ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 серпня 2022 року Володимир-Волинський міський суд Волинської області у складі :
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,
за участю: прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000089 від 12.07.2017 року за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с.Загірці, Лановецького району, Тернопільської області, громадянина України, з неповною середньою освітою, не одруженого, раніше не судимого, військовослужбовця, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

-у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України,-

ВСТАНОВИВ :

26 квітня 2015 року ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 призвано на військову службу по мобілізації до Збройних Сил України.
Наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 14.12.2015 №273 ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення та призначено на посаду номера обслуги 9 механізованої роти 3 механізованого батальйону військової частини польова пошта НОМЕР_1 .
Будучи військовослужбовцем по мобілізації військової частини польова пошта НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 відповідно до вимог ст.ст. 11, 16, 17, 30, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Відповідно до Указів Президента України від 01.03.2014 «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 02.03.2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України» та від 14.01.2015 «Про часткову мобілізацію» в державі оголошено часткову мобілізацію та Збройні Сили України приведені у повну бойову готовність, у зв`язку із чим згідно положень ст. 1 Закону України «Про оборону України» діє особливий період.
Статті 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а також необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).
Однак, солдат ОСОБА_4 діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, не маючи наміру назавжди ухилитися від проходження військової служби, не отримавши дозволу відповідного начальника 25.02.2016 самовільно залишив військову частину польова пошта НОМЕР_1 , розташовану по АДРЕСА_2 .
У період з 25.02.2016 по 22.04.2016 ОСОБА_4 , усвідомлюючи, що він є військовослужбовцем Збройних Сил України, перебуває на військовій службі по мобілізації, до місця розташування військової частини польова пошта НОМЕР_1 без поважних причин не з`являвся та не виконував службові обов`язки, а службовий час проводив на власний розсуд по місцю проживання в с. Іванківці Кременецького району Тернопільської області.
22 квітня 2016 року ОСОБА_4 самостійно повернувся до військової частини польова пошта НОМЕР_1 , розташованої по АДРЕСА_2 та продовжив проходити військову службу до дня звільнення в запас Збройних Сил України.
Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, яке йому інкримінується, визнав повністю, щиро покаявся та суду пояснив, що в 2015 році він був призваний на військову службу по мобілізації до Збройних Сил України. У лютому 2016 року, у зв`язку із хворобою дитини, він самовільно, без дозволу командира, залишив військову частину, та майже два місяці був відсутній на службі. Після чого, він самостійно повернувся до військової частини та продовжив проходити військову службу. Наміру назавжди ухилитися від проходження військової служби, у нього не було.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення повністю, сторони не оспорювали фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, суд відповідно до ч.3 ст.349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким з учасників процесу не оспорюються.

Таким чином, суд вважає встановленим, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 407 КК України, тобто, будучи військовослужбовцем, самовільно залишив військову частину в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

Призначаючи покарання, суд керується положеннями ст. 65 КК України, відповідно до якої особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до ч. 2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, ставлення обвинуваченого до вчиненого, яке полягає у повному визнанні вини та щиросердному розкаянні, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, є учасником бойових дій, безпосередньо брав участь в антитерористичній операції.
Як обставину, яку пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 суд, відповідно до ст. 66 КК України, визнає його щире каяття у вчиненні кримінального правопорушення.

З урахування вищевикладеного, суд вважає необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі у межах, встановлених санкцією частини 4 статті 407 КК України.

30 червня 2022 року від захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 до суду надійшла заява, в якій вона просить застосувати до ОСОБА_4 амністію та звільнити його від відбування покарання, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, на підставі статті 2 Закону України «Про амністію у 2016 році», оскільки обвинувачений брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції.
Захисник в судовому засіданні підтримала своє клопотання та просила його задовольнити.
Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні також підтримав клопотання свого захисника та, просив застосувати до нього амністію і звільнити його від відбування покарання, призначеного судом.
Прокурор в судовому засіданні не заперечував проти задоволення клопотання захисника.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про застосування амністії в Україні», установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.
07 вересня 2017 року набрав чинності Закон України "Про амністію у 2016 році" від 22 грудня 2016 за №1810-VIII. Дія цього Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини, до дня набрання ним чинності включно (ст.13 названого Закону).

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про амністію у 2016 році» питання про застосування амністії суд вирішує за ініціативою особи, яка підтримує публічне обвинувачення в суді чи здійснює нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян, органу або установи виконання покарань, а також за ініціативою обвинуваченого (підсудного) чи засудженого, їх захисників чи законних представників.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, підлягають особи, кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, а також особи, визнані винними у вчиненні злочину, що не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи та не є діянням, передбаченим частинами другою, третьою і четвертою статті 408, статтею 410, частинами другою, третьою і четвертою статті 411 Кримінального кодексу України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, отримали статус учасника бойових дій (крім осіб, зазначених у частині четвертій статті 86 Кримінального кодексу України, статті 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" та статті 9 цього Закону).

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 до набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році» вчинив тяжкий злочин проти встановленого порядку несення військової служби, в період з 16.10.2015 по 31.05.2016 брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції, отримав статус учасника бойових дій.
Обмежень щодо застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_4 амністії, передбачених ч. 4 ст. 86 КК України, ст. 4 ЗУ "Про застосування амністії в Україні" та ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році», судом не встановлено, амністія до нього не застосовувалася.
Враховуючи вищезазначене, суд вважає можливим застосувати до обвинуваченого ОСОБА_4 ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнити його від відбування покарання призначеного судом за цим вироком.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено, судові витрати та речові докази відсутні.

Керуючись ст.ст.368, 370 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року ОСОБА_4 звільнити від відбування призначеного за цим вироком покарання за ч.4 ст.407 КК України.
Цивільний позов не заявлено, судові витрати та речові докази відсутні.

Запобіжний захід до ОСОБА_4 не застосовувався.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Волинського апеляційного суду через Володимир-Волинський міський суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору.

Головуючий ОСОБА_1