УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 травня 2022 року

м. Київ
справа № 601/2121/20

провадження № 51-4106ск21
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянула матеріали провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 16 березня 2022 року щодо
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця с. Будки Кременецького району
Тернопільської області
та жителя АДРЕСА_1 ,
звільненого від відбування покарання за вчинення криміналь6ного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК), на підставі ст. 75 КК.
Короткий зміст вироку, оскарженої ухвали та встановлені обставини
За вироком Кременецького районного суду Тернопільської області від 25 березня 2021 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК із застосуванням ч. 1 ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
За висновками суду ОСОБА_4 15 серпня 2020 року близько 15 години під час конфлікту на ґрунті особистих неприязних стосунків з відстані 8-10 м кинув в ОСОБА_5 дерев`яну дошку і влучив у голову, чим завдав тяжкого тілесного ушкодження.
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 09 червня 2021 року вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання змінено й на підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання, призначеного місцевим судом, з іспитовим строком тривалістю 2 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Постановою Верховного Суду від 02 лютого 2022 року частково задоволено касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, ухвалу апеляційного суду від 09 червня 2021 року щодо ОСОБА_4 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Підставами для прийняття такого рішення стали констатовані касаційним судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які полягали у тому, що суд апеляційної інстанції недостатньо вмотивував свої висновки про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, розглянув справу за відсутності потерпілої, належним чином не повідомленої про час і місце судового засідання, і не з`ясував її думку щодо визначення порядку відбування ОСОБА_4 покарання за наявності розбіжностей між позиціями з даного питання самої ОСОБА_5 на попередніх стадіях процесу та її представника в судовому засіданні апеляційного суду.
За результатами нового розгляду Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 16 березня 2022 року зазначений вище вирок змінив: на підставі ст. 75 КК звільнив ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і поклав на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 цього Кодексу.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_4 та правильності кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 121 КК, просить на підставі пунктів 1-2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК) скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Суть доводів державного обвинувача зводиться до того, що апеляційний суд не виконав вказівок касаційного суду, викладених у постанові про скасування аналогічної за змістом ухвали, і знову належним чином не вмотивував свого рішення про застосування щодо ОСОБА_4 ст. 75 КК. Прокурор, не погоджуючись із висновком суду про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, вважає безпідставним урахування судом як обставини, що його пом`якшує, щирого каяття з огляду на те, що дана обставина не була зазначена в обвинувальному акті як така, що пом`якшує покарання, каяття ОСОБА_4 не підтверджене доказами, завдану потерпілій шкоду він відшкодував лише через тривалий час після події злочину, і час та обставини відшкодування не були перевірені апеляційним судом. Думка потерпілої щодо обрання засудженому заходу примусу без реального відбування, як стверджується у скарзі, не є підставою для звільнення винного від відбування покарання з урахуванням того, що позиція ОСОБА_5 змінювалася на різних стадіях процесу. Незадовільний стан здоров`я засудженого, що суд узяв до уваги з-поміж інших даних про його особу, на переконання прокурора, може зумовлювати звільнення від відбування покарання лише у випадках, передбачених ст. 84 КК, і лише в разі підтвердження медичним висновком наявності тяжкого захворювання, несумісного з відбуванням заходу примусу, перелік яких затверджено спільним наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України від 15 серпня 2014 року № 1348/5/572. Разом із тим, як на обставину, що підсилює тяжкість кримінального правопорушення, автор скарги посилається на спланованість злочинних дій ОСОБА_4 , про що, на думку прокурора, свідчить залишення засудженим місця злочину й невжиття заходів для надання потерпілій медичної допомоги.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, за наведених у вироку обставин у касаційній скарзі не оспорюються і судом касаційної інстанції не перевіряються.
Вирішення апеляційним судом питання про порядок відбування засудженим обраного йому місцевим судом заходу примусу ґрунтується на вимогах статей 50, 65, 75 КК.
Визначені у ст. 65 цього Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.
Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Згідно з визначеними законом орієнтирами, критеріями обрання саме такого заходу примусу є ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Без виваженого та розсудливого врахування всіх цих обставин, що включають конкретні обставини вчиненого злочину, посткримінальну поведінку винного й відомості, що всебічно його характеризують, обрана міра покарання не може вважатися справедливою.
