ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/1504/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/340/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 121 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2022 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 серпня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, маючий незакінчену середню освіту, працюючий підсобним робітником у ТОВ «Рін ЛТД», одружений, маючий на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирався.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за наступних обставин.

19 лютого 2021 року, приблизно о 02.00 годині, ОСОБА_7 , маючи умисел на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , знаходячись в будинку АДРЕСА_3 , діючи умисно, на ґрунті раптово виниклого конфлікту з останнім, перебуваючи стоячи в положенні з лівого боку від потерпілого, за допомогою ножа, який він взяв зі столу у приміщенні будинку, та утримуючі його у правій руці, наніс ОСОБА_8 не менше двох ударів в область задньої частини тулуба зліва, чим спричинив ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді проникаючого поранення лівої половини грудної клітки з локалізацією рани в ділянці 10 міжреберного проміжку по лівій лопатковій лінії, з ковзним пораненням верхнього полюсу селезінки, шлунку, передньої стінки стравоходу, діафрагми, лівої частки печінки, проникаючого поранення черевної порожнини з локалізацією рани над лівим клубовим гребнем по середній паховій лінії з пошкодженням очеревини, заочеревинного простору, петель здухвинної кишки, зі скупченням крові та згортків у черевній порожнині (до 700 мл), що кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя, а також поранення лівої половини грудної клітки з локалізацією рани в ділянці 7-го міжреберного проміжку по задній пахвинній лінії дном якої є м`яз (найширший м`яз спини), що саме по собі кваліфікується як легке тілесне ушкодження.
В апеляційній скарзі обвинувачений, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом його дій, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що він є особою, яка не має судимостей, проте суд першої інстанції врахував досудову доповідь, яка містить ряд висновків, які не відповідають вимогам закону та містять суперечності.

Так, оцінюючи ризики, представник органу пробації врахував попередні судимості, незважаючи на те, що станом на дату складання досудової доповіді та на момент судового розгляду він є особою, яка не має судимості.

При цьому, представник органу пробації не виключив його виправлення без позбавлення або обмеження волі на певний строк з покладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України.

Призначаючи покарання з урахуванням досудової доповіді, суд першої інстанції не надав оцінки відповідності цих висновків вимогам закону.

Також зазначає, що він офіційно працевлаштований, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, в міру своїх доходів надає допомогу своїй неповнолітній дитині.

Крім того, протягом усього часу кримінального провадження він належним чином виконував усі процесуальні обов`язки, визнавав свою вину та щиро розкаявся у вчиненому кримінальному правопорушенні.

Також він у міру своїх доходів добровільно здійснює відшкодування потерпілому завданої шкоди.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції не обґрунтував врахування думки потерпілого, який підтвердив факт добровільного відшкодування завданої шкоди, проте просив суд призначити йому суворе покарання.

Просить дослідити досудову доповідь та змінити вирок суду в частині призначеного покарання, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_9 повідомлялись про час та місце розгляду апеляційної скарги у порядку, передбаченому законом, до судового засідання не з`явились, поважні причини неявки суду не повідомили, із заявами про відкладення розгляду справи до суду не звертались.

Враховуючи, що в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого та його явка, а також явка його захисника до судового засідання апеляційного суду відповідно до закону не є обов`язковою, колегія суддів, вислухавши думку прокурора з даного приводу, вважає можливим провести розгляд справи відсутністю обвинуваченого та його захисника.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, який рішення суду першої інстанції вважав законним, обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі і провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК України є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що обвинувачений фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів; визнав щире каяття за обставину, що пом`якшує покарання; визнав вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння за обставину, що обтяжує покарання; дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, працевлаштований, одружений та має неповнолітню дитину, але з сім`єю не проживає, на обліку в органах пробації не перебуває.

Крім того, суд першої інстанції врахував думку потерпілого, який наполягав на призначенні суворого покарання, а також висновок органу пробації, яким встановлено високий ступінь схильності до повторного вчинення кримінальних правопорушень та виключну можливість призначення покарання з іспитовим строком.

Також колегія суддів враховує, що обвинувачений працевлаштувався вже після вчинення злочину (за 10 днів до ухвалення оскаржуваного вироку), він не має стійких соціальних зв`язків (хоча й має дружину та неповнолітню дитину, проте разом з ними однією сім`єю не проживає).

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, і підстави як для застосування ст.ст. 69, 75 КК України до вказаного покарання, так і пом`якшення йому розміру призначеного покарання, відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 1 ст. 121 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання в мінімальних межах санкції статті, що також не свідчить про несправедливість призначеного покарання через його суворість.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 1 листопада 2018 року у справі № 51-2776км18 (єдиний унікальний номер 524/5999/17), термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, фактичні обставини його вчинення, характер і ступінь суспільної небезпеки, кількість та локалізацію заподіяних тілесних ушкоджень та наслідки для потерпілого, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, відношення потерпілого до вчиненого відносно нього злочину та наполягання на призначення суворого покарання, а також дані про особу обвинуваченого, у суду першої інстанції не було правових підстав для призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання, ніж у вигляді 5 років позбавлення волі, яке, на переконання колегії суддів, не є явно несправедливим через суворість.

