Справа № 309/673/18
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

24.03.2022 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі секретарки судових засідань ОСОБА_4 ,
та учасників судового розгляду : прокурора ОСОБА_5 ,
захисника обвинуваченого ОСОБА_6 , адвоката ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11-кп/4806/851/20 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И В:

Вироком Хустського районного суду Закарпатської області від 19 червня 2020 року,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, із середньо-спеціальною освітою, не одруженого, не працюючого, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 129 та ч. 2 ст. 125 КК України та призначено йому покарання : за ч. 1 ст. 129 КК України у виді обмеження волі строком на 1(один) рік; за ч. 2 ст. 125 КК України - у виді громадських робіт на строк 200 (двісті) годин.
На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, обвинуваченому ОСОБА_6 остаточно призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік.
На підставі ст. 75 КК України обвинуваченого ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку, який суд визначає в один рік, не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки: періодично з`являтиметься для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомлятиме уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Вироком ухвалено цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 задовольнити частково : стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 6 000 (шість тисяч) гривень для відшкодування завданої моральної шкоди.

Згідно з вироком, ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.
19.02.2018, приблизно о 03 год 00 хв, перебуваючи навпроти будинку АДРЕСА_2 , під час сварки, яка виникла на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків з ОСОБА_8 , ОСОБА_6 з метою спричинення тілесних ушкоджень, умисно наніс ОСОБА_8 декілька ударів кулаками рук та ногами у ділянку голови та тулуба, чим заподіяв потерпілому тілесні ушкодження у виді : рани лобної ділянки по центру, садна правої поперекової ділянки, правого і лівого колінних суглобів, правої та лівої щиколотки, синці правої скроневої ділянки, лівої та правої орбітальних ділянок, правої поперекової ділянки, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи №58 від 28.02.2018 виникли внаслідок дії твердих тупих предметів, якими могли бути руки затиснуті в кулак або обуті ноги сторонньої особи, що діяли за механізмом удару і тертя-ковзання, потягли за собою розлад здоров`я не більше 6 днів, і за цією ознакою, згідно з н.2.3.5. "Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень" затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.95, кваліфіковані як легкі тілесні ушкодження, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я.
Окрім цього, 19.02.2018, приблизно о 3 год ОСОБА_6 , знаходячись навпроти будинку АДРЕСА_2 , під час сварки, яка виникла на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків з ОСОБА_8 тримаючи у правій руці розкладний багатофункціональний ніж, призначений для господарського користування, висловлюючи погрозу вбивством, під час бійки, наніс один удар ножем у ліву ногу ОСОБА_8 , у результаті чого заподіяв останньому тілесне ушкодження у виді: колото різаної рани лівого стегна, що виникло внаслідок дії колюче ріжучого предмету типу клинка ножа, що діяв по-механізму удару-ковзання, яке відповідно до висновку судово-медичної експертизи №58 від 28.02.2018 потягло за собою розлад здоров`я більше 6, але менше 21 дня і по цій ознаці, згідно з п. 2.3.3. "Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень" затверджених наказом МОЗ України №6 від 17.01.95 кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, з короткочасним розладом здоров`я.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , не погоджуючись із оскаржуваним вироком, просить його скасувати. В обґрунтування доводів вказує, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення, при цьому зазначає, що місцевим судом істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону. Апелянт зазначає, що суд не оцінив належним чином той факт, що жодного умислу чи наміру погрожувати потерпілому вбивством обвинувачений ОСОБА_6 не мав. Крім того, на думку апелянта, місцевий суд залишив поза увагою і те, що протокол про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 19.02.2018 не містить посилань потерпілого на факти погроз йому вбивством. Між тим, обвинувачений ОСОБА_6 стверджує, що ні органом досудового розслідування, ні місцевим судом не дано належну оцінку змісту протоколу допиту свідків, зокрема від 07.03.2018, а саме свідка ОСОБА_9 , який підтвердив, що потерпілий пропонував обвинуваченому ОСОБА_6 забрати заяву з поліції, якщо йому за це будуть сплачені кошти. Вважає, що намагання потерпілого та громадянина ОСОБА_10 спрямовані виключно на спонукання обвинуваченого фінансово урегулювати конфлікт, однак у результаті це призвело до безпідставного обвинувачення апелянта у вчиненні ним кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 129 КК України. Стверджує, що погрози вбивством у бік потерпілого не вчиняв, тому вважає, що за відсутністю у його діях складу злочину за ч. 1 ст. 129 КК України його слід виправдати. Просить вирок змінити та визнати його невинуватим, та виправдати за ч. 1 ст. 129 КК України, у решті судове рішення залишити без зміни.