Вказаний захід примусу згідно з ч. 2 ст. 50 КК має на меті не лише кару, а й виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів.
Реалізація названої мети є одним з аспектів виконання визначених у ст. 2 КПК завдань кримінального провадження, якими, зокрема, є: захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, у тому числі потерпілих.
Крім кари винного як справедливої відплати за вчинене, відновленню порушених злочинними діями прав потерпілих покликані сприяти і визначені законом компенсаційні механізми, зокрема відшкодування шкоди.
При обранні форми реалізації кримінальної відповідальності, найбільше сприятливої для досягнення вказаних цілей, суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Одним із таких дискреційних повноважень є право суду на підставі ст. 75 КК звільнити засудженого від відбування покарання з випробуванням за наявності передбачених цією статтею умов та достатніх підстав для висновку про можливість його виправлення без відбування покарання.
Як видно з вироку, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості, конкретні обставини кримінального правопорушення й дані, що всебічно характеризують особу винного як у загальносоціальному плані, так і у плані його потенційної суспільної небезпеки.
Те, що засуджений до кримінальної відповідальності притягується вперше, позитивно характеризується за місцем проживання, має міцні соціальні зв`язки, у вчиненому повністю визнав вину, відшкодував матеріальну і моральну шкоду, місцевий суд урахував як обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом`якшують покарання, та, з урахуванням відсутності обставин, які його обтяжують, з застосуванням ст. 69 КК обрав ОСОБА_4 захід примусу, за строком нижчий від найнижчої межі санкції ч. 1 ст. 121 даного Кодексу.
Апеляційний суд за результатами перегляду вироку за апеляційною скаргою обвинуваченого, погоджуючись із висновками місцевого суду щодо призначення покарання з застосуванням ст. 69 КК, констатував неправильність застосування цим судом кримінального закону в частині визначення порядку відбування заходу примусу, що призвело до його надмірної суворості.
Визнавши за можливе виправлення ОСОБА_4 без відбування покарання, суд апеляційної інстанції обґрунтовано оцінив позитивну посткримінальну поведінку засудженого, що полягала у вибаченні перед потерпілою і повному добровільному відшкодуванні шкоди, як прояв щирого каяття в розумінні п. 1 ч. 1 ст. 66 КК і врахував дану обставину як таку, що пом`якшує покарання.
В судовому засіданні суд другої ланки уточнив позицію ОСОБА_5 , котра просила задовольнити апеляційну скаргу і звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК. Аналогічну позицію під час апеляційного розгляду підтримав і прокурор.
Взяв суд апеляційної інстанції до уваги й підтверджений належними медичними документами незадовільний стан здоров`я засудженого та його дружини ОСОБА_6 , котрі мають низку серйозних хронічних захворювань, а ОСОБА_6 також перенесла кілька складних хірургічних операцій.
З огляду на зазначені обставини у своїй сукупності апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість досягнення визначеної у ч. 2 ст. 50 КК мети спеціальної превенції без ізоляції засудженого від суспільства, однак в умовах передбаченого законом контролю за його поведінкою. Призначене ОСОБА_4 покарання зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 цього Кодексу колегія суддів вважає необхідним і достатнім для виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів і підстав констатувати неправильність застосування кримінального закону, яка призводила би до несправедливої м`якості заходу примусу, не знаходить.
Всупереч твердженням прокурора у касаційній скарзі, під час нового апеляційного розгляду згаданий суд відповідно до вимог ч. 2 ст. 439 КПК виконав вказівки суду касаційної інстанції, викладені в постанові від 02 лютого 2022 року. У цій постанові Верховний Суд не виключав можливості звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК за умови належного обґрунтування прийнятого рішення.
На переконання колегії суддів, конкретні обставини вчиненого злочину, встановлені судами попередніх інстанцій, не ставлять під сумнів можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства. Факти, на які посилається прокурор у скарзі, не є безумовною перешкодою для застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Посилання державного обвинувача на необґрунтоване врахування апеляційним судом під час прийняття рішення щирого каяття засудженого колегія суддів вважає безпідставними.
