Житомирський апеляційний суд
Справа №274/7657/21 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.537, 539 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2022 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі судове провадження №274/7657/21 за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10.05.2022,

в с т а н о в и в :
зазначеною ухвалою відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Свої висновки суд першої інстанції мотивував відсутністю у Конституції України та законах України у суду повноважень замінювати покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, не суперечністю застосування покарання у виді довічного позбавлення волі нормам міжнародного права.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну, а своїм рішенням направити провадження на новий судовий розгляд. Наголошує, що судом першої інстанції безпідставно не було виконано рішення Європейського суду з прав людини у справі «Петухов проти України №2», яким було збережено його право на пом`якшення покарання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника, яка просила задовольнити апеляційну скаргу, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу слідчого судді в межах, передбачених, ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до положень ст.7 КПК України, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень, змагальність сторін, диспозитивність та розумність строків розгляду справи.
Згідно зі ст.8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
У відповідності до ч.1 ст.9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.
Згідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Як вважає апеляційний суд, зазначених вимог кримінального процесуального законодавства судом першої інстанції при розгляді заяви засудженого ОСОБА_8 дотримано.
Так, в силу Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15.05.2019 у справі № 757/12726/18-ц (п.36) звернула увагу на те, що 12.03.2019 Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі "Петухов проти України".
Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Пєтухов проти України (2)» від 12.03.2019 Європейський суд з прав людини повторює, що Договірні держави користуються широкою свободою розсуду, вирішуючи питання щодо належної тривалості покарання у виді позбавлення волі за конкретні злочини. Сам факт того, що зрештою покарання у виді довічного позбавлення волі може бути відбутим у повному обсязі не суперечить ст.3 Конвенції.
Отже, перегляд покарання у виді довічного позбавлення волі необов`язково має призвести до звільнення відповідного засудженого (п. 193).
Тим не менш, Європейський суд з прав людини зазначив, що оскільки ця справа стосується питання того, що покарання у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити, вона свідчить про наявність системної проблеми, для вирішення якої вимагається вжиття заходів загального характеру.
Характер встановленого за ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення, та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Європейського суду з прав людини (п. 194).
Європейський суд з прав людини визначив, які заходи повинна вжити Україна для виправлення ситуації з встановленим порушенням (вжити заходи загального характеру - впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі), при цьому Судом окремо обумовлено, що застосування довічного позбавлення волі будь-яким чином не суперечить вимогам Конвенції.
Таким чином, для вирішення цієї проблеми держава має вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці Європейського суду з прав людини (§194).
При цьому право на розгляд питання щодо дострокового звільнення від довічного позбавлення волі не означає, що засудженого звільнять. Звільнення можливе тільки за умови, якщо зникнуть обґрунтовані "пенологічні підстави" для подальшого ув`язнення.
Одним із найбільш важливих кроків при визначенні ефективної політики щодо довічного позбавлення волі є розроблення справедливої, добре обміркованої та гуманної процедури, що дозволить оцінити "готовність" того чи іншого засудженого до виходу на волю та повноцінного існування в соціумі.
Разом з цим, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому на даний час відсутні підстави у суду вирішувати питання дострокового звільнення засудженого від відбування довічного позбавлення волі, або ж встановлення строку та умов звільнення, тому правильним видається наголошення на тому, що суди не є суб`єктами уповноваженими на виконання позитивного обов`язку держави із задоволення вимог ст.3 Конвенції про захист прав та основоположних свобод та в даному випадку єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада, до повноважень якої в тому числі належить й прийняття законів.
Апеляційний суд враховує, що дійсно у рішенні справі «Петухов проти України» Європейський суд з прав людини визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції.
Крім того, у справі «Лопата та інші проти України» Європейським судом з прав людини також визнано, що довічне ув`язнення без перспектив звільнення розкриває порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де закріплено, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність поводженню чи покаранню.
Разом з тим, Європейський суд з прав людини у цих рішеннях, з огляду на неможливість скорочення строків довічного позбавлення волі заявників, зазначив, що саме визнання порушення і є достатньою справедливою сатисфакцією (п. 201 рішення "Пєтухов проти України", п. 4 рішення "Лопата та інші проти України).
Одночасно, незважаючи на викладене, апеляційний суд зазначає, що суди не є законодавчим органом, а діють лише в межах чинного законодавства України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а тому, без відповідного порядку та повноважень, не наділений правом перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі. Крім того, як вказувалося вище, суд позбавлений можливості визначити, який строк необхідно відбути засудженим до довічного позбавлення волі, якщо підходити до кожного засудженого індивідуально та погоджується, що чинне законодавство України не має механізму усунення таких прогалин у правах осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі.
При цьому, відмовляючи в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що не вбачає у такому рішенні порушення висновків, що широко застосовуються Європейським судом з прав людини та являє собою юридичну конструкцію і засіб для перевірки наявності необхідних умов для обмеження прав, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
На переконання апеляційного суду, наведені засудженим доводи, можуть бути оцінені як виняткові випадки та надзвичайні обставини при розгляді питання про помилування, тоді як у суду, на вирішенні якого знаходиться клопотання про заміну довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком 15 років, такі повноваження відсутні.
Отже, враховуючи відсутність у Конституції України та законах України повноважень суду про заміну особі засудженої до покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, на даний час правові підстави для задоволення заяви засудженого ОСОБА_8 відсутні.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10.05.2022, якою відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, - без змін.
Ухвала апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.
Судді :