КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02 вересня 2021 року про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_5 на бездіяльність службових осіб Державного бюро розслідувань щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою від 16 липня 2021 року (вих.№4431/16),

за участю ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02 вересня 2021 року у задоволенні скарги ОСОБА_5 на бездіяльність службових осіб Державного бюро розслідувань щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою від 16 липня 2021 року (вих.№4431/16) відмовлено.
Ухвала слідчого судді вмотивована тим, що положення ч. 1 ст. 214 КПК України та п.2 Розділу ІІ Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Офісу Генерального прокурора №298 від 30 червня 2020 року, дають підстави для висновку, що реєстрації в ЄРДР підлягають лише ті заяви чи повідомлення, що об`єктивно можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, проте, викладені в заяві ОСОБА_5 обставини свідчать, що не погоджуючись з ухваленими суддею Солом`янського районного суду м. Києва під час розгляду цивільної справи №760/28584/20 рішеннями, заявник вдався до їх оскарження у позасудовому порядку, а саме шляхом звернення до органу досудового розслідування із заявою про вчинення суддею злочинів, які, на думку ОСОБА_5 , полягали у винесенні неправосудних рішень, тобто доводи останнього фактично зводяться до незгоди з прийнятим судовим рішенням.
Окрім того, слідчий суддя зазначає, що заявник, не погоджуючись з рішеннями головуючого у цивільній справі судді Солом`янського районного суду м. Києва, має право його оскаржити до суду вищої інстанції. Водночас ініціатор скарги не зазначив про оскарження ним рішень, ухвалених суддею під час розгляду цивільної справи, до суду апеляційної інстанції, що також свідчить про спробу поза процесуального впливу заявником на головуючого у справі суддю та визнання ним рішень незаконним з метою подальшого формування підґрунтя для поза процесуального впливу на суддю як першої, так і апеляційної інстанції (у разі реалізації права на апеляційне оскарження) шляхом кримінального переслідування за діяння, вчинені під час виконання своїх функційних обов`язків.
Передбачена КПК можливість здійснення впливу на суддю у зв`язку з прийняттям ним судового рішення через процедуру кримінального переслідування є зазіханням на гарантовану Конституцією України та міжнародними зобов`язанням України незалежність судді, що порушує зазначені акти міжнародного законодавства.
В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02 вересня 2021 року, зобов`язати Шевченківський районний суд м. Києва наново розглянути його скаргу на бездіяльність керівника СУ ДБР, яка виразилася у не внесенні відомостей його заяви за вих. № 4431/16 від 16 липня 2021 року, в порядку визначеному ст. ст. 306-307 КПК України.
ОСОБА_5 зазначає, що слідчий суддя при перевірці поданої скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора та при винесенні рішення за результатами розгляду скарги не повинен вирішувати питання, що можуть стати предметом судового розгляду в цьому кримінальному провадженні. Одночасно із визнанням рішення, дії чи бездіяльності слідчого, прокурора незаконним або необґрунтованим, в своїй ухвалі слідчий суддя може зазначити про те, що він зобов`язує посадову особу усунути допущене порушення, визначивши, яку саме дію необхідно припинити чи вчинити.
Апелянт вважає, що слідчий суддя самостійно не може прийняти те рішення, яке має бути прийняте слідчим чи прокурором на виконання ухвали, прийнятої за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора.
Окрім того, положення законодавства не передбачають здійснення слідчим суддею оцінки обґрунтованості заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, а передбачають лише обов`язок уповноважених органів здійснити фіксацію наданих особою відомостей про кримінальне правопорушення, які вона надає усвідомлено для реалізації відповідними органами завдань кримінального провадження.
Окрім того, апелянт зазначає, що слідчий суддя не витребовував і не досліджував матеріали звернення до керівника СУ ДБР. За таких обставин суддя приймав рішення виключно не з підстав, наявних у провадженні належних та припустимих доказів, а лише керувався власними припущеннями, що є неприпустимим.
Отже, слідчий суддя в повній мірі не з`ясував всі обставини кримінального провадження, яке оскаржувалося, у зв`язку з цим апелянт вважає, що винесена ухвала слідчого судді у справі від 02 вересня 2021 року порушує норми матеріального і процесуального права.
ОСОБА_5 вважає, що суд не має права приймати судові рішення лише на власних здогадках і припущеннях, а ті норми, на які покладався даний суддя при винесенні ухвали є чисто судовою практикою та наслідками службових зловживань, які не несуть в собі норм прямого права, а тому позбавлені очевидних підстав для їх застосування і на їх посилання при винесенні своєї ухвали, адже у наведених аналогіях фігурують зовсім інші підстави задля внесення відомостей до ЄРДР, особи фігурантів і різний склад вчинених злочинів. До того ж, в Україні ще не практикується прецендентне право.
Також апелянт посилається на те, що слідчий суддя не викликав у судове засідання суб`єкта оскарження керівника СУ ДБР та ОСОБА_6 , як скаржника, чим порушив (вимоги ст. ст. 134, 135 КПК України, Конституції України, практики ЄСПЛ, Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», які зобов`язували слідчого суддю зробити це в установлені строки, не дивлячись на подане ним клопотання про розгляд скарги без його участі, не викликав у судове засідання "уповноважену особу" ДБР, про призначення якого у справі не було доказів. Викликав у судове засідання "уповноважену особу" ДБР, бездіяльність якого ОСОБА_5 не оскаржувалася, викликав у судове засідання "уповноважену особу" ДБР, яка не наділена правами слідчого, адже підрозділи ДБР, крім СУ ДБР, працюють у відповідності до ст. 22 Закону України «Про звернення громадян", а також проводив судове засідання з розгляду скарги ОСОБА_5 без участі керівника СУ ДБР.

