Дата документу 04.10.2022 Справа№ 331/4711/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/457/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №331/4711/21Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.185 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2022 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 в режимі відеоконференції

обвинуваченого ОСОБА_8 в режимі відеоконференції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури на вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 28 вересня 2021 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 24.03.2021 року приблизно о 21 годині 40 хвилин, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, знаходячись на території гаражного кооперативу по АДРЕСА_3 , використовуючи власну фізичну силу рук, відламав металеву стінку гаражу № НОМЕР_1 та проник до гаражного приміщення, яке належить ОСОБА_9 , звідки повторно таємно викрав належне потерпілому майно, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 34419 грн. 96 коп.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.3 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, з проникненням в інше приміщення. Йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього передбачених ст.76 КК обов`язків.

Вирішено питання про цивільний позов та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати рецидив обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_8 , призначити ОСОБА_8 покарання за ч.3 ст.185 КК у виді 3 років позбавлення волі. В обґрунтування своїх вимог прокурор зазначив, що обвинувачений має непогашену судимість за ч.2 ст.345 КК і знову вчинив умисне кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.185 КК, а тому при призначенні ОСОБА_8 покарання рецидив слід визнати обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого. Крім того, суд належним чином не мотивував свого рішення щодо звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням. При цьому суд належним чином не врахував, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, раніше був неодноразово судимий, скоїв новий злочин через декілька місяців після ухвалення щодо нього останнього вироку, відбував покарання в місцях позбавлення волі, ніде не працює, матеріальну шкоду потерпілому не відшкодував. Також суд необґрунтовано визнав щире каяття обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, адже він не вчиняв ніяких дій, які б свідчили про його щире каяття, окрім визнання ним своєї вини, не вчиняв жодних дій на відшкодування шкоди потерпілому та не вибачився перед потерпілим.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, який повністю підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти апеляційної скарги та просили залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_8 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_8 за зазначених в оскарженому вироку суду обставин.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про безпідставне звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК, то колегія суддів вважає їх слушними виходячи з такого.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Як визначено в ст.75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Законодавець надав дискреційні повноваження судам при призначенні покарання, а також при визначенні можливості звільнення від покарання з випробуванням. Однак така дискреція діє лише в межах, установлених законом. Отже, суд, реалізуючи свої повноваження, має навести правові підстави та переконливі мотиви, які є достатніми для постановлення рішення.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які знаходяться на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири співпадають з загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо. Лише проаналізувавши такі обставини, суд може дійти висновку про наявність підстав для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

Проте зі змісту оскарженого вироку вбачається, що рішення суду про звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням постановлено судом першої інстанції без його належного обґрунтування.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 покарання і звільняючи від його відбування на підставі ст.75 КК, зазначив, що ним враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини, які пом`якшують покарання, а також відсутність обставин протилежного змісту; дані про особу обвинуваченого, відповідно до яких він раніше неодноразово судимий, має постійне місце проживання, має на утриманні двох малолітніх дітей, матеріальну шкоду не відшкодував.

З наведеного вбачається, що підставою для звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням фактично стали ті ж самі обставини, що були враховані місцевим судом при ухваленні рішення щодо виду та розміру призначеного покарання за ч.3 ст.185 КК. Інших обставин, які би свідчили про можливість застосовування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням та виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства суд першої інстанції не встановив.

При цьому суд першої інстанції хоча і зазначив у вироку, але належним чином не врахував, що обвинувачений ОСОБА_8 ніде не працює, раніше 6 разів притягався до кримінальної відповідальності, але знову вчинив умисний тяжкий корисливий злочин.

Зазначені обставини безумовно свідчать про схильність обвинуваченого ОСОБА_8 до вчинення кримінальних правопорушень та про його очевидне небажання стати на шлях виправлення та перевиховання.

Також поза належною увагою суду залишилось те, що обвинувачений заподіяну потерпілому школу не відшкодував та навіть не вчинив жодних дій, направлених на хоча б часткове відшкодування шкоди.

Наведеного суд першої інстанції повною мірою не врахував і не мотивував, зокрема, чому він вважає за можливе досягнення мети виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів за умови звільнення його від відбування призначеного покарання, які саме характерні риси особи обвинуваченого, як у загально-соціальному плані, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки, дають підстави для застосування інституту звільнення від відбування покарання.

Обставини, на які послався суд у вироку, апеляційний суд розцінює як такі, що давали суду достатні підстави для призначення ОСОБА_8 мінімально можливого покарання за санкцією ч.3 ст.185 КК. Проте судова колегія не находить зазначені обставини достатніми, у даному випадку, для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Отже, висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для застосування до обвинуваченого ст.75 КК є необґрунтованим, оскільки його було зроблено без урахування особливостей правозастосування вказаної норми матеріального права. У контексті наведених обставин вирок суду в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням не відповідає вимогам кримінального закону, а тому в цій частині судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із вимогою прокурора про визнання рецидиву злочинів обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого. Адже відповідно до ст.91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема і обставини, які обтяжують покарання. В обвинувальному акті щодо ОСОБА_8 прокурором не було зазначено такої обтяжуючої покарання обставини, як рецидив злочинів, а тому така обставина не може бути прийнята до уваги під час призначення обвинуваченому покарання.

Посилання прокурора на відсутність щирого каяття з боку обвинуваченого є непереконливим. Адже основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 повністю визнав свою вину, надав правдиву розповідь про усі відомі йому обставини, що дало суду право розглянути провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК. При цьому сам прокурор в обвинувальному акті вважав встановленою у даній справі такої пом`якшуючої обставини покарання як щире каяття.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 28 вересня 2021 року щодо ОСОБА_8 в цій справі в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.3 ст.185 КК України у виді 3 років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання відраховувати з дня затримання ОСОБА_8 і приведення вироку до фактичного виконання.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, з моменту отримання ним повного тексту вироку суду.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4