Номер провадження: 11-кп/813/988/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

обвинувачених: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали справи в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом та ДУ «Одеський слідчий ізолятор» за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 14.02.2023 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні № 0000714 від 24.08.2021 року, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, маючого середню освіту, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

та

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Одеси, громадянина України, маючого середню освіту, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

-16.02.2021 року вироком Малиновського райсуду м. Одеси за ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавленні волі строком на 3 роки 2 місяці,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України,

встановив:

В Київському районному судді м. Одеси перебуває на розгляді кримінальне провадження №0000714 від 24.08.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.02.2023 року, в порядку ст.331 КПК України обвинуваченим продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строком до 13.04.2023 року із раніше визначеним розміром застави.

Мотивуючи своє рішення суд першої інстанції врахував особи обвинувачених, їх вік, майновий стан, міцність соціальних зв`язків, що вони не одружені, не працюють, що вказує на відсутність постійного джерела прибутку та міцних соціальних зв`язків, обвинувачуються у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення вчиненого за попередньою змовою групою осіб, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання їх винними, враховуючи той факт, що існують ризики того, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебуваючи на волі зможуть продовжити злочинну діяльність, уникнути від явки до суду, зважаючи і на те, що ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, та теперішній час притягується до кримінальної відповідальності в межах інших кримінальних провадженнях, суд дійшов до висновку, що прокурором доведені ризики передбачені ст.177 КПК України та вважає, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів може не забезпечити належної поведінки обвинувачених.

Не погоджуючись з ухвалою судуобвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кожен окремо подали апеляційні скарги, в якій просять ухвалу змінити та зменшити їм розмір застави до мінімально можливого. При цьому, ОСОБА_6 зазначив, що він має постійне місце проживання, одружений та має на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей, однак родина не в змозі сплатити занадто великий розмір застави. Крім того, ОСОБА_6 заначив, що свій захист буде здійснювати самостійно, оскільки під час розгляду клопотання захисник не забезпечив його участь у судовому засіданні та сам не був присутнім під час розгляду клопотання прокурора.

Обвинувачений ОСОБА_7 також зазначив, що розмір застави є непомірним для його родини, оскільки він має на утриманні дружину та неповнолітню дитинну, а під час повітряних тривог він не має змоги попрямувати до сховища, що ставить під загрозу його життя, на що також посилався у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_6 .

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі - КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Колегія суддів вважає, що в умовах воєнного стану відсутня нагальна потреба очікувати на волевиявлення учасників судового розгляду бажання на прибуття до суду, оскільки це може становити загрозу для вказаних осіб.

За наведених обставин, враховуючи положення ч.4 ст.422-1 КПК апеляційний розгляд проведено за відсутності захисника та прокурора.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які підтримали подані ними апеляційні скарги, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення має право своєю ухвалою обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює або обирає запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, яка у відповідності до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких, та за яке передбачено покарання до восьми років позбавлення волі.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у разі визнання їх винуватими, а також наявністю ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачені, перебуваючи на волі, зможуть продовжити злочинну діяльність, уникнути від явки до суду.

Колегія суддів звертає увагу, що апеляційний суд на даній стадії не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.

Апеляційний суд вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також існування ризиків переховування останніх від суду, та можливого продовження злочинної діяльності, виправдовуютьпродовження застосування найсуворішого запобіжного заходу та дають апеляційному суду можливість дійти висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

При цьому, обвинувачені не оскаржували застосування до них запобіжного заходу у виді тримання під вартою, однак кожен окремо зазначили, що альтернативний запобіжний захід у виді застави є занадто непомірним для них.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи апеляційні скарги в аспекті доводів обвинувачених щодо непомірного розміру застави, апеляційний суд повинен перевірити наявність підстав, що вплинули на рішення місцевого суду.

З огляду на матеріали кримінального провадження, а також особи обвинувачених та характер і обставини інкримінованого їм злочину, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК та прийняв обґрунтоване рішення про продовження строку тримання під вартою останнім з залишенням без змін раніше визначеного розміру застави.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також попередня судимість ОСОБА_7 може вказувати на продовження існування ризику можливого переховування, а також вчинення інших злочинів.

Відповідно до відомостей з ЄДРСР, 20.12.2021 року ухвалою місцевого суду в підготовчому судовому засіданні щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою із визначенням розміру застави: в розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 328350 гривень.

