Справа № 308/9802/22
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 жовтня 2022 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання захисника, представників власників майна, адвоката ОСОБА_3 , що діє в інтересах власників майна/підзахисних ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про скасування арешту майна,-
ВСТАНОВИВ:
Захисник, представник власників майна адвокат ОСОБА_3 , що діє в інтересах власників майна/підзахисних ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про скасування арешту майна,звернувся до слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської із клопотанням про скасування арешту майна.
Клопотання мотивоване тим, що з матеріалів кримінального провадження, то 27.07.2022 року під час огляду місця події, а саме автомобілю гр. ОСОБА_6 марки «AUDI», моделі «А6», д.н.з. НОМЕР_1 , який знаходився за адресою: АДРЕСА_1 , біля пункту пропуску «Солотвино» було виявлено та вилучено, зокрема вищевказаний транспортний засіб і мобільний телефон марки «Samsung», моделі «S20 Ultra», які використовувався як знаряддя вчинення кримінального правопорушення та в подальшому його поміщено на майданчик тимчасового утримання транспортних засобів в м. Мукачево.
Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області - ОСОБА_7 у справі №308/9802/22 від 05.08.2022р., клопотання слідчого про арешт вищевказаного майна, вилученого у гр. ОСОБА_6 в ході проведення слідчим огляду місця події від 27.07.2022 у даному кримінальному провадженні - задоволено.
Накладено арешт на майно, зокрема на: транспортний засіб-автомобіль марки «AUDI», моделі «А6», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить гр. ОСОБА_8 та мобільний телефон марки «Samsung», моделі «S20 Ultra», який належить гр. ОСОБА_9 .
При обґрунтуванні клопотання, адвокат вказує на те, що підставою накладення арешту на майно згідно ухвали слідчого судді було те, що вилучені речі є речовими доказами по кримінальному провадженню.
Однак як вказує адвокат, на те, що беручи до уваги вищевказані відомості, що під час проведення досудового розслідування не здобуто будь-яких даних про те, що наявна у таких речах, предметах та документах будь яка інформація або сліди скоєння злочинів в рамках даного кримінального провадження.
Також, під час проведення досудового розслідування не здобуто будь-яких даних про те, що в такому автомобілі і мобільному телефоні, вилучених у гр. ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 містяться якісь ознаки злочину, зокрема із іншими фігурантами по справі, та іншими особами, що можуть бути причетними до вказаного кримінального провадження. Також, майже за 2-ва місяці досудового розслідування не було здобуто жодної інформації про те, що дане майно або наявна в ньому інформація може якимось чином впливати на хід даного досудового розслідування, або свідчити про причетність третіх осіб до даного кримінального правопорушення. Водночас, органом досудового розслідування не було виявлено жодних слідів злочинної діяльності за допомогою таких речових доказів як цей автомобіль та інші з ними речі або предмети.
Таким чином, адвокат вважає, що накладення арешту межах даного кримінального провадження на майно, що було вилучено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 порушує законні права та інтереси фактичного володільця/власника, тобто арешт накладено необгрунтовано, а також вважає, що подальша доцільність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження відпала. Так, накладення арешту на дане майно, є втручанням в право особи по володінню, користуванню та розпорядженню відповідним майном.
При цьому у клопотанні вказано на те, що вказане майно набуте на законних підставах. Однак, на належні користувачу/власнику майна було накладено арешт. В свою чергу, питання про накладення арешту було вирішено без врахування розумного та співмірного обмеження права користування/власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по відношенню до завдань кримінального провадження та наслідків такого арешту.
Адвокат вказує на те, що накладення арешту на легковий автомобіль із забороною користування, є втручанням в право ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по володінню, користуванню та розпорядженню відповідним майном.
У клопотанні вказано на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , як користувачі/власники майна, не мають будь-якого наміру приховувати, пошкоджувати, знищувати, перетворювати чи відчужувати належні їм та вилучені в ході проведення ОМП речі, автомобіль, свідоцтво про державну реєстрацію та мобільний телефон. Більше того, даний легковий автомобіль перебуває у власності гр. ОСОБА_4 , а мобільний телефон у гр. ОСОБА_5 .
Адвокат вказує на те, що наслідки вжиття заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, саме в обсязі окресленому в постановленій ухвалі, не є розумним та співмірним із тяжкістю розслідуваного злочину та його нібито протиправних наслідків, які не доведені та не конкретизовані в процесі досудового розслідування. Накладення арешту шляхом заборони обмеження в користуванні і розпорядженні цим всім майном обмежує та невиправдано широко звужує законні права та інтереси ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Адвокат вказує на те, що ч. 1 ст. 174 КПК України, пов`язує право слідчого судді на скасування арешту майна, із можливістю надання учасникам процесу, доказів та відомостей, які вказуватимуть, що арешт накладено необгрунтовано або в його застосуванні відпала потреба та доведеності перед слідчим суддею їх законності та переконливості.
При цьому, адвокат посилається на положення ст. 2, 7,16, ч.ч.1,2,6,ст. 22, . ч. 1, 3 ст. 26 , ч.2 ст. 84, ч.1 ст. 98, ч.ч.1,2 ст. 167, ч.2 ст. 168, ч.ч.1,2,3,11 ст. 170, ч. 7 ст. 237 КПК України, ст. 55 Конституції України.
У клопотанні вказано на те, що сторона захисту приходить до переконання, що внесене клопотання адвоката ОСОБА_3 ,, який діє в інтересах ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , про скасування арешту на майно у зазначеній частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Керуючись п. 14 ч. 1 ст. 42, ч. 5-6 ст. 46, 170-174, ч. 2 ст. 221 КПК України та у зв`язку із наданням правової допомоги гр. ОСОБА_6 та ОСОБА_10 в рамках вищевказаного кримінального провадження та подальшого уникнення можливого порушення прав останнього,- адвокат просить слідчого суддю: скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області- ОСОБА_7 у справі № 308/9802/22 від 05.05.2022р. у кримінальному провадженні №0000371 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. З ст. 332 КК України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.07.2022р. на майно, вилученого в ході проведення слідчим огляду місця події від 27.07.2022, а саме: транспортний засіб-автомобіль марки «AUDI», моделі «А6», д.н.з. НОМЕР_1 , який належать гр. ОСОБА_8 , в частині заборони користування таким транспортним засобом та на мобільний телефон марки «Samsung», моделі «S20 Ultra», ІМЕІ 1: НОМЕР_2 , ІМЕІ 2: НОМЕР_3 з сімкартою за № НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_11 , в частині заборони користування таким мобільним телефоном.
В судове засідання власника майна адвокат ОСОБА_3 , власники майна ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , не з`явилися, про дату та час розгляду клопотання повідомлялися належним чином. Разом із тим, від адвоката ОСОБА_3 надійшло клопотання про розгляд клопотання про скасування арешту майна без їх участі.
Прокурор та слідчий в судове засідання не з`явилися. Разом із тим від прокурора надійшла заява в якій він просить розглянути клопотання без його участі. Також, вказує на те, що проти задоволення клопотання в частині скасування арешту мобільного телефону він заперечує.
Слідчий суддя, дослідивши письмові докази та матеріали, що додані до клопотання, доходить наступних висновків.
Слідчим суддею встановлено, що ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 серпня 2022 року задоволено частково клопотання заступника начальника СВ відділу поліції №1 Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області капітана поліції ОСОБА_12 , погоджене прокурором Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_13 у кримінальному провадженні за № 0000371, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 15 липня 2022 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України,про арешт майна. Накладено арешт на тимчасово вилучене під час проведення огляду місця події від 27.07.2022 майно, а саме на: мобільний телефон марки «Nokia», моделі «ТА-1010», ІМЕІ: НОМЕР_5 ; мобільний телефон марки «Nokia», моделі «ТА-1010», ІМЕІ: НОМЕР_6 ; мобільний телефон марки «Nokia», моделі «ТА-1014», ІМЕІ1: НОМЕР_7 , ІМЕІ2: НОМЕР_8 ; сім картка з логотипом «Київстар» з номерним позначенням « НОМЕР_9 »; 1723 (одна тисяча сімсот двадцять три) грн.; 100 Євро; мобільний телефон марки «Iphone» у футлярі та в корпусі чорного кольору з пошкодженням екрану у верхній частині та сім картою та автомобіль марки «AUDI», моделі «А6», д.н.з. НОМЕР_10 , які належать ОСОБА_4 , а також 124 купюри номіналом по 100 доларів США, з яких 120 купюр серії та номером МВ07247983С та МВ75014478N, МВ75014471N, РВ81497469А, МА 48180322А (купюри для вчинення контролю за вчиненням злочину); мобільний телефон марки «SAMSUNG», моделі «S20 ULTRA», ІМЕІ1: НОМЕР_2 , ІМЕІ2: НОМЕР_3 з сім картою за № НОМЕР_4 , який належить гр. ОСОБА_5 ; копію картки платника податків та паспорту гр. України на ім`я ОСОБА_14 ; форму-МД2 на одержувача Костраба Сільвія, аркуш з рукописним текстом. У задоволенні іншої частини клопотання відмовлено.

