Справа № 523/6647/22
Провадження №1-кп/523/1319/22
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2022 року

Суворовський районний суд міста Одеси у складі

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора Суворовської окружної прокуратури м.Одеси ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинуваченого (підсудного) ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000441, внесене до ЄРДР 29.05.2022 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Одеси, громадянина України, із середньою освітою, неодруженого та офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ч.4 ст.186 КК України,

У С Т А Н О В И В:
ОСОБА_5 28.05.2022 приблизно о 17:00 годині, перебуваючи у дворі будинку АДРЕСА_2 , побачив раніше незнайомого йому потерпілого ОСОБА_6 .

На ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, підсудний ОСОБА_5 , діючи умисно, усвідомлюючи характер своїх протиправних дій, з мотивів особистої неприязні, наніс потерпілому ОСОБА_6 правою рукою удар в область обличчя останнього, спричинивши зазначеному потерпілому тілесні ушкодження у вигляді синця в ділянці носа та нижніх повік, саден в ділянці задньої поверхні правого ліктьового суглобу, які за висновком судово-медичної експертизи №540 від 10.06.2022 року не були небезпечними для життя, як в сукупності, так і окремо мають незначні скороминущі наслідки не більше 6-и днів і за цією ознакою відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.
Крім того, підсудний ОСОБА_5 того ж дня - 28.05.2022 року приблизно о 17:00 годині, перебуваючи у дворі будинку АДРЕСА_2 , де внаслідок заподіяння легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 , останній втратив рівновагу і впав на асфальтовану поверхню, вказаний підсудний, достовірно знаючи про військову агресію рф проти України та впровадженням на території України воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» і затвердженого Законом України від 24.02.2022 року №2102-ІХ, дію якого продовжено Указами Президента України №133/2022 від 14.03.2022, №259/2022 від 18.04.2022, №341/2022 від 17.05.2022, затверджених законами України №2119-ІХ від 15.03.2022, №2212-ІХ від 21.04.2022, №2263-ІХ від 22.05.2022, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, діючи умисно, не реагуючи на зауваження очевидців, з метою незаконного власного збагачення, з корисливих мотивів, скориставшись неспроможністю означеного потерпілого чинити опір, відкрито викрав з правої кишені штанів останнього мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 4A», ІМЕІ: НОМЕР_1 , вартістю 1500 гривень, із сім-карткою мобільного оператора «Київстар» № НОМЕР_2 , заволодівши яким підсудний з місця скоєння кримінального правопорушення зник, розпорядився викраденим на власний розсуд та спричинив зазначеному потерпілому матеріальну шкоду у наведеному розмірі.

В судове засідання потерпілий ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, - не з`явився, попередньо звернувшись до суду з відповідною заявою щодо проведення судового розгляду за його відсутністю, внаслідок чого, суд з метою дотримання розумності строків судового розгляду та з урахуванням позиції сторін процесу, вирішив здійснити розгляд кримінального провадження за відсутності зазначеного потерпілого.
Підсудний ОСОБА_5 , повністю визнавши свою провину за висунутим обвинуваченням та не оспорюючи при цьому час, місце, спосіб та мотиви вчиненого ним при наведених вище обставинах, будучи допитаним в судовому засіданні, пояснив суду про обставини інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а саме про час, місце і мотиви нанесення потерпілому ОСОБА_6 легкого тілесного ушкодження та відкритого заволодіння його майна, скоєного в умовах воєнного стану, що відповідають наведеним вище обставинам доведеного обвинувачення.

Згідно з ч.3 ст.349 КПК України, суд за попереднім обговоренням з учасниками судового провадження змісту цієї норми закону, визнав недоцільним за клопотанням прокурора дослідження доказів щодо тих обставин, які сторонами процесу не оспорюються. При цьому, з`ясувавши, що сторони провадження правильно розуміють зміст цих обставин, а також роз`яснивши їм про відсутність права оскарження фактичних обставин кримінального провадження в апеляційному порядку, суд упевнився в добровільності та істинності їх позиції.

Втім, суд вважає, що винність підсудного ОСОБА_5 у скоєнні ним кримінальних правопорушень, фактичні обставини яких ним та іншими сторонами процесу не оспорюються, об`єктивно та повністю підтверджується наявними в матеріалах досудового розслідування доказами, дослідження яких не здійснювалось в повному обсязі, згідно з ч.3 ст.349 КПК України.

Приймаючи до уваги наведені обставини, судом встановлено, що підсудний ОСОБА_5 своїми умисними діями скоїв:

- за першим епізодом умисне легке тілесне ушкодження;

- за другим епізодом - відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану, а відтак його дії вірно кваліфіковані стороною обвинувачення за ч.1 ст.125, ч.4 ст.186 КК України, відповідно.

Так, за ч.1 ст.125 КК України, кримінальна відповідальність за цією нормою закону настає за умисне легке тілесне ушкодження, що карається штрафом до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк до двохсот годин, або виправними роботами на строк до одного року.