У клопотанні, яке подав адвокат ОСОБА_7 , вказується на те, що санкції ч. 1 ст. 129 та ч. 2 ст. 125 КК України передбачають максимальне покарання у виді обмеження волі на строк до двох років, у зв`язку з чим такі відносяться до злочинів невеликої тяжкості. Тому, враховуючи те, що з моменту вчинення цих кримінальних правопорушень минуло три роки, то кримінальне провадження підлягає закриттю зі звільненням ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за закінченням строків давності, про що не заперечує сам обвинувачений ОСОБА_6 .

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, про основні доводи апеляційної скарги, пояснення учасників судового розгляду: захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , який просив закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 , звільнивши його від кримінальної відповідальності за закінченням строків давності; прокурора ОСОБА_5 , який не заперечив щодо закриття кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України та ст. ст. 284, 417 КПК України у зв`язку із закінченням строків давності, зі звільненням ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності; перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, а клопотання адвоката ОСОБА_7 - задоволенню.
Кримінальне провадження розглядається за відсутності потерпілого ОСОБА_8 , неявка якого, з огляду на положення ст. 405 КПК України, не перешкоджає його розгляду. З матеріалів провадження вбачається, що: повідомлення про час та місце розгляду кримінального провадження апеляційним судом надіслано на адресу потерпілого ОСОБА_8 відповідно до вимог кримінального процесуального закону; відомостей про поважність причин неявки та заяви про відкладення розгляду кримінального провадження на інший термін від потерпілого не надходило.
Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 та кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 125 КК України, призначене за діяння,передбачені цими нормами матеріального права покарання, а також вирок у частині вирішення цивільного позову, в апеляційній скарзі не оспорюється, у зв`язку з чим, відповідно до положень ст. 404 КПК України, апеляційним судом не перевіряється.
Разом із тим, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_6 у погрозі вбивством ОСОБА_8 , якщо у були реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози, ґрунтується на сукупності наведених у вироку доказів, безпосередньо досліджених під час судового розгляду місцевим судом кримінального провадження.
У тому числі винуватість ОСОБА_6 у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України кримінального правопорушення, підтверджується такими доказами.
Із показань обвинуваченого ОСОБА_6 убачається, що 19.02.2018 він узяв від товариша автомобіль, на якому разом зі своєю знайомою ОСОБА_11 катався по селу. Під`їхавши у центр с. Іза побачив своїх знайомих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_9 , яким запропонував покататися. Через деякий час йому зателефонував потерпілий ОСОБА_8 , який запросив його випити пиво у нього вдома, на що він погодився і разом з товаришами поїхали до потерпілого. Під`їхавши до потерпілого, він передзвонив ОСОБА_8 та останній вийшов на вулицю. Під воротами у нього з ОСОБА_8 почалася сварка, яка переросла у бійку, оскільки він запитав у потерпілого чому останній залишив свою дружину та дітей. Під час бійки ОСОБА_8 вигукнув, що зараз зарубає його сокирою та намагався зайти у двір. Почувши це, він витягнув багатофункціональний ніж, яким також пригрозив потерпілому та вдарив його ножем у ногу. Після цього його знайома, побачивши, що відбувається бійка, покликала хлопців, які сиділи в автомобілі, які їх розборонили, після чого вони поїхали. Крім нього потерпілого ОСОБА_8 ніхто не бив. Під час виступу у судових дебатах ОСОБА_6 визнав свою вину в повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся.
Із показань потерпілого ОСОБА_8 убачається, що 19.02.2018 йому зателефонував ОСОБА_6 і запитав, чи могли б вони зустрітися, щоб випити пива, на що він погодився. Приблизно о 2 год ОСОБА_14 приїхав до нього, передзвонив та попросив вийти на вулицю, що він і зробив. Вийшовши на вулицю він побачив, як з автомобіля вийшло четверо чоловік, а саме ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 та ОСОБА_12 . Першим його почав бити ОСОБА_6 , який його повалив на землю, після чого всі інші хлопці також почали наносити йому удари. В цей час на вулицю вийшла ОСОБА_10 , яка намагаючись його захистити лягла на нього зверху. Коли він лежав на землі, він побачив, як ОСОБА_9 ударив його в ногу ножем та сказав, що вдарить і в шию. Після цього хлопці намагалися засунути його в багажник автомобіля, на якому вони приїхали, однак їм цього не вдалося оскільки він ногами уперся в автомобіль, внаслідок чого автомобіль відкотився. ОСОБА_10 почала сильно кричати, після чого хлопці сіли в автомобіль і поїхали, а він викликав працівників поліції.
