Справа № 946/4951/22
Провадження № 1-кс/946/1930/22
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2022 року слідчій суддя Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області ОСОБА_1 , розглянувши скаргу ОСОБА_2 щодо незаконного затримання та звільнення з під варти, -

В С Т А Н О В И В:

22.07.2022 року до суду надійшла скарга ОСОБА_2 , якою останній просить: негайно звільнити його з під варти із ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор» та надати йому можливість пройти медичне обстеження на підтвердження стану здоров`я, зазначаючи, що станом на 19.07.2022 р. він перебував на посаді ТВО начальника штабу військової частини НОМЕР_1 , військове звання «старший лейтенант»; затримання від 19 липня 2022р., яке було здійснено на території військової частини НОМЕР_1 ДОП СДОП ВП Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області капітаном поліції ОСОБА_3 на підставі Протоколу затримання особи за ухвалою суду.

В обґрунтування скарги зазначив, що 19.07.2022 р. біля 10 години 30 хвилин при виконанні ним службових обов`язків, він був затриманий на робочому місці на територій військової частини НОМЕР_1 співробітником поліції капітаном поліції ОСОБА_3 у відповідності до ст. 191 КПК України. Вважає, своє затримання необґрунтованим та протизаконним з наступних підстав: затримання його за підозрою в скоєнні кримінального правопорушення, зміст та обставини якого до нього згідно протоколу від 19.07.2022 р. доведені не були; невручення йому ухвали слідчого судді про затримання; відсутність судового рішення - вироку Хмельницького апеляційного суду від 19.01.2022 р. по справі №688/1415/19; відсутність будь-якого судового рішення взагалі про його затримання станом на 19.07.2022 р.; надання працівникам поліції дозволу на його затримання як військовослужбовця на території військової частини, що, на його думку, також потребує додаткової перевірки; приховування від нього медичних документів, якими, зокрема, підтверджено неналежний стан його здоров`я як інваліда III групи та відсутність правових підстав для вилучення та утримання зазначених документів у невідомих осіб.

Дослідивши матеріали скарги, проаналізувавши положення чинного законодавства, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Згідно п.1 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора: бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.

Однак, як вбачається із поданої скарги, в ній не ставиться питання оскарження чи вимоги, які передбачені п.1 ч. 1 ст. 303 КПК України чи інших пунктах вказаної статті.

Враховуючи викладене слідчий с суддя приходить до висновку, що вказане звернення не є скаргою в розумінні ст. 303 КПК України.

З наданих на ухвалу слідчого судді ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор» документів вбачається наступне.

Вироком Ізяславського районного суду Хмельницької області від 02 липня 2021 року по справі №688/1415/19 по кримінальному провадженню №0000 про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.368 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади строком на 3 (три) роки, та з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого, крім житла. Початок строку відбуття покарання ОСОБА_2 рахуєтеся з дня приведення вироку до виконання.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 19.01.2022 вирок Ізяславського районного суду Хмельницької області від 02 липня 2021 року щодо ОСОБА_2 залишено без змін.

Протоколом затримання особи від 19.07.2022 ДОП СДОП ВП Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_2 затримано згідно ст. 191 КПК України за вироком Хмельницького апеляційного суду від 19.01.2022 по справі №688/1415/19.

Помилково зазначення в протоколі назви процесуального документу Хмельницького апеляційного суду від 19.01.2022 «вироком» замість «ухвала» є технічною опискою та не впливає на законність вказаного протоколу.

Відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 42 ч. 3 п. 6 КПК України підозрюваний обвинувачений має право вимагати перевірки обґрунтованості затримання.

Частиною 2 статті 206 КПК України передбачено, що якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи. Згідно ч.3 вказаної статті, слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа, не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи.

Таким чином, встановлено, що станом на 22.07.2022 року ОСОБА_2 утримується під вартою на підставі ухвали Хмельницького апеляційного суду від 19.01.2022, яка набрала законної сили, якою вирок Ізяславського районного суду Хмельницької області від 02 липня 2021 року щодо ОСОБА_2 залишено без змін.