З огляду на ч.4 ст.185 КК України, кримінальна відповідальність за цією нормою настає за відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений у великих розмірах чи в умовах воєнного або надзвичайного стану, що карається позбавленням волі на строк від семи до десяти років.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.65, ч.2 ст.50 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, та при призначенні покарання суду слід врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також слід виходити з того, що покарання має бути призначене відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу й у межах санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яке передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення та має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Внаслідок означених вимог закону, при призначенні покарання підсудному ОСОБА_5 , суд приймає до уваги характер і обставини вчиненого ним, кількісний склад протиправних дій, і те, що скоєні ним кримінальні правопорушення відносяться до категорії кримінального проступку та тяжкого злочину, відшкодування потерпілому ОСОБА_6 матеріальної шкоди шляхом повернення викраденого майна та відсутність в матеріалах кримінального провадження відомостей щодо існування будь-яких претензій у потерпілого, а також судом ураховується стан здоров`я підсудного та характеризуючі його особу дані.

Так, підсудний ОСОБА_5 раніше не судимий і вперше притягається до кримінальної відповідальності, на диспансерному обліку в КНП «Міський психіатричний диспансер» ОМР та КУ «Одеський обласний медичний центр психіатричного здоров`я» не перебуває, але медичною комісією при Суворовському РБК м.Одеси визнаний непридатним до військової служби, страждає гепатитом С, має вроджений дефект (порок) правої кісті руки і лівої стопи з порушенням функції та больовим синдромом; утримує хворобливу матір, яка є пенсіонеркою, інвалідом 3-ї групи з дитинства і страждає на онкозахворювання; забезпечений місцем реєстрації та проживання, де характеризується виключно позитивно; неодружений і офіційно непрацевлаштований, сукупність чого свідчить про відсутність у підсудного легальних джерел доходу та одночасно обумовлює можливість його виправлення в умовах суспільства.

За приписами ст.ст.66, 67 КК України, до обставин, що пом`якшують покарання підсудного ОСОБА_5 , слід віднести щире каяття і добровільне відшкодування завданої потерпілому матеріальної шкоди, а обставин, що обтяжують покарання вказаного підсудного, як визначено в обвинувальному акті та з чим погоджується й суд, протягом розгляду кримінального провадження не встановлено.

Попри те, аналізуючи зміст санкції ч.1 ст.125 КК України у контексті призначення підсудному ОСОБА_5 покарання у цьому кримінальному провадженні за означеною нормою закону та обрання його виду, суд з урахуванням особи і стану здоров`я останнього (не працевлаштований; має захворювання і вроджені дефекти кінцівок, але не визнавався МСЕК інвалідом), виходить з приписів ст.ст.53, 57 означеного Кодексу, за якими законодавцем встановлено неможливість призначення вказаному підсудному таких видів покарання, як штраф чи виправні роботи, а відтак єдиним можливим видом для призначення покарання за означеною нормою закону (ч.1 ст.125 КК) у розглядуваному випадку є громадські роботи.

Так, статтею 53 КК України визначено, що штраф це грошове стягнення, яке накладається судом у випадках і розмірі, встановлених в Особливій частині цього Кодексу, з урахуванням положень частини другої цієї статті, за якими при визначенні розміру штрафу має братися до уваги не тільки тяжкість вчиненого підсудним кримінального правопорушення, а і його майновий стан.
Відповідно ж до ч.ч.1, 2 ст.57 вказаного Кодексу, покарання у виді виправних робіт, має відбуваватися за місцем роботи засудженого із відрахуванням відповідного розміру заробітку в дохід держави, і не застосовується до певної категорії осіб у визначених законом випадках, а як зазначено вище та згідно матеріалів кримінального провадження, підсудний ОСОБА_5 офіційно не працевлаштований і згідно наданих суду матеріалів провадження не має легальних джерел доходів.
Разом із тим, при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань (ч.1 ст.70 КК України).

Зважаючи на висловлену сторонами процесу у судових дебатах позицію щодо призначення підсудному ОСОБА_5 покарання за ч.4 ст.186 КК України із застосуванням положень ч.1 ст.69 цього Кодексу, а також з призначенням остаточного покарання із застосуванням приписів ст.ст.75, 76 цього ж Кодексу, суд виходить з наступного.

Згідно з ч.1 ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має право призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Виходячи зі змісту даної норми, підставою для призначення більш м`якого покарання в ч.1 ст.69 КК України вказується на дві групи чинників, які певним чином характеризують вчинений злочин і особу винного: наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; дані, що характеризують особу винного.

При цьому, обставини, що пом`якшують покарання, як одна з підстав застосування статті 69 КК України, повинні мати певні кількісні та якісні характеристики, а відомості про особу винного, як самостійна підстава призначення більш м`якого покарання повинні оцінюватися судом.

Призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливе лише за наявністю двох розглянутих підстав застосування статті 69 КК України в їх єдності і сукупності.

Відповідно до п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», покарання, призначене судом із застосуванням ст.69 КК України, не може бути нижче мінімальної межі відповідного виду покарання, встановленої у Загальній частині КК, тобто менше, ніж один рік позбавлення чи обмеження волі, шість місяців виправних робіт, один місяць арешту тощо.

