Справа № 733/1036/21 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/360/22
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в залі суду у місті Чернігові, кримінальне провадження, внесене в ЄРДР за №0000100 від 24.03.2019 року, за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Ічнянського районного суду Чернігівської області від 23 травня 2022 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та мешканки АДРЕСА_1 , українки, громадянки України, раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 ,

обвинуваченої ОСОБА_7

її захисника адвоката ОСОБА_6 .

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанцій обставини

Вироком Ічнянського районного суду Чернігівської області від 23 травня 2022 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального проступку передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, і призначено їй покарання у виді 150 годин громадських робіт.

На підставі ч.1 ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України її звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строку давності.

Запобіжний захід обвинуваченій не обирався.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 10000,00 грн. моральної шкоди та 10000,00 грн. витрат на правничу допомогу, а всього 20000,00 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 березня 2019 року, близько 01-ї год., ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 » , що розташований за адресою : АДРЕСА_2 , керуючись умислом, спрямованим на заподіяння тілесних ушкоджень, умисно кинула скляний келих в лобну ділянку обличчя ОСОБА_9 , чим заподіяла останній тілесне ушкодження у виді забійної рани лобної ділянки справа, яке відповідно до висновку експерта №79 від 18.04.2019 відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 просив скасувати вказаний вирок суду та закрити кримінальне провадження за недоведеністю винуватості останньої у суді.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні, а також судом не мотивовано, чому приймаються до уваги одні докази, а інші відкинуті.

Надані стороною обвинувачення докази, крім протоколу проведення слідчого експерименту від 27.05.2020 року за участю потерпілої, є неналежними для доказування наявності умислу в діях обвинуваченої.

Звертає увагу, що слідчий експеримент за участю обвинуваченої не проводився, а працівники поліції звернулися до обвинуваченої з приводу надання пояснень більше ніж через рік після події, яка мала місце 24.03.2019 року.

Зазначає, що показання потерпілої, які відображені у вироку суду, не відповідають змісту показань, які надані нею у судовому засіданні.

Свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 також дали показання, які відрізняються за змістом від тих, що наведені в оскаржуваному вироку.

Звертає увагу, що дане кримінальне провадження було розпочато за заявою потерпілої від 24.03.2019 року, в якій вона просила притягнути до відповідальності не обвинувачену, а свідка ОСОБА_11 , яка вдарила її бокалом.

Свідок ОСОБА_13 , хлопець потерпілої, який допитувався судом двічі, кожного разу давав різні показання. А свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_11 повідомили, що ОСОБА_14 на місці події не бачили.

Враховуючи заяву потерпілої, показання вище вказаних свідків, можна стверджувати, що ні свідок ОСОБА_14 , ні потерпіла взагалі не бачили ні особи, яка кинула склянку, ні механізму того, як це відбулося, тому їх показання щодо умислу обвинуваченої на спричинення тілесних ушкоджень, яка не заперечує, що саме вона кинула склянку, але зробила це неумисно, а саме через те, що потерпіла потягнула її за волосся ззаду та вхопила за руку, не можуть судом покладатися в основу обвинувального вироку.

На думку апелянта, показання свідка ОСОБА_14 та протокол проведення слідчого експерименту за участю потерпілої слід оцінювати критично, так як їх зміст не підтверджується матеріалами справи та показанням інших свідків.

Звертає увагу, що з показань обвинуваченої та свідка ОСОБА_12 вбачається, що саме потерпіла, маючи ознаки алкогольного сп`яніння, була ініціатором конфлікту з ОСОБА_7 .

В запереченнях на апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_6 потерпіла вважала вирок суду законним та обґрунтованим, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення. Також просила стягнути з обвинуваченої на її користь документально підтверджені витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні обвинувачена та її захисник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити з викладених в ній підстав.

Потерпіла та її представник адвокат ОСОБА_10 просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги сторони захисту.

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника в інтересах обвинуваченої.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при ухваленні судового рішення

Відповідно до вимог ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України кваліфіковано правильно.

В основу вироку суд обґрунтовано поклав послідовні показання потерпілої, яка в деталях розповіла про обставини спричинення їй обвинуваченою тілесних ушкоджень, показання свідків, дані протоколів слідчих дій, висновки експерта та документи на підтвердження тяжкості заподіяних потерпілій тілесних ушкоджень.

Зокрема, потерпіла ОСОБА_9 повідомила, що 24.03.2019 року, близько 01.00 год., вона разом зі своїм другом ОСОБА_14 , перебували у приміщенні кафе-бару « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Під час словесної перепалки з ОСОБА_7 спочатку остання вилила на неї вміст склянки, а потім кинула їй в лице порожній скляний келих, який від удару розбився і порізав їй лобну частину голови. Під час сварки ОСОБА_7 ображала її нецензурною лайкою.

Свідок ОСОБА_13 показав, що 24.03.2019 року він з потерпілою ОСОБА_9 перебували в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 виникла сварка. Він бачив, що ОСОБА_7 кинула в лице ОСОБА_9 стакан, який розбився і порізав лице. Потім її відвезли в лікарню.

Показання потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_13 узгоджуються з даними протоколу слідчого експерименту, проведеного за участю потерпілої, під час якого вона детально розповідала та показувала при яких обставинах обвинувачена спричинила їй тілесні ушкодження.

