвинуваченою ОСОБА_4 , або направлених на ухиляння від виконання, чи перешкоджання виконанню рішення суду, оскільки остання під час судового розгляду, пояснила, що самостійно виконувати рішення суду вона не має, умислу на невиконання рішення суду в неї не було.
Виконання судового рішення, передбаченого статтею 382 КК України, є злочином із преюдицією, під яким розуміють таке посягання, кримінальна відповідальність за які настає за умови попереднього притягнення цієї ж особи до юридичної відповідальності іншого виду (наприклад, цивільно-господарської, адміністративної, дисциплінарної).
З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що державним виконавцем не виконано всіх необхідних дій для примусового виконання рішення суду, не попереджено ОСОБА_4 про кримінальну відповідальність за статтею 382 КК України, не вжито достатніх заходів щодо притягнення до відповідальності особи за невиконання рішення суду, відповідно до вимог статті 75 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з чим не може наступати кримінальна відповідальність за умисне невиконання рішення суду.
Також, з огляду на вищезазначене, стверджувати, що ОСОБА_4 була зобов`язана виконати певні дії та навмисно ухилялась від їх виконання, не можна, такі твердження є тільки припущенням, як встановлено вище судом, оскільки відсутні докази того, що обвинувачена навмисно ухилялась чи перешкоджала виконанню рішення суду, на думку суду, ОСОБА_4 , не могла виконати рішення суду одноособово, враховуючи що згідно рішення суду зобов`язано вчинити певні дії одразу двох осіб, а також зважаючи на те, що обвинувачена є особою з інвалідністю другої групи (пенсійне посвідчення сереї НОМЕР_1 , вид пенсії: по інвалідності 2 гр., загальне захворювання).
Суд, аналізуючи пред`явлене ОСОБА_4 обвинувачення та його доведеність наданими суду доказами, зазначає, що суб`єктивна сторона злочину, передбаченого частиною 1 статті 382 КК України характеризується прямим умислом, тобто винний, якому необхідно виконувати судове рішення, усвідомлює характер своїх обов`язків, але не виконує цього рішення за наявності можливості виконати його або перешкоджає такому виконанню. При цьому мотиви злочину можуть бути різними і на кваліфікацію не впливають.
Отже, суд приходить до переконливого висновку, про відсутність належних та допустимих доказів того, що у ОСОБА_4 був умисел на вчинення дій (бездіяльності), направлених на ухилення або протидію (перешкоджання) виконання судового рішення та, відповідно, законних вимог державного виконавця. Стороною обвинувачення не надано жодного допустимого доказу в підтвердження того, що ОСОБА_4 умисно не виконувала рішення суду та мала реальну можливість виконати судове рішення.
Крім того, стороною обвинувачення не наданодоказів, що ОСОБА_4 діяла умисно, в своїх особистих інтересах, демонструючи явну неповагу до суду.
Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.
Досліджений у судовому засіданні протокол огляду місця події від 17.04.2018, суд вважає неналежним та недопустимим, складений в присутності понятих: ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Однак, в кінці протоколу у графі «поняті» підписався ОСОБА_16 , у графі «учасники» зазначений ОСОБА_6 , у графі «За участю власника (користувача) приміщення чи іншого володіння особи» взагалі відсутні будь-які записи, тобто на земельній ділянці обвинуваченої проводився без її участі та без її дозволу.
Окремої уваги, заслуговує долучена потерпілим заява ( т.1, а.п 128-129) із додатком фотографією. Так, потерпілий ОСОБА_6 , додаючи ксерокопію фотосвітлин до матеріалів кримінального провадження зазначає, що на ній відображено, де громадянка ОСОБА_4 умисно пошкоджує його водопровідну лінію.
На ксерокопії фотосвітлин зображені обвинувачена ОСОБА_4 , державний виконавець ОСОБА_7 (свідок у кримінальному провадженні) та працівник поліції.