Також апелянт просить поновити йому процесуальний строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва у справі від 02 вересня 2021 року, посилаючись на те, що ухвалу слідчим суддею було винесено без його участі у судовому процесі та без повідомлення його про розгляд даної судової справи. Копію ухвали слідчого судді отримав 25 жовтня 2021 року наручно, а апеляційну скаргу подав через канцелярію Київського апеляційного суду 26 жовтня 2021 року. Своєчасне не надання йому ухвали слідчого судді від 02 вересня 2021 року 2021 року позбавило його можливості знати, чи скарга була задоволеною або ні, а також обізнаності із мотивами прийняття такого рішення та підставами відмови у задоволенні скарги.
Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_5 , перевіривши матеріали провадження, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.
Що стосується клопотання ОСОБА_5 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, колегія суддів вважає, що воно підлягає до задоволення, оскільки заявник в судовому засіданні присутнім не був, копію ухвали отримав після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Що стосується доводів апелянта про необґрунтованість ухвали слідчого судді, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_5 16 липня 2021 року подав на ім`я уповноваженого керівника СУ ДБР заяву за вих. №4436/16, про вчинення суддею Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_7 кримінальних правопорушень за ч. 2 ст. 366, ч. 1 ст. 396, ч.1 ст. 396, ч. 2 ст. 256, ч. 1 ст. 111, ст.. 170, ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 27 КК України, однак уповноважені особи не внесли відомості до ЄРДР у відповідності до вимог ст.214 КПК України.

В зв`язку з чим ОСОБА_5 таку бездіяльність оскаржив до суду, і в своїй скарзі просив зобов`язати уповноваженого керівника СУ ДБР внести до ЄРДР відомості за його заявою за вих. №4436/16 від 16 липня 2021 року.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_5 , слідчий суддя виходив з того, що реєстрації в ЄРДР підлягають лише ті заяви чи повідомлення, що об`єктивно можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, проте, викладені в заяві ОСОБА_5 обставини свідчать, що заявник не погоджуючись з ухваленими суддею Солом`янського районного суду м. Києва під час розгляду цивільної справи №760/28584/20 рішеннями, вдався до їх оскарження у позасудовому порядку, а саме шляхом звернення до органу досудового розслідування із заявою про вчинення суддею злочинів, які, на думку ОСОБА_5 , полягали у винесенні неправосудних рішень, тобто доводи останнього фактично зводяться до незгоди з прийнятим судовим рішенням.

Окрім того, слідчий суддя зазначає, що заявник, не погоджуючись з рішеннями головуючого у цивільній справі судді Солом`янського районного суду м. Києва, мав право його оскаржити до суду вищої інстанції. Водночас ініціатор скарги не зазначив про оскарження ним рішень, ухвалених суддею під час розгляду цивільної справи, до суду апеляційної інстанції, що свідчить про спробу поза процесуального впливу заявником на головуючого у справі суддю та визнання ним рішень незаконним з метою подальшого формування підґрунтя для поза процесуального впливу на суддю як першої, так і апеляційної інстанції (у разі реалізації права на апеляційне оскарження) шляхом кримінального переслідування за діяння, вчинені під час виконання своїх обов`язків.
Такий висновок слідчого судді, колегія суддів вважає обґрунтованим.

Так, згідно з ч. 1 ст. 214 КПК України, слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідно до ч. 5 ст. 214 КПК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань, серед іншого, вносяться відомості про короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела.

Положення ст. 214 КПК України перебувають у взаємозв`язку з ч. 1 ст. 2 КК України, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом, і саме тому відомості, які вказують на ознаки складу злочину, кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

На підставі п. 2 Розділу ІІ Положення про ЄРДР, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 298 від 30.06.2020, відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела, повинні відповідати вимогам пункту 4 частини п`ятої статті 214 КПК України, зокрема, мати короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Вищезазначені положення закону дають підстави для висновку, що реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення та можуть об`єктивно свідчити про вчинення особою такого кримінального правопорушення. Якщо ж зі змісту заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення є очевидним, що обставини, викладені в ньому, не свідчать про те, що існує ймовірність вчинення будь-якого кримінального правопорушення і ці обставини для отримання зазначеного вище висновку не потребують перевірки засобами кримінального процесу, то такі повідомлення не мають вноситися до ЄРДР і це слугує гарантією для кожної особи від необґрунтованого обвинувачення та процесуального примусу.