Щире каяття як обставина, що пом`якшує покарання, полягає в належній критичній оцінці винним власної протиправної поведінки, її осуді, жалю з приводу вчиненого і бажанні усунути негативні наслідки злочину, на скільки це можливо, чи компенсувати завдану ним шкоду.
Як видно з вироку та ухвали, каяття ОСОБА_4 виражалося не лише у відповідних висловлюваннях у судовому засіданні і вибаченні перед потерпілою, а і в діях, що полягали у повному добровільному відшкодуванні шкоди. Факт такого відшкодування підтвердила під час апеляційного розгляду потерпіла і не ставили під сумнів інші учасники процесу, в тому числі прокурор. Відтак апеляційний суд, відповідно до ч. 3 ст. 26 КПК вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами, не мав процесуальних підстав перевіряти вищевказану обставину додатковими доказами, а час, місце і спосіб відшкодування, всупереч доводам прокурора, не належав до предмета судової перевірки.
Компенсація ОСОБА_4 понесених ОСОБА_5 витрат на лікування через тривалий час після події злочину не впливає на юридичну оцінку його дій у контексті вирішення питання про призначення покарання й обрання порядку його відбування. Обвинувачений вправі вчинити дії, спрямовані на відшкодування завданої злочином шкоди, на будь-якій стадії процесу і в разі вчинення їх до прийняття у справі остаточного судового рішення розраховувати на відповідні правові наслідки.
Стверджуючи у касаційній скарзі про недоведеність щирого каяття засудженого, прокурор не аргументує, якими ще діями ОСОБА_4 , з огляду на зазначені вище обставини, мав продемонструвати відповідне ставлення до скоєного і якими доказами це підтвердити.
Зміна на час апеляційного розгляду думки потерпілої щодо порядку відбування засудженим покарання, порівняно з висловлюваною на попередніх стадіях процесу, не ставить під сумнів правильність урахування судом її актуальної позиції. Одним із визначених ст. 2 КПК завдань кримінального провадження є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, в тому числі потерпілих. Водночас потерпілий відповідно до закріпленої у ст. 26 КПК засади диспозитивності вправі самостійно й вільно визначати, який спосіб захисту власних прав та інтересів, порушених унаслідок вчинення злочину, він (вона) вважає для себе найсприятливішим. Означеною свободою розсуду охоплюється і право змінювати думку щодо міри покарання винного в будь-який час до завершення кримінального провадження. Причини такої зміни не мають правового значення, якщо тільки вони не ставлять під сумнів добровільності й істинності позиції потерпілої особи. Обставини даної справи не дають підстав для відповідних сумнівів, і жодних доводів на підтвердження протилежного касаційна скарга прокурора не містить.
Та обставина, що взяті апеляційним судом до уваги довідки про захворювання засудженого та його дружини датовані 31 березня 2021 року, не свідчать про безпідставність прийняття їх до уваги судом. Зміст оскаржуваної ухвали не свідчить про те, що в судовому засіданні учасники процесу, в тому числі прокурор, висловлювали сумніви в актуальності відповідних медичних даних і наводили доводи про істотну зміну та покращення стану здоров`я ОСОБА_4 і ОСОБА_6 .
Перевіряючи доводи касаційної скарги, колегія суддів звертає увагу, що звільнення від відбування заходу примусу з випробуванням на підставі ст. 75 КК і звільнення від відбування покарання за хворобою відповідно до ст. 84 цього Кодексу є різними кримінально-правовими інститутами, підстави і процедура реалізації яких мають суттєві відмінності. Під час вирішення питання про застосування щодо засудженого ст. 75 КК обставини, що підлягають урахуванню судом, не вичерпуються станом здоров`я особи, а включають всі факти, що можуть свідчити про можливість чи неможливість її виправлення без відбування покарання. При цьому, на відміну від процедури звільнення від відбування заходу примусу за хворобою, законодавець не встановлює ні вичерпного переліку, ні спеціального порядку встановлення захворювань, які суд може врахувати в сукупності з іншими обставинами, передбаченими п. 3 ч. 1 ст. 65 КК.
З огляду на викладене й на те, що зі скарги та наданих до неї копій судового рішення не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів
постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 16 березня 2022 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3