Незважаючи на те, що ОСОБА_7 визнав свою вину в повному обсязі та щиро розкаявся, підстави для призначення йому більш м`якого покарання відсутні, оскільки обставини справи та дані про особу обвинуваченого не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і впливають на пом`якшення покарання.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченого з приводу неналежного врахування судом першої інстанції повного визнання вини, щирого каяття, офіційно працевлаштування, постійного місця проживання, оскільки як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд врахував вказані обставини при призначенні обвинуваченому покарання та прийшов до висновку про можливість призначення йому за ч. 1 ст. 121 КК України, покарання в мінімальних межах санкції.

На переконання колегії суддів, наявність дружини та неповнолітньої дитини не можуть бути підставами для звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, оскільки ці обставини не утримали обвинуваченого від вчинення тяжкого злочину.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги з приводу необґрунтованого врахування судом висновку органу пробації.

Так, саме за клопотання сторони захисту було доручено уповноваженому представнику персоналу органу пробації скласти досудову доповідь щодо обвинуваченого ОСОБА_7 (а.с. 25-26).

Відповідно до п. 3 Розділу ІІІ Наказу Міністерства юстиції України № 200/5 від 27 січня 2017 року, досудова доповідь про обвинуваченого повинна містити:

1) соціально-психологічну характеристику обвинуваченого, в якій міститься інформація про особистість обвинуваченого та умови його життя відповідно до факторів ризику, що впливають на поведінку обвинуваченого, а саме:

історія правопорушень (попередні судимості; вік на час першого притягнення до кримінальної відповідальності, повторність, сукупність, рецидив кримінальних правопорушень); час, який минув з моменту винесення попереднього судового рішення, яким особу було засуджено, звільнено від покарання чи кримінальної відповідальності за нереабілітуючими обставинами; час, який особа в сукупності провела в установах виконання покарань; форма вини за обвинуваченням; категорія кримінального правопорушення за обвинуваченням; наявність обставин, які обтяжують покарання за обвинуваченням (за винятком повторності та рецидиву кримінальних правопорушень); короткий зміст (обставини, мотиви) правопорушення за обвинуваченням, ставлення обвинуваченого до правопорушення; умови життєдіяльності та розвитку (житло, освіта, робота, матеріальне становище);

особистісні характеристики (контроль над поведінкою та мисленням, психічний стан, зловживання алкоголем, наркотичними засобами, психотропними речовинами або їх аналогами); соціальне оточення (стосунки у суспільстві, з рідними та близькими); ставлення до правопорушень; мотивація до зміни способу життя (поведінки, переконань); фактори, які підвищують ризик вчинення кримінального правопорушення, ураховуючи його криміногенні потреби; наявність у обвинуваченого мотивації до позитивних змін (у тому числі з урахуванням бажання обвинуваченого брати участь у підготовці досудової доповіді);

2) оцінку ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення, проведену згідно з методичними рекомендаціями, визначеними Міністерством юстиції України, з використанням підсистеми "КАСАНДРА" Єдиного реєстру засуджених та осіб, узятих під варту;

3) висновок про можливість виправлення без позбавлення або обмеження волі на певний строк з урахуванням доступних програм та послуг, за умови реалізації яких можливо досягнути належної поведінки без застосування покарань, пов`язаних з ізоляцією від суспільства.

Вищевказаний Наказ Міністерства юстиції України є чинним та на теперішній час не скасований.

Таким чином, історія правопорушень обвинуваченого обов`язково повинна міститись у досудовій доповіді та враховуватись при складанні відповідного висновку, тому жодних порушень вимог законодавства під час складання та оцінки висновку органу пробації судом першої інстанції допущено не було.

Разом з тим, окрім історії правопорушень, при складанні висновку представник органу пробації також брав до уваги опитувальну бесіду з обвинуваченим, характеристику за місцем проживання, копію сертифікату про проходження профілактичного наркологічного огляду, копію медичної довідки про проходження обов`язкових попереднього та періодичного психіатричних оглядів (а.с. 42).

Колегія суддів погоджується із тим, що досудова доповідь органу пробації має рекомендаційний характер, відповідно до положень статей 314, 314-1 КПК України, а тому така доповідь у комплексі з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання може бути взята до уваги під час вирішення питань, пов`язаних із призначенням чи відбуванням покарання, що і було зроблено судом першої інстанції.
Також суд першої інстанції обґрунтовано врахував думку потерпілого з приводу призначення покарання у сукупності з іншими обставинами кримінального провадження та даними про особу обвинуваченого.
Інші доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 серпня 2021 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу Справа № 332/1504/21