Згідно з п.2 ч.5 ст.182 КПК щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, розмір застави визначається в межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Однак, щодо обвинувачених застосовано та неодноразово продовжено раніше визначений розмір застави, що становить 328 350 гривень.

На думку апеляційного суду, в даному кримінальному провадженні розмір застави на даний час не може бути зменшений до мінімального розміру, передбаченого п.2 ч.5 ст.182 КПК, з огляду на майнову шкоду, яка заподіяна обвинуваченими кримінальним правопорушенням.

Колегія суддів наголошує на тому, що продовження існування на даний час ризику можливого переховування обвинувачених та вчинення ними іншого злочину, а також відсутність обставин, які б вказували на те, що такі ризики зменшились, свідчать про законність ухвали районного суду.

Крім того, апеляційний суд враховує як суму збитків, завданих потерпілому, так і обставини вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб з метою наживи за рахунок іншої особи для задоволення власних потреб, та вважає, що обставини, які б вказували на можливість на даний час щодо зменшення розміру застави, відсутні, оскільки інший запобіжний захід з великою вірогідністю не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених.

Апеляційний суд звертає увагу, що обвинуваченими не підтверджено перебування на їх утриманні сімей, в тому числі малолітніх дітей.

За наведених обставин, рішення суду першої інстанції в частині продовження раніше визначеного розміру застави є таким, що не підлягає скасуванню.

Крім того, апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи обвинувачених в частині порушення їх права на захист, оскільки під час розгляду клопотання прокурора у суді першої інстанції був присутній захисник.

Суд першої інстанції зазначив у оскаржуваному рішенні про неможливість проведення розгляду клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу без участі обвинувачених, оскільки їх доставка з ДУ «Одеський слідчий ізолятор» була неможлива у зв`язку з наявністю воєнного стану на території країни, а також про те, що відеоконференція з ДУ «Одеський слідчий ізолятор» не проводилася у зв`язку з відсутністю Інтернет зв`язку.

Апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинувачених під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинувачених під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинувачених, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинувачених під вартою та апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування кожного з обвинувачених під вартою.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинувачених під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинувачених, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Разом з тим, враховуючи те, що обвинувачені досить тривалий час перебувають під вартою, а судовий розгляд кримінального провадження ще не завершений, апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу суду першої інстанції на положення ст.8 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Відповідно до п. 70 рішення ЄСПЛ «Меріт проти України» (Заява № 66561/01). Суд нагадує, що у кримінальних справах перебіг «розумного строку», про який ідеться в п. 1 ст. 6 Конвенції, починається з моменту, коли особу «обвинувачено»; це може трапитися до того, як справа надійшла до суду першої інстанції (див., наприклад, згадуване рішення у справі «Девеєр проти Бельгії», с. 22, п. 42), тобто з дня арешту, дати, коли особу, про яку йдеться, було офіційно повідомлено, що його буде обвинувачено, чи з дати, коли розпочалося досудове слідство (див. рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany) від 27 червня 1968 року, серія A, № 7, с. 26-27, п. 19; рішення у справі «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria) , ухвалене того самого дня, серія A, № 8, с.41, п. 18, та рішення у справі «Рінґайзен проти Австрії» (Ringeisen v. Austria), від 16 липня 1971 року, серія A, № 13, с. 45, п. 110). «Обвинувачення» для цілей п.1 ст. 6 може бути визначено як «офіційне повідомлення особі компетентним органом, в якому стверджується, що вона вчинила злочин», визначення, яке також відповідає перевірці того, чи «на становище підозрюваного це значно вплинуло» (див. згадуване вище рішення у справі «Девеєр проти Бельгії», с. 24, п. 46; рішення у справі «Фоті та інші проти Італії» (Foti and Others v. Italy) від 10 грудня 1982 року, серія A, № 56, п. 52). Що стосується закінчення «строку», в кримінальних справах період, на який поширюється дія п. 1 ст. 6, охоплює все провадження, про яке йдеться, включаючи апеляційне провадження (див. рішення у справі «Кеніґ проти Німеччини» ( Konig v.Germany) від 28 червня 1978 року, серія A, № 27, с. 33, п. 98).

У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Апеляційний суд вважає існуючу тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК, може потягти за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 14.02.2023 року, якою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні № 0000714 від 24.08.2021 року із раніше визначеним розміром застави та покладеними обов`язками - залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання вимог ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК України, щодо розумності строку розгляду кримінального провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4