Провадження №11-кп/801/165/2022
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 вересня 2022 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
за участю учасників провадження:
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8
потерпілої ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці кримінальне провадження №0001121, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 14.03.2017. за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вінницької окружної прокуратури ОСОБА_10 з доповненнями, потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_12 з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2021 року по обвинуваченню
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця міста Ананьїв Одеської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , пенсіонера, інваліда 3-ї групи безстроково, в силу ст.89 КК України не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,-

Зміст судового рішення та встановлені судом обставини.
Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2021 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 13460 (тринадцять тисяч чотириста шістдесят) гривень 84 копійки процесуальних витрат на залучення експертів.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_11 30000 (тридцять тисяч) гривень у відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 100000 (сто тисяч) гривень у відшкодування моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_11 8475 (вісім тисяч чотириста сімдесят п`ять) гривень процесуальних витрат за надання професійної правничої допомоги.
Стягнуто з ПАТ «НАСК Оранта» на користь потерпілої ОСОБА_9 38400 (тридцять вісім тисяч чотириста) гривень шкоди, пов`язаної зі стійкою втратою працездатності та 91500 (дев`яносто одну тисячу п`ятсот) гривень, пов`язаної з лікуванням потерпілої.
Стягнуто з ПАТ «НАСК Оранта» на користь потерпілого ОСОБА_11 17874 (сімнадцять тисяч вісімсот сімдесят чотири) гривні 82 копійки шкоди, пов`язаної з лікуванням потерпілого та 16130 (шістнадцять тисяч сто тридцять) гривень шкоди, заподіяної майну потерпілого в результаті дорожньо-транспортної пригоди.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь цивільного позивача ОСОБА_13 58348 (п`ятдесят вісім тисяч триста сорок вісім) гривень 31 копійку матеріальної шкоди та 10000 (десять тисяч) гривень моральної шкоди.
Вирішено питання про забезпечення заходів кримінального провадження у виді арешту майна, а також долю речових доказів.

Судом установлено, що ОСОБА_7 14 березня 2017 року біля 10 години 15 хвилин, керуючи технічно-справним автомобілем марки «Hyundai i30», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вулиці 8-го Березня у місті Вінниці в напрямку вулиці Тиврівське шосе, в районі будинку №12А, при виконанні повороту ліворуч в напрямку магазину «Браконьєр» виїхав на смугу зустрічного руху, не надавши перевагу в русі транспортному засобу, що рухався в зустрічному напрямку, при цьому не переконався, що даний маневр буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху. Внаслідок вказаних дій ОСОБА_7 , водій автомобіля «ВАЗ 21011», державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_11 , з метою уникнення зіткнення виїхав на смугу зустрічного руху та в подальшому допустив зіткнення з автомобілем «Opel Vivaro», державний номерний знак НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_13 , який рухався по проїзній частині вулиці 8-го Березня в напрямку вулиці Тиврівське шосе.
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «ВАЗ 21011» ОСОБА_11 відповідно до висновку судово-медичної експертизи №790 від 06.09.2017. отримав тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми тіла: закритої черепно-мозкової травми струсу головного мозку, забійної рани лобної ділянки праворуч, підшкірної гематоми лобної ділянки ліворуч, травматичного вивиху лівого передпліччя із уламковими переломами вінцевого відростку ліктьової кістки та блока плечової кістки, рваних ран лівої кисті, лівої гомілки, множинних саден обох кистей. Дані травми належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, оскільки за своїм характером спричинили тривалий (понад 21 день) розлад здоров`я.
Крім того, внаслідок наведеної дорожньої пригоди пасажир автомобіля «ВАЗ 21011» ОСОБА_9 відповідно до висновку судово-медичної експертизи №789 від 27.09.2017. отримала тілесні ушкодження у вигляді комбінованої травми тіла: закритої черепно-мозкової травми струсу головного мозку, забійної рани лобної ділянки, опіків полум`ям ІІ Б ІІІ ступеню (до 12% площі тіла) обличчя, верхніх кінцівок та правого стегна, закритого перелому правої ключиці зі зміщенням, травматичного вивиху правого стегна із переломом заднього краю вертлюгової западини тазу, закритого крайового перелому суглобового відростка 2-го поперекового хребця. Дані травми належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, оскільки не були небезпечними для життя в момент заподіяння та не супроводжувались загрозливими для життя явищами, однак потягли за собою тривалий (понад 21 день) розлад здоров`я.
Крім того, відповідно до судово-медичного висновку експертів №45-к від 30.03.2020. у ОСОБА_9 були виявлені рубцево змінені тканини в лобній, скроневій, виличній ділянках справа, на правій щоці та в ділянці правового вуха, в тім`яній та потиличній ділянках голови справа, на зовнішній поверхні правого плеча, на зовнішній та внутрішній поверхнях правого передпліччя, на задній поверхні лівого плеча в верхній третині, на зовнішній поверхні лівого плеча в середній третині, на зовнішній поверхні лівого предпліччя з переходом на нижню третину лівого плеча, на передній поверхні правого стегна в нижній третині, на зовнішній поверхні правої гомілки в нижній третині, на передній та зовнішній поверхнях лівого стегна, які виникли на місці загоєння опіків полум`ям ІІ Б - ІІІ ступеня. Також у ділянках правої ключиці, на зовнішній поверхні правого стегна є післяопераційні рубці, які є наслідком оперативних втручань з приводу закритого перелому правої ключиці та травматичного вивиху правого стегна з переломом заднього краю вертлюгової западини тазу.
Також, внаслідок наведеної дорожньої пригоди ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді рубцево змінених тканини на обличчі справа, деформації правої вушної раковини, які потребують для свого усунення хірургічного втручання та являються невиправними. Дані тілесні ушкодження спричинили до того, що обличчя ОСОБА_9 отримало риси не властиві її нормальному обличчю. В зв`язку з цим, згідно п.2.1.8 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» від 17.01.1995. дані тілесні ушкодження є невиправним знівеченням обличчя, а тому є тяжким тілесним ушкодженням.
