У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 183/3540/22

№ 1-кп/183/1057/22

14 липня 2022 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянув у судовому засіданні, обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000040 відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тавільжанка Дворічанського району Харківської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , несудимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

за участю прокурора - ОСОБА_4

захисника - ОСОБА_5

обвинуваченого - ОСОБА_3

в с т а н о в и в :

В провадженні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_3 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушень, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Прокурор в судовому засіданні заявив клопотання про необхідність продовження обвинуваченому раніше обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, мотивуючи свою позицію тим, що, ризики, які були враховані судом при обранні йому запобіжного заходу тримання під вартою не змінилися, нових обставин для зміни запобіжного заходу стосовно обвинуваченого не з`явилося, тому продовження строку тримання під вартою необхідне для забезпечення розгляду кримінального провадження.

Захисник заперечував проти задоволення клопотання прокурора, просив відмовити в його задоволенні, мотивуючи свою позицію тим, що при зазначених у клопотанні прокурора ризиках до обвинуваченого можливо застосувати інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою. Вважає, що ризики не обґрунтовані та не підтверджені жодними доказами.

Обвинувачений підтримав позицію свого захисника.

Вислухавши думку учасників судового процесу, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою.

Продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою суд виходить з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

При вирішенні клопотання прокурора про необхідність продовження обвинуваченому раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги ч. 2 ст. 177 КПК України, відповідно до якої підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.
Так, ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.115 КК України, у відповідності до ст. 12 КК України є особливо тяжким. Покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років.
У зв`язку з цим суд враховує прецедентну практику Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ), який у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 року зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування».
За таких обставин суд погоджується з думкою прокурора про те, що на цей час є наявними ризики, передбачені п.1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме:
1)переховуватися від органів досудового розслідування або суду (враховуючи те, що покарання за інкримінований злочин передбачає позбавлення волі на строк від 7 до 15 років, тому, перебуваючи не під вартою, підозрюваний може ухилитись від явки до органу досудового розслідування або суду, передбачаючи отримання реальної міри покарання за скоєне, в разі винесення судом обвинувального вироку, без можливості звільнення від покарання з іспитовим строком); 3) незаконно виливати на потерпілих та свідків у цьому ж кримінальному провадженні.
Обвинувачений не має роботи та джерел прибутку. Також суд погоджується з аргументами прокурора, щодо того, що також потрібно враховувати запровадження в Україні воєнного стану та збройну агресію, ведення активних бойових дій на території Харківської області. Окрім цього, ОСОБА_3 фактично мешкає в одному населеному пункті разом із свідками та потерпілими, а також може мати інформацію щодо їх фактичною місця мешкання та місця перебування, шо дає можливість останньому застосувати відносно них фізичний та психологічний вплив з метою зміни показань у подальшому на свою користь.
Ці обставини можуть зашкодити вирішенню завдань кримінального судочинства.
Одночасно ці обставини підтверджують недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання встановленим ризикам. Крім того, суд вважає, що обрати більш м`який запобіжний захід неможливо, оскільки територія Куп?янського району Харківської області перебуває під тимчасовою окупацією військ Російської Федерації, що унеможливлює контроль за процесуальною поведінкою обвинуваченого та значно збільшує вищевказані ризики.
Отже, суд дійшов висновку, що аргументи захисника не можуть бути прийняті, враховуючи вказані обставини.
Тому, на думку суду, на цей час продовжують існувати ризики, передбачені п. 1,3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а тому продовження обвинуваченому строку тримання під вартою в повній мірі відповідатиме меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу, в тому числі зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці ЄСПЛ і вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, правовим позиціям, викладеним в рішеннях ЄСПЛ у справах «Летельє проти Франції», «Лабіта проти Італії».
Отже, враховуючи всі обставини по справі, суд вважає за необхідне запобіжний захід у виді тримання під вартою застосований обвинуваченому ОСОБА_3 продовжити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 177, 178, 314, 331, 376 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2, ч. 3 ст. 185 КК України, ОСОБА_3 , продовжити строк раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 02 вересня 2022 року включно.

Ухвала в частині продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1