Крім того, свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , допитані судом 1 інстанції, повідомили, що перебуваючи в кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 », чули конфлікт між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , які лаялися. У ОСОБА_7 в руці була склянка з коктейлем. Якось вийшло, що хтось штовхнув її і вміст склянки вилився на потерпілу, тоді ОСОБА_9 схватила ОСОБА_7 за волосся і за руку і та, вивертаючись, кинула склянку, яка потрапила в голову потерпілій.

Потерпіла та свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , показання яких покладено в основу вироку, підтвердили, що ОСОБА_7 , у руках якої була склянка та яка у момент отримання потерпілою тілесних ушкоджень перебувала із останньою, а тому об`єктивно була єдиною, хто міг заподіяти ОСОБА_9 відповідні тілесні ушкодження.

Крім того, сама обвинувачена не заперечувала факту наявності у неї конфлікту з потерпілою, а також перебування з нею в кафе «Зефір» в м. Ічня Чернігівської області, а також наявності у неї в руках склянки, яку вона мимоволі, ненавмисно, відкинула та влучила в обличчя потерпілої.

Відповідно до висновків судово-медичної експертизи №79 від 18.04.2019 року та №128 від 23.06.2020 року (додатковий до висновку №79), встановлено, що у ОСОБА_9 маються наступні тілесні ушкодження: забійна рана лобної ділянки справа. Дане тілесне ушкодження виникло від дії тупого предмету , за механізмом удару, по давності, може відповідати 24.03.2019 року та відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Враховуючи характер, анатомічну локацію даного тілесного ушкодження, останнє могло утворитися, в тому числі за обставин, на які вказує ОСОБА_9 під час проведення слідчого експерименту

Вказані докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, а тому не викликають сумнівів у їх достовірності. На думку колегії суддів, вони відповідають вимогам ст. ст. 84-86 КПК України щодо їх належності та допустимості, оскільки отримані у порядку, встановленому КПК України.

Суд 1 інстанції, дослідивши й зіставивши наявні у кримінальному провадженні фактичні дані, дав їм оцінку в аспекті ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості та достовірності, а також з`ясував передбачені ст. 91 вказаного Кодексу обставини, що належать до предмета доказування, й обґрунтовано вирішив, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку доводять вчинення обвинуваченою інкримінованого кримінального правопорушення.

Доводи захисника про те, що в діях обвинуваченої відсутній умисел на спричинення тілесних ушкоджень потерпілій не заслуговують уваги, з огляду на наступне.

Обов`язковою ознакою складу кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, є наявність вини особи у формі прямого чи непрямого умислу на спричинення потерпілому легких тілесних ушкоджень що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Тобто, особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати можливість настання цих наслідків (непрямий умисел). При цьому питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Зі встановлених судом 1 інстанції обставин справи вбачається, що в ході виниклого конфлікту, обвинувачена умисно кинула скляний келих в лобну ділянку обличчя потерпілої, чим заподіяла їй легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, при цьому дії обвинуваченої носили активний та раптовий характер щодо потерпілої.

За даними висновку судово-медичної експертизи, окрім іншого, потерпілій ОСОБА_9 були спричинені легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, які могли утворитися за обставин, на які вказує потерпіла під час проведення слідчого експерименту.

Наведені обставини в сукупності з даними про локалізацію і характер утворення тілесних ушкоджень свідчать про те, що ОСОБА_7 , умисно, кидаючи скляний келих в лобну ділянку обличчя потерпілої, яка цього не очікувала і не спроможна була захищатися, при цьому обвинувачена усвідомлювала суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачала суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Зазначені обставини вказують на наявність у діях ОСОБА_7 складу кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, що виключають можливість кваліфікації цього діяння за ознаками необережного заподіяння легкого тілесного ушкодження.

Отже версія та доводи обвинуваченої мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним способом захисту.

Згідно вимог ст. 374 КПК України, суд не повинен дослівно викладати у вироку показання учасників судового провадження. Показання потерпілої, свідків та обвинуваченої суд виклав у вироку узагальнено, які відповідають суті їх показань відповідно до технічного запису судового засідання. Тому доводи апеляційної скарги захисника в цій частині не заслуговують на увагу.

Також є безпідставними і доводи сторони захисту про необхідність проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченої, так як виходячи зі змісту ст. 240 КПК України, така слідча дія є правом, а не обов`язком слідчого і проводиться з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проте, як встановлено матеріалами справи, у даному кримінальному провадженні були одержані достатні докази, тому необхідності у проведенні слідчого експерименту за її участю не було.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. А згідно з ч.2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Крім того, відповідно до роз`яснень, що містяться у п.3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Призначаючи обвинуваченій покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є проступком, особу винної, яка раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, на даний час навчається, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, та призначив обвинуваченій покарання в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України, у виді громадський робіт, а на підставі ч. 5 ст.74, ст.49 КК України звільнив її від відбування покарання за закінченням строку давності.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які тягнуть за собою безумовне скасування чи зміну вироку під час перегляду апеляційним судом оскарженого вироку не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 419, Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Ічнянського районного суду Чернігівської області від 23 травня 2022 року відносно ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути подана касаційна скарга до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4