Із показань свідка ОСОБА_10 убачається, що 19.02.2018 вона сиділа на квартирі та спілкувалася з потерпілим ОСОБА_8 , коли потерпілому зателефонував ОСОБА_6 та попросив його витягнути автомобіль, оскільки він забуксував, на що потерпілий повідомив, що у його автомобілі відсутнє пальне. Через декілька хвилин потерпілому знов зателефонував ОСОБА_6 і запитав чи може він прийти з дівчиною випити пива, на що потерпілий погодився. Через декілька хвилин ОСОБА_6 знову передзвонив потерпілому та попросив його вийти, що потерпілий і зробив. Через деякий час вона почула крики та вибігла на вулицю. На вулиці вона побачила, як ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 та ОСОБА_12 били потерпілого, який лежав на землі, по різних частинах тіла. Вона почала їх розбороняти, та бачила як ОСОБА_9 ударив потерпілого ножем у ногу, а також хлопці намагалися засунути потерпілого у багажник автомобіля, однак їм це не вдалося, після чого вони поїхали геть.
Із показань, свідка ОСОБА_15 убачається, що потерпілий ОСОБА_8 проживав у нього на квартирі. Самої події він не бачив і не чув, однак зранку йому жінка повідомила, що вночі порізали ОСОБА_8 .
Із показань свідка ОСОБА_16 убачається, що вона сиділа в автомобілі належному ОСОБА_6 , коли йому зателефонував ОСОБА_8 і запросив у гості. Під`їхавши до центру с. Іза, до них в автомобіль сіли ОСОБА_9 , ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , і вони разом поїхали до потерпілого. Під`їхавши до будинку потерпілого, вона вийшла на вулицю разом з ОСОБА_6 , а хлопці залишились в автомобілі. ОСОБА_6 почав говорити з потерпілим та попросив її принести з автомобіля цигарки. Взявши цигарки, вона побачила, що між ОСОБА_6 та потерпілим почалася бійка, після чого вона покликала хлопців, які сиділи в автомобілі, які їх розборонили, після чого вони всі сіли в автомобіль та поїхали. Вона не бачила, щоб інші хлопці били потерпілого та намагалися його заштовхнути у багажник автомобіля.
Із показань свідка ОСОБА_13 убачається, що 19.02.2018 він стояв разом з ОСОБА_9 , ОСОБА_12 у центрі с. Іза. До них на автомобілі під`їхав ОСОБА_6 разом з ОСОБА_16 та запропонував їм покататися по району, на що вони погодилися і сіли в автомобіль. Через деякий час ОСОБА_6 зателефонував потерпілий ОСОБА_8 , і вони поїхали до нього. Зупинившись біля воріт ОСОБА_6 та ОСОБА_16 вийшли з автомобіля. Через деякий час до авто підбігла ОСОБА_8 та повідомила про бійку між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 . Вийшовши з автомобіля, вони розборонили ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , після чого сіли в автомобіль і поїхали. ОСОБА_8 крім ОСОБА_6 ніхто тілесних ушкоджень не наносив.
Показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_12 є аналогічними до показань свідка ОСОБА_13 .
Із висновку експерта № 58 від 22 лютого 2018 убачається, що у ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виявлено тілесні ушкодження рани лобної ділянки по центру, садна правої поперекової ділянки, правого і лівого колінних суглобів, правої та лівої щиколотки, синці правої скроневої ділянки, лівої та правої орбітальних ділянок, правої поперекової ділянки та колото різаної рани лівого стегна із пошкодженням фасції та частково м`язу. Тілесні ушкодження у вигляді колото різаної рани лівого стегна із пошкодженням фасції та частково м`язу виникли внаслідок дії колюче ріжучого предмету типу клинка ножа, що діяв по механізму удару-ковзання, які потягли за собою розлад здоров`я більше 6, але менше 21 дня, і по цій ознаці, згідно з п. 2.3.3. "Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень", затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.95 кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, з короткочасним розладом здоров`я. Тілесні ушкодження у вигляді рани лобної ділянки по центру, садна правої поперекової ділянки, правого і лівого колінних суглобів, правої та лівої щиколотки, синці правої скроневої ділянки, лівої та правої орбітальних ділянок, правої поперекової ділянки виникли внаслідок дії твердих тупих предметів, якими могли бути руки, затиснуті у кулак, або обуті ноги сторонньої особи, що діяли по механізму удару і тертя-ковзання, потягли за собою розлад здоров`я не більше 6 днів, і по цій ознаці, згідно з п.2.3.5. "Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень", затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.95 їх слід кваліфікувати, як легкі тілесні ушкодження, що не спричинили короткочасний розлад здоров`я та вкладаються у час події, що мала місце 19.02.2018.