Підставою для накладення арешту на майно з метою збереженян речових доказів, а також з метою забезпечення збереження речових доказів, а також з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.
Слідчий суддя, вважає за необхідне вказати на те, при вирішенні питання про арешт майна, було досліджено усі матеріали, що мають значення для вирішення питання про накладення арешту, враховано правову підставу для накладення арешту, достатність доказів, що вказують на скоєння кримінального правопорушення, наслідки арешту майна для інших осіб, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, тому слідчий суддя при розгляді клопотання прийшов до висновку про необхідність накладення арешту на майно.
Окрім того в ухвалі було вказано і на наявність достатніх правових підстав для арешту майна, оскільки враховує можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, необхідність проведення експертного дослідження, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Згідно із ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення, 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої в наслідок кримінального правопорушення (цивільний позов) чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Зокрема, згідно зі статтею 170 КПК України завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації.
Цією ж статтею визначено, що власнику або іншому володільцю майна, які не були присутні при розгляді питання про його арешт, гарантовано право ініціювати скасування відповідного заходу перед слідчим суддею або судом (у разі здійснення судового розгляду справи по суті), якщо в подальшому у застосуванні арешту відпала потреба або його було накладено необґрунтовано. Обмежень щодо стадії процесу, на якій може бути заявлено відповідне клопотання, норми кримінального процесуального закону не містять.
Способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття процесуального рішення про скасування арешту майна чинним КПК прямо не передбачено.
Згідно статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Як передбачено ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно положень 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Згідно ч. 1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Статтею 41 Конституції України, а також статтею 16 КПК України передбачені права, які регулюють право власності та захист права власності державою, у статті 1 протоколу № 1 до Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набула чинності для України 11 вересня 1997 року, зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 317 ЦК України зміст права власності включає в себе права володіння, користування та розпорядження власником своїм майном. Під володінням розуміється юридична можливість особи впливу на річ, фактичне панування особи над річчю. Користування полягає у наявності у особи можливості видобувати споживчі властивості речі. Право розпорядження полягає у юридичній можливості власника визначати фактичну і юридичну долю речі.

Застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження, у тому числі і арешт майна, є втручанням у права і свободи особи, проте таке втручання можливе, якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання, обов`язковою ж умовою для такого втручання має бути встановлення обставин, які б не допустили до порушення принципу розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Вимога щодо забезпечення балансу між приватним та публічним інтересом слідує власне зі структури статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна подбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Отже, у кожній справі, в якій зазначається про порушення цієї статті, Суд повинен з`ясувати, внаслідок чого саме відповідна особа була змушена нести непропорційний і надмірний тягар. Як при втручанні у право мирного володіння майном, так і при утриманні від застосування заходів, необхідно забезпечити справедливий баланс між вимогами загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основних прав відповідної особи. Вимога щодо забезпечення такого балансу випливає зі структури статті 1 Першого Протоколу, якщо розглядати її в цілому. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.

Зі змісту наведеного, вбачається, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються щодо обмеження права власності та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи, в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.
Відповідно до рішень Європейського Суду від 09.06.2005 року по справі "Бакланов проти Російської Федерації" та від 24 березня 2005 року по справі "Фрізен проти Російської Федерації", судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу N 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.
Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.
Доказів, які б на теперішній час свідчили про потреби досудового розслідування у такому ступеню втручання у право власності заявника, слідчому судді не представлено, а накладений арешт, з урахуванням того, що стороною обвинувачення, заперечень щодо скасування арешту на автомобіль марки «AUDI», моделі «А6», д.н.з. НОМЕР_1 , який належать гр. ОСОБА_8 , в частині заборони користування таким транспортним засобом, не надходило, свідчать про порушення принципу розумності та співрозмірності обмеження заявника у праві його власності та завдань кримінального провадження.

Зважаючи на доводи, викладені у клопотанні про скасування арешту на майно, керуючись принципами диспозитивності та змагальності сторін, з урахуванням відсутності заперечень в цій частині клопотання зі сторони обвинувачення, слідчий суддя приходить до висновку, що на даному етапі досудового розслідування в застосуванні такого засобу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, саме в частині заборони користування транспортним засобом, відпала потреба.

Крім того, з огляду на положення ч.4 ст.173 КПК України у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Враховуючи те, що накладення арешту на майно перешкоджає законному праву власника користуватися своїм майном, а також те, що, стороною обвинувачення не надано доказів, які б вказували на необхідність застосування такого виду забезпечення кримінального провадження як арешт майна в частині користування таким майном, слідчий суддя приходить до висновку, що в подальшому застосуванні такого виду арешту на майно, а саме користування транспортним засобом, що належить підозрюваному ОСОБА_4 , відпала потреба. Скасування раніше накладеного арешту, в частині права користування транспортним засобом, Передача автомобілю на відповідальне зберігання законному володільцю та попередження його про кримінальну відповідальність за збереження речового доказу, не перешкоджатиме в майбутньому проведенню досудового слідства. В частині скасування заборони розпорядження та відчуження вказаного транспортного засобу вирішення питання є передчасним.