Беручи до уваги покази обвинуваченої ОСОБА_4 надані нею в ході судового слідства, які не заперечувалися свідком ОСОБА_7 про те, що вона, на виконання рішення однією рукою викопувала грунт на своїй земельній ділянці, відшуковуючи водопровідну лінію, ці копії фотосвітлин, на думку суду, підтверджують саме ці покази обвинуваченої ОСОБА_4 . Інакше, незрозумілими та нелогічними залишаються посилання потерпілого ОСОБА_6 , що на зазначених фотосвітлинах обвинувачена пошкоджує його водопровідну лінію, у присутності державного виконавця та працівника поліції.
Будь якого протоколу слідчого експеременту з участю обвинуваченої, державного виконавця та працівника поліції на яких би ОСОБА_4 відтворювала обставновку події, а саме умисного пошкодження водопровідної лінії, суду не надано.
Таким чином жодний із наданих стороною обвинувачення доказів як сам по собі, так і в сукупності з іншими, з точки зору достатності та взаємозв`язку, не дає достатніх підстав стверджувати поза розумним сумнівом про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, наявність у діях ОСОБА_4 умислу на невиконання рішення суду.
Обвинувальний акт фактично не містить формулювання обвинувачення за частиною 1 статті 382 КК України, а містить лише викладення деяких епізодів фактичних подій без визначення ознак злочину, що відобразилось на кваліфікації дій обвинуваченої, які також фактично в обвинувальному акті не розкриті. У акті взагалі не викладено об`єктивної сторони невиконання судового рішення, яке може виражатися у прямій відмові виконати судове рішення або в ухиленні від його виконання. Зазначена обставина, на думку суду, викликає обґрунтований сумнів в доведеності обвинувачення.
Крім того, сумнів в доведеності обвинувачення викликає також та обставина, що у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, інкримінованого обвинуваченій ОСОБА_4 , органом досудового розслідування не вказано, коли саме ОСОБА_4 вчиняла дії, спрямовані на невиконання рішення суду із зазначенням конкретного місця, способу вчинення кримінального правопорушення, враховуючи, що відповідно до викладу фактичних обставин, які зазначені в обвинувальному акті, не наведено жодної конкретної дії, які вчиняла ОСОБА_4 .
Суд враховуючи те, що відповідно до частини 2 статті 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Відповідно до ч.4 ст.17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Отже обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Відповідно до частини 3 статті 373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про те, що винуватості ОСОБА_4 в обсязі висунутого їй обвинувачення не було здобуто, недоведеним є наявність в діях обвинуваченої складу кримінального правопорушення - умисного невиконання рішення суду, що набрало законної сили, а саме кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 382 КК України. Належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_4 умисно не виконала судове рішення стороною обвинувачення суду не надано та в обсязі пред`явлених доказів такі докази відсутні.
Згідно положень частини 7 статті 284 КПК України - якщо обставини, передбачені пунктами 1, 2 частини першої статті 284 КПК України виявляються під час судового розгляду, суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок. Однією із таких обставин, яка передбачена пунктом 2 частини 1 статті 284 КПК України є встановлення відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 373 КПК України - виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Аналіз наведених обставин дозволяє суду зробити висновок про те, що органом досудового розслідування та прокурором у суді не доведено поза розумним сумнівом наявність в діях обвинуваченої ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 382 КК України, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про необхідність визнання невинуватою ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення і її слід виправдати у зв`язку з недоведеністю в її діянні складу кримінального правопорушення та ухвалити виправдувальний вирок.
Запобіжний захід обвинуваченій не обирався.
Арешт на майно по кримінальному провадженню не накладався.
Речові докази та процесуальні витрати відсутні.
У зв`язку з виправданням цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає
Керуючись ст.ст. 17, 368, 369-371, 373-376 КПК України, суд -
ОСОБА_4 визнати невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 382 КК України та виправдати її на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.
У задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди- відмовити.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Закарпатського апеляційного суду через Рахівський районний суд Закарпатської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, мають право на ознайомлення з журналом судового засідання та подання на нього письмових зауважень.

Учасники судового провадження протягом строку апеляційного оскарження мають право заявити клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Обвинуваченій та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Головуюча: ОСОБА_1