Поняття суддівського розсуду або судової дискреції у кримінальному судочинстві розкрито у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01.02.2018 року (справа №634/609/15-к), яке охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст.66, ст.67 КК України), визначення «інші обставини справи», або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості призначення більш м`якого покарання або виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.ст.69, 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила кримінальне правопорушення, залежно від особливостей цього кримінального правопорушення і його суб`єкта.
За наслідками проведеного аналізу вищезазначених правових норм, суд приймає до уваги наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання підсудного ОСОБА_5 та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, а саме: щире каяття і жаль з приводу скоєного, визнання ним своєї провини і добровільне відшкодування потерпілому шкоди шляхом повернення викраденого майна; особу підсудного, який є раніше не судимим і вперше притягається до кримінальної відповідальності; страждає відповідними захворюваннями, зокрема і вродженим, внаслідок чого визнаний непридатним до військової служби; має на утриманні тяжкохвору і непрацездатну матір-інваліда, а також виключно позитивно характеризується за місцем проживання.

Отже, приймаючи до уваги позицію сторін процесу та з урахуванням викладених вище обставин і даних про особу підсудного ОСОБА_5 , що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним, суд вважає за можливе при призначенні покарання за ч.4 ст.186 КК України, застосувати до вказаного підсудного положення ч.1 ст.69 КК України із призначенням йому покарання нижче від найнижчої межі санкції, встановленої означеною нормою закону.

Аналогічної позиції при застосуванні ч.1 ст.69 КК України дотримався Касаційний кримінальний суд Верховного Суду в ухвалі від 30.04.2021 року (справа №325/1421/18, провадження №51-748ск20), який зауважив, що питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, та вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Положення ч.ч.1, 3 ст.75 КК України встановлюють, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення або кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, у разі не вчинення останнім протягом визначеного іспитового строку нового кримінального правопорушення і виконання покладених на нього обов`язків.

На підставі сукупності викладеного, при визначенні виду та міри покарання у даному кримінальному провадженні, приймаючи до уваги досліджені під час судового розгляду обставини інкримінованих підсудному ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, їх кількісний склад, ступінь тяжкості й суспільної небезпечності, наведені вище характеризуючи дані про особу останнього, комплексність яких обумовлюють можливість його виправлення в умовах суспільства, суд у контексті ст.ст.50, 65 КК України доходить висновку про те, що обґрунтованим і достатнім уявляється доцільність призначення зазначеному підсудному покарання у виді громадських робіт і позбавлення волі, відповідно, із застосуванням ч.1 ст.69 цього Кодексу стосовно тяжкого злочину, а остаточне покарання слід визначити за правилами ч.1 ст.70 означеного Кодексу, тобто за сукупністю кримінальних правопорушень, зі звільненням його від відбування покарання з випробуванням в порядку ст.75 вказаного Кодексу та з покладенням на нього відповідних обов`язків за ст.76 цього ж Кодексу, що за переконанням суду уявляється обґрунтованим і достатнім для виправлення підсудного і недопущення вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Питання щодо долі речових доказів у кримінальному провадженні, суд вирішує в порядку ст.100 КПК України.

Керуючись ст.ст.100, ч.3 ст.349, ст.ст.369-371, 373-374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:
ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.1 ст.125, ч.4 ст.186 КК України, призначивши покарання:

- за ч.1 ст.125 КК України - у виді громадських робіт на строк 200 годин;

- за ч.4 ст.186 КК України, із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, - у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, при призначенні покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_5 визначити у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст.ст.75, п.п.1-2 ч.1 ст.76 КК України, звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 3 (три) роки, якщо протягом визначеного іспитового строку зазначена особа не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти цей орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В силу ч.5 ст.72 КК України, зарахувати у строк призначеного ОСОБА_5 остаточного покарання термін його попереднього ув`язнення в порядку ст.208 КПК України у цьому кримінальному провадженні, в період з 29.05.2022 по 01.06.2022 року.

Згідно з ч.4 ст.76 КК України, ст.163 Кримінально-виконавчого кодексу України, виконання вироку та нагляд за засудженим ОСОБА_5 , покласти на Суворовський районний відділ філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області Міністерства юстиції України.

В порядку ст.100 КПК України, речові докази у кримінальному провадженні:

-змив речовини бурого кольору, що зберігається у камері схову ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області (квитанція №000846 від невизначеної дати), знищити;

-мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 4А», ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_3 , у чохлі синього кольору, який переданий на зберігання під розписку потерпілому ОСОБА_6 , - вважати повернутим за належністю вказаній особі.

Копії вироку вручити під розписку прокуророві та ОСОБА_5 , надати для відома іншим заінтересованим особам, а також направити до Суворовського районного відділу філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області Міністерства юстиції України та начальнику ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області - для виконання, в частинах наданих їм законодавством відповідних повноважень.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження та подання апеляції через Суворовський районний суд міста Одеси до Одеського апеляційного суду, протягом 30 днів з дня проголошення, а для особи, яка перебуває під вартою, - у той же строк з моменту вручення копії вироку.

С у д д я: ОСОБА_1