За вказаних обставин, слідчий суддя приходить до висновку, що обмеження власника та законного володільця права користування транспортним засобом не є співрозмірним завданням даного кримінального провадження та може призвести до істотних негативних наслідків для нього, зважаючи на те, що такий використовує для повсякденного користування, а тому не забезпечено справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту інтересів власника, у зв`язку із чим в подальшому застосуванні арешту в частині заборони користування відпала потреба.

Разом із тим, щодо вирішення питання про скасування арешту накладеного слідчим суддею на мобільний телефон, то слідчий суддя вважає, що у задоволенні вказаної частини клопотання слід відмовити.

Так, згідно ухвали слідчого судді, арешт на мобільний телефон було накладено з метою збереження речових доказів, необхідність проведення експертного дослідження.
Згідно наявної в матеріалах клопотання заяви прокурора сторона обвинувачення заперечує щодо скасування арешту накладеного на мобільний телефон.
На день розгляду клопотання, ініціатором звернення не доведено, що у рамках даного кримінального провадження відпала потреба у застосуванні такого виду забезпечення кримінального провадження як арешт майна на мобільний телефон марки «Samsung», моделі «S20 Ultra», ІМЕІ 1: НОМЕР_2 , ІМЕІ 2: НОМЕР_3 з сімкартою за № НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_11 , в частині заборони користування таким мобільним телефоном.
Слідчий суддя враховує зазначені положення закону та обставини кримінального провадження, а саме ті, що існує необхідність у забезпеченні доказів, шляхом арешту майна, яке у встановленому законом порядку визнано речовими доказами та відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України.
Крім того, при вирішенні питання про скасування арешту майна, слідчий суддя також бере до уваги той факт, що в даному випадку обмеження права власності (володіння) є розумним і співрозмірним завданням кримінального провадження.
При накладенні арешту на майно, яке визнано речовим доказам у кримінальному провадженні, слідчим суддею, було встановлено наявність достатніх правових підстав для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження з метою збереження речових доказів (п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України).
При цьому слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі «АГОСІ проти Сполученого Королівства» (AGOSI v. the United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Тобто, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
Обставини, викладені у клопотанні захисника, не є такими, що унеможливлюють застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, тому такі твердження не можуть бути підставою для скасування арешту майна.
Слідчий суддя вважає,що захисником у клопотанні про скасування арешту майна не наведено належного обґрунтування, того що необхідність у накладенні арешту на вказаний мобільний телефон, на теперішній час відпала або арешт накладено необґрунтовано.
При цьому доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, захисником не надано і слідчим суддею у судовому засіданні не встановлено.
Окрім того, суддя при розгляді даного клопотання вбачає потенційну загрозу та шкоду для кримінального провадження в разі відмови у накладенні арешту та повернення вилученого майна. Така шкода може виразитись у втраті речового доказу стороною обвинувачення та унеможливить подальше провадження досудового розслідування, проведення огляду, відповідних судових експертиз та встановленню істини у справі, що очевидно переважає над відсутністю в даний час повідомленої підозри винуватій у вчиненні злочинів особі, а також неможливістю власником (володільцем) тимчасово володіти, розпоряджатися та користуватися вказаним майном.
Разом з тим, слідчий суддя вважає за необхідне роз`яснити, що заявник у подальшому не позбавлений процесуальної можливості повторно ініціювати питання скасування арешту майна, попередньо долучивши відповідні матеріали, якими правова позиція заявника буде підтверджуватися, в тому числі щодо того, що відпала необхідність у вказаному заході забезпечення у даному кримінальному провадженні.
Таким чином, на переконання слідчого судді підстав для скасування арешту майна у вказаній частині не має.
З огляду на викладене, слідчий суддя приходить до висновку про те, що скаргу слід задовольнити частково.
При цьому, слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що питання повернення арештованого майна після скасування накладеного на нього арешту врегульовано нормами Кримінального процесуального кодексу України (зокрема, пунктом 4 частини першої статті 169) та не потребує ухвалення слідчим суддею будь-яких рішень з цього приводу при вирішенні поданого клопотання.
Керуючись ст. ст. 170 174, ч. 2 ст. 376 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:
Клопотання захисника, представників власників майна, адвоката ОСОБА_3 , що діє в інтересах власників майна/підзахисних ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про скасування арешту майна - задовольнити частково.

Частково скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у справі № 308/9802/22 від 05.08.2022 у кримінальному провадженні №0000371 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. З ст. 332 КК України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.07.2022р. на майно, вилученого в ході проведення слідчим огляду місця події від 27.07.2022, а саме: транспортний засіб-автомобіль марки «AUDI», моделі «А6», д.н.з. НОМЕР_1 , який належать гр. ОСОБА_8 , в частині заборони користування таким транспортним засобом.

В задоволенні решти вимог клопотання відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1