Апеляційний суд, давши оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, у тому числі й показанням обвинуваченого ОСОБА_6 у суді першої інстанції про повне визнання своєї вини у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про його невинуватість у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, уваги не заслуговують і відхиляє їх такі, що спростовуються сукупністю безпосередньо досліджених місцевим судом у судовому засіданні доказів.
При оцінці доказів та доводів апеляційної скарги апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку тим фактам, що обвинувачений ОСОБА_6 суду ствердив, що саме він наносив удари потерпілому ОСОБА_8 та завдав останньому один удар ножем у ногу, а допитані в судовому засіданні свідки, які були попереджені про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 та ОСОБА_16 також підтвердили, що окрім ОСОБА_6 ніхто потерпілому ОСОБА_8 тілесні ушкоджень не наносив, що у свою чергу спростовує покази потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_10 про заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень іншими особами, зокрема свідком ОСОБА_9 .
Тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано надав критичну оцінку показам потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_10 у цій частині й у свою чергу обґрунтовано взяв до уваги показання обвинуваченого ОСОБА_6 та свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 та ОСОБА_16 , надавши їм перевагу та визнавши їх достовірними.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що вищенаведені докази в їх сукупності, які є достовірними, допустимими, зібраними відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України, у тому числі із врахуванням вимог ст. ст. 85-89 КПК України, підтверджують винуватість ОСОБА_6 у погрозі потерпілому ОСОБА_8 убивством, якщо у потерпілого були реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози.
Дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 129 КК України кваліфіковані правильно.
Перевіркою справи в апеляційному порядку не виявлено порушень норм Конституції України, у тому числі передбачених статтею 62 Конституції України, норм Кримінального процесуального кодексу України, які тягнуть скасування вироку з направленням справи на новий судовий розгляд, у тому числі істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення у частині доведеності вини, кваліфікації дій та призначеного покарання, і, зокрема, порушення права особи на захист.
Із урахуванням наведеного вище, доводи апеляційної скарги про те, що суд не оцінив належним чином той факт, що жодного умислу чи наміру погрожувати потерпілому вбивством обвинувачений ОСОБА_6 не мав, а також залишив поза увагою і те, що протокол про прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 19.02.2018 не містить посилань потерпілого на факти погроз йому вбивством, - апеляційний суд із урахуванням наведеного вище відхиляє як такі, що не знайшли свого підтвердження, спростовуються наведеним вище та жодним чином не впливають на висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України кримінального правопорушень.
Як такі, що жодним чином не впливають на висновки суду першої інстанції про наявність у діях ОСОБА_6 передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України кримінального правопорушення, апеляційний суд відхиляє і доводи апеляційної скарги про те, що ні органом досудового розслідування, ні місцевим судом не дано належну оцінку змісту протоколу допиту свідків, зокрема від 07.03.2018, а саме свідка ОСОБА_9 , який підтвердив, що потерпілий пропонував обвинуваченому ОСОБА_6 забрати заяву з поліції, якщо йому за це будуть надані кошти. При цьому, апеляційний суд бере до уваги показання свідків, які надані в ході судового розгляду, однак у матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про те, що в суді першої інстанції будь-хто із допитаних осіб вказували на такі обставини.
Із цих підстав, як такі, що не спростовують висновків суду першої інстанції, і у свою чергу не свідчать про відсутність у діях обвинуваченого ОСОБА_6 складу передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України кримінального правопорушення, апеляційний суд не бере до уваги й відхиляє і доводи апеляційної скарги про те, що намагання потерпілого та ОСОБА_10 спрямовані виключно на спонукання обвинуваченого фінансово урегулювати конфлікт, однак у результаті це призвело до безпідставного обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України.
