Провадження № 11-кп/824/2276/2022 Суддя в 2-й інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2022 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

суддів: ОСОБА_2 (головуюча), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар: ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого (в режимі ВКЗ з Київським СІЗО) ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 0000923 від 15.10.2021 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 03 лютого 2022 року,

в с т а н о в и л а :
Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 03 лютого 2022 року,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Лабинськ, Російської Федерації, громадянина України, працюючого водієм в ТОВ «ОНУР Конструкціон Інтернешнл», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 3 ст. 286-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 8 років;

за ч. 1 ст. 135 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі;

на підставі ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 8 років;

задоволено частково цивільний позов ОСОБА_10 та її представника адвоката ОСОБА_11 до ОСОБА_8 та стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 500 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, 53 822 грн. 08 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 15 000 грн. в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу;

вирішене питання про процесуальні витрати та речові докази.

Відповідно до вироку, ОСОБА_8 , 15 жовтня 2021 року, приблизно о 17 годині 50 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, керуючи вантажним автомобілем самоскидом марки «MAN», моделі «TGS 41.440», номерний знак НОМЕР_1 , по проспекту С. Бандери в м. Києві зі сторони станції метро Почайна, в напрямку Північного мосту, в порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 підпункт «б», 2.9, підпункт «а», 10.1, 16.2 та 18.1 ПДР України, під час виконання маневру повороту праворуч на вулицю Плав`юка, навпроти будинку № 24-Б про проспекту С. Бандери здійснив наїзд на пішоходів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ,які перебували на нерегульованому пішохідному переході та рухались справа на ліво, відносно напрямку руху вищезазначеного транспортного засобу. У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_14 , від множинних переломів кісток скелету, з ушкодженням внутрішніх органів та масивною крововтратою, помер в приміщенні КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги».

Крім того, відразу ж після наїзду на пішохода ОСОБА_14 , ОСОБА_8 порушив вимоги пункту 2.10 підпункти «а», «б», «г», «д» та «е» ПДР України, а саме: будучи зобов`язаним і маючи змогу надати потерпілому первинну домедичну допомогу, викликати швидку медичну допомогу, передбачити настання суспільно-небезпечних наслідків для потерпілого, а також звернутися за допомогою до сторонніх осіб, умисно завідомо залишив без допомоги останнього на місці дорожньо-транспортної пригоди в небезпечному для життя стані, якого він сам і поставив в небезпечний для життя стан, покинув місце дорожньо-транспортної пригоди.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 , не оспорюючи встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчинення кримінальних правопорушень, доведеність вини ОСОБА_8 та кваліфікацію дій останнього, вважав вирок суду незаконним в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок суворості. В обґрунтування мотивів поданої апеляційної скарги зазначив про те, що під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 286-1 та ч. 1 ст. 135 КК України визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, однак місцевим судом невірно було розцінено позицію обвинуваченого щодо невизнання ним вини у вчиненому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 135 КК України. При цьому, захисником зазначено про те, що жодним із наявних в матеріалах кримінального провадження доказом чи свідченням не підтверджується факт заперечення ОСОБА_8 його вини у вчиненому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 135 КК України. Також захисником зазначено те, що поза увагою місцевого суду залишилась та обставина, що обвинувачений ОСОБА_8 та його родина під час досудового розслідування проявляли активну позицію щодо відшкодування завданої шкоди потерпілій шляхом перерахування на її ім`я грошових коштів в сумі 30 000 грн., що стверджується поштовою квитанцією та указує на переконання захисника про наявність такої пом`якшуючої обставини як добровільне відшкодування завданого збитку, що місцевим судом не було враховано. За наведених обставин, просив вирок змінити в частині призначеного покарання ОСОБА_8 , пом`якшити основне та додаткове покарання в межах санкції ч. 3 ст. 286-1 КК України. В решті вирок залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

обвинуваченого та його захисника, які підтримали вимоги поданої апеляційної скарги та просили її задовольнити;

прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги захисника, просив залишити її без задоволення.

дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку що апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Висновки суду першої інстанції в частині фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень, доведеності вини обвинуваченого у їх вчиненні та правильності кваліфікації його дій учасниками судового розгляду не оспорюються. Підстав для виходу за межі апеляційних вимог в порядку ч.2 ст. 404 КПК України колегія суддів не знаходить.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про незаконність вироку в частині призначеного покарання, то вони не ґрунтуються ні на вимогах закону, ні на матеріалах кримінального провадження.