Таким чином, закон передбачає необхідність попереднього вивчення слідчим, прокурором, слідчим суддею (у разі оскарження заявником бездіяльності уповноваженої особи щодо невнесення відомостей до ЄРДР) змісту заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення на предмет викладення в ньому інформації саме про кримінальне правопорушення.

Отже, як вірно зазначив в ухвалі слідчий суддя, реєстрації в ЄРДР підлягають лише ті заяви чи повідомлення, що об`єктивно можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення,а викладення даних, які стосуються процесуальної діяльності судді та суті постановлених ним рішень, з яким не погодився ОСОБА_5 , на переконання колегії суддів, дозволяє зробити висновок про відсутність правової підстави для виникнення обов`язку вчинити певні дії за такою заявою щодо початку досудового розслідування кримінального провадження відповідно до положень ст. 214 КПК України.
Окрім того, слід зазначити, що слідчий суддя не вирішував питання, які можуть бути предметом судового розгляду у кримінальному провадженні або віднесені до компетенції слідчого, прокурора під час досудового розслідування, тобто не давав оцінку обґрунтованості заяви та не досліджував докази, а лише вивчив її зміст на предмет наявності відомостей саме про кримінальне правопорушення, які в свою чергу і підлягають внесенню до ЄРДР, а тому доводи апелянта, про те, що твердження слідчого судді по відсутність будь-яких об`єктивних даних, які дійсно свідчили б про ознаки злочину та підтвердили б реальність конкретної події злочину, суперечать вимогам ст. 214 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними.

Також, колегія суддів зауважує, що хоч кримінальний процесуальний закон і не вимагає від заявника зазначення в заяві усіх складових злочину, разом з тим, відомості не по будь-якій заяві про вчинене кримінальне правопорушення тягнуть за собою процесуальні наслідки у виді внесення відомостей до ЄРДР уповноваженою на те особою, тобто не будь-яка заява про вчинене кримінальне правопорушення виключно з огляду на її назву набуває статусу цього документа і її подання до СУ ДБР не тягне за собою процесуальні наслідки у виді внесення відомостей до ЄРДР.

Доводи апелянта про те, що слідчий суддя не викликав у судове засідання суб`єкта оскарження керівника СУ ДБР є безпідставними, оскільки, як убачається з матеріалів судового провадження, на електронну адресу Державного бюро розслідувань 31 серпня 2021 року було направлене відповідне повідомлення (а.п. 24).
Безпідставними колегія суддів вважає і посилання апелянта на те, що він не був викликаний у судове засідання, оскільки на а.п. 25 міститься відповідна телефонограма про те, що 31 серпня 2021 року ОСОБА_5 був повідомлений про час і місце розгляду його скарги.
Окрім того, у скарзі до суду ОСОБА_5 просив розглядати провадження без його участі (а.п.4, проте, будучи повідомленим про час слухання провадження, в судове засідання не з`явився та не подавав клопотань про перенесення розгляду провадження.
Доводи апелянта щодо виклику слідчим суддею уповноваженої особи ДБР, бездіяльність якого ОСОБА_5 не оскаржувалася та виклик уповноваженої особи ДБР, яка не наділена правами слідчого, є безпідставними, позаяк слідчим суддею про час та місце розгляду скарги ОСОБА_5 було повідомлено Державне бюро розслідувань, на адресу якого ОСОБА_5 подано заяву про вчинене кримінальне правопорушення.
Доводи апелянта про те, що слідчий суддя проводив судове засідання з розгляду скарги ОСОБА_5 без участі керівника СУ ДБР є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 306 КПК України відсутність слідчого, дізнавача чи прокурора, дії яких оскаржуються, не є перешкодою для розгляду скарги.
Доводи апеляційної скарги про те, що слідчий суддя не витребував і не досліджував матеріали звернення до керівника СУ ДБР є безпідставними, оскільки до скарги на бездіяльність керівника СУ ДБР була додана копія заяви ОСОБА_5 за вих.№4431/16 від 16 липня 2021 року про вчинене кримінальне правопорушення (а.п. 5-7).
Вказана заява була досліджена слідчим суддею на предмет наявності в ній відомостей, які могли бути внесеними до ЄРДР, та слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі виклав висновки щодо відсутності у заяві ОСОБА_5 відомостей, які підлягали внесенню до ЄРДС згідно з вимогами ст. 214 КПК України.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що слідчий суддя ухвалив рішення на підставі припущень.
Будь-яких порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити слідчому судді ухвалити законне та обґрунтоване рішення, колегія суддів не вбачає.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість постановленої слідчим суддею ухвали за скаргою ОСОБА_5 та підстав для її скасування не вбачає.

Керуючись ст. ст. 399, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Поновити ОСОБА_5 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 02 вересня 2021 року.

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02 вересня 2021 року про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_5 на бездіяльність службових осіб Державного бюро розслідувань щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою від 16 липня 2021 року (вих.№4431/16) залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 - без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа №761/27314/21

Провадження №11-сс/824/3875/2022
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8
Доповідач ОСОБА_1