Вказане відповідно до приписів ст.206 КПК України свідчить про відсутність з урахуванням встановлених обставин у слідчого судді обов`язку звільнити позбавлену свободи особу, так як органом державної влади, під вартою якого тримається особа, надано відповідне судове рішення, яке набрало законної сили.

Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Вказане є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно ч. 2 ст. 21 КПК України, вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.

Згідно ст. 533 КПК України, вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Згідно ч. 2 ст. 534 КПК України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, підлягає безумовному виконанню.

Згідно ч. 5 ст. 534 КПК України, процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у кримінальному провадженні, вирішує суддя суду першої інстанції одноособово, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Частинами 1 та 2 статті 535 КПК України передбачено, що судове рішення, що набрало законної сили, якщо інше не передбачено цим Кодексом, звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання ним законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції. Суд разом із своїм розпорядженням про виконання судового рішення надсилає його копію відповідному органу чи установі, на які покладено обов`язок виконати судове рішення.

При цьому, слідчий суддя звертає увагу, що на виконання повноважень, наданих ст.206 КПК України, слідчий суддя позбавлений можливості вирішувати будь-які питання щодо законності вказаного судового рішення, на підставі якого тримається особа, а також і вирішувати питання щодо виконання вироку суду.

Кримінально процесуальний кодекс України обмежує повноваження слідчого судді при виконанні загальних обов`язків щодо захисту прав людини та не дає можливості надавати оцінку рішенню, на підставі якого особа тримається під вартою.

Слідчий суддя зазначає, що питання виконання вироку суду не відноситься до компетенції слідчого судді під час перевірки підстав, передбачених ст. 206 КПК України, а вирішується в порядку передбаченому ст. 537 та ст. 539 КПК України.

У Рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (SokurenkoandStrygun v. Ukraine) від 20 липня 2006 року, заяви № 29458/04 та № 29465/04 Суд повторює, що, як було раніше визначено, фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії», визначено, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з […] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

Згідно Рішення у справі «Jorgic проти Німеччини» у п.64 зазначено, що Суд вважає, що справу перш за все слід розглянути за статтею 6 § 1 Конвенції щодо того, чи був заявник засуджений «судом, встановленим законом». Він зазначає, що цей вислів віддзеркалює принцип верховенства права, котрий є невід`ємною частиною системи захисту, запровадженої Конвенцією і її Протоколами. «Закон», у розумінні статті 6 § 1, включає, зокрема, законодавство щодо встановлення і компетенції судових органів (див., inter alia, Lavents проти Латвії, № 58442/00, § 114, 28 листопада 2002 р.). Отже, якщо суд не має юрисдикції судити підсудного відповідно до чинних положень національного права, він не є «встановленим законом» у розумінні статті 6 § 1 (для порівняння, Coeme та Інші проти Бельгії, №№ 32492/96, 32547/96, 32548/96, 33209/96 і 33210/96, §§ 99 і 107-08, ECHR 2000-VII).

На думку слідчого судді, перевищивши свої повноваження, які чітко викладені у процесуальному кодексі та вирішуючи питання, пов`язані з виконанням вироку суду, такий слідчий суддя не може вважатися «судом, встановленим законом» у значенні пункту 1 статті 6 Конвенції. Відповідно це було б порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

Враховуючи викладене слідчий суддя приходить до висновку, що слідчим суддею не отримано відомостей, які б створювали обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, як того вимагає ч.2 ст.206 КПК України, а отже відсутні підстави для негайного доставлення ОСОБА_2 до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи та встановлено, що відсутні будь які підстави для звільнення ОСОБА_2 з ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор»

Керуючись ст.206 КПК України, слідчий суддя,-

У Х В А Л И В:

Встановити відсутність відомостей, які б створювали обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили.

У звільненні ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з Державної установи «Ізмаїльський слідчий ізолятор» відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1