За змістом ч.1 і ч.2 ст. 65 КК України покарання призначається судом у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини КК України враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції указаних вимог закону при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 було дотримано у повному обсязі.

Так, при призначенні покарання за ч. 3 ст. 268-1 та ч. 1 ст. 135 КК України, суд врахував тяжкість вчинених обвинуваченим ОСОБА_8 кримінальних правопорушень та конкретні обставини їх вчинення, відсутність обставин, які як пом`якшують, так і обтяжують покарання, дані, що характеризують особу обвинуваченого. При цьому, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано не визнано обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого визнання ним вини у вчиненні кримінальних правопорушень. Обставини поведінки обвинуваченого після вчинення кримінальних правопорушень та відношення обвинуваченого до кримінальних правопорушень указує на те, що обвинувачений не розкаявся у вчиненні кримінальних правопорушень, що у поєднанні із його правовою позицією у суді указує на те, що судом першої інстанції обґрунтовано визнання обвинуваченим вини у вчиненні кримінальних правопорушень не визнано обставиною, яка пом`якшує покарання. При вирішенні питання про покарання суд першої інстанції обґрунтовано врахував позицію потерпілої ОСОБА_10 щодо покарання обвинуваченого. На думку колегії суддів, призначене ОСОБА_8 покарання за ч. 3 ст. 286-1 та ч. 1 ст. 135 КК України та остаточне покарання на підставі ст. 70 КК України у виді позбавлення волі строком на вісім років із позбавленням права керування транспортними засобами строком на вісім років за своїм видом та розміром відповідає як тяжкості кримінальних правопорушень, так і особі обвинуваченого, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень. Також суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст.69 КК України.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 щодо не врахування місцевим судом в повній мірі даних, що характеризують особу обвинуваченого, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження. Так, судом першої інстанції були встановлені усі дані, які характеризують особу обвинуваченого, зокрема: те що обвинувачений має третю групу інвалідності, до затримання був офіційно працевлаштований у ТОВ «ОНУР Конструкціон Інтернешнл», за місцем роботи характеризується позитивно, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, та інші дані і вони були враховані при призначенні покарання.

Щодо доводів захисника, про те, що ОСОБА_8 щиро розкаявся у вчиненому, перерахував на ім`я потерпілої грошові кошти в сумі 30 000 грн. в якості часткового відшкодування заявленого позову, колегія суддів зазначає наступне. Розкаяння передбачає визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані кримінальним правопорушенням збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого розкаяння особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє закріплення в матеріалах кримінального провадження. Колегія суддів приходить до висновку, що у матеріалах провадження відсутні дані, які вказують на відверту і щиру поведінку ОСОБА_8 у намаганні відшкодувати завдані кримінальним правопорушенням збитки та які можуть свідчити, що обвинувачений дійсно щиро розкаявся. Що стосується вимог п. 2 ст. 66 КК України, то добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди включає в себе реальне відшкодування у повному обсязі спричинених кримінальним правопорушенням втрат фізичного, матеріального та морального характеру. Та обставина, що ОСОБА_8 надав потерпілій ОСОБА_10 частку грошових коштів у рахунок відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди, не є достатньою підставою для пом`якшення призначеного покарання.

Враховуючи встановлені в кримінальному провадженні обставини, в тому числі вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення в стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, наслідки його вчинення у виді смерті потерпілого ОСОБА_14 , а також поведінку обвинуваченого одразу після його вчинення - залишення потерпілого ОСОБА_14 у небезпечному для життя стані, колегія суддів вважає, що позитивні дані про особу ОСОБА_8 , в даному випадку, в достатній мірі не впливають на суспільну небезпечність особи обвинуваченого та не знижують істотно ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, і не дають підстав для пом`якшення призначеного покарання.

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 03.02.2022 щодо ОСОБА_8 відповідає вимогам закону, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, у зв`язку із чим залишає цей вирок без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, п. 1 ч. 1 ст. 407, ст.ст. 408, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 03 лютого 2022 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4