Тому, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 не погрожував потерпілому ОСОБА_8 убивством, у зв`язку з чим у його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України, - апеляційний суд відхиляє як такі, що не знайшли свого підтвердження та повністю спростовані наявними в матеріалах кримінального провадження та наведеними вище доказами, зокрема й тим, що обвинувачений ОСОБА_6 не заперечує щодо задоволення поданого його захисником адвокатом ОСОБА_7 клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням його від кримінальної відповідальності за спливом строків давності.
Колегія суддів також вважає, що при призначенні ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 129 КК України взяті до уваги положення ст. ст. 65-67 КК України, у тому числі взяті до уваги характер, ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини, за яких його скоєно, дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують чи пом`якшують покарання, досудову доповідь органу пробації, відповідно до якої ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній.
При цьому, з вироку вбачається, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання судом першої інстанції враховано те, що передбачені ч. 1 ст. 129 та ч. 2 ст. 125 КК України кримінальні правопорушення, відповідно до ст. 12 КК України (у редакції, яка діяла на момент їх вчинення та ухвалення вироку), відносяться до злочинів невеликої тяжкості; дані про особу обвинуваченого раніше не судимий, за місцем проживання характеризуються посередньо, вину визнав, щиро розкаявся та переоцінив свою поведінку.
Тому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 обґрунтовано призначено покарання із застосуванням положень ст. 70 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік зі звільненням від його відбування з іспитовим строком 1 рік та покладенням передбачених ч. 1 ст. 76 КК України обов`язків.
Призначене ОСОБА_6 покарання та встановлений судом іспитовий строк колегія суддів вважає такими, що відповідають як характеру та ступеню вчинених ОСОБА_6 кримінально-карних діянь, так і особі обвинуваченого, є необхідними і достатніми для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, а також сприятимуть досягненню основної мети виховання обвинуваченого у дусі додержання законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Доводи клопотання адвоката ОСОБА_7 про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, щодо якого не заперечує обвинувачений ОСОБА_6 , заслуговують на увагу з огляду на таке.
Так, діяння, яке інкримінуються ОСОБА_6 , зокрема передбачені ч. 1 ст. 129 та ч. 2 ст. 125 КК України, відносилися до злочинів невеликої тяжкості, а на даний час віднесені до кримінальних проступків, оскільки за їх вчинення передбачені покарання, не пов`язані з позбавленням волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

При цьому, з матеріалів кримінального провадження убачається, що кримінальні правопорушення ОСОБА_6 вчинив 19.02.2018, що свідчить про те, що з часу їх вчинення до моменту прийняття апеляційним судом рішення, тобто набрання вироком законної сили, сплив строк понад три роки.

У матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази, про те, що після скоєння кримінальних правопорушень до моменту прийняття апеляційним судом рішення обвинувачений ОСОБА_6 ухилявся від досудового розслідування або суду, вчинив до закінчення зазначених у частинах першій та другій ст. 49 КК України строків новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.
Тому, колегія суддів вважає, що встановлений ст. 49 КК України перебіг строку давності не зупинявся і не переривався.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності, а відповідно до ст. 417 цього Кодексу суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.
Разом із тим, із матеріалів кримінального провадження убачається, що обвинувачений ОСОБА_6 визнав свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, про що свідчить і подане адвокатом ОСОБА_7 клопотання про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за спливом строків давності, із чим погоджується і обвинувачений ОСОБА_6 .
Системний аналіз указаних вище норм КК та КПК України, а також матеріалів кримінального провадження, свідчить про те, що з часу скоєння обвинуваченим ОСОБА_6 кримінальних правопорушень до моменту прийняття апеляційним судом рішення сплив строк понад три роки, а перебіг строку не зупинявся і не переривався, тому обвинувачений ОСОБА_6 , підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за спливом строків давності, вирок скасуваню, а кримінальне провадження у справі закриттю.

Керуючись ст. 49 КК України, ст. ст. 284, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу, яку подав обвинувачений ОСОБА_6 , задовольнити частково.
Вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 19 червня 2020 року, щодо обвинуваченого за ч. 1 ст. 129, ч. 2 ст. 125 КК України ОСОБА_6 , - скасувати, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284, ст. 417 КПК України, ст. 49 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а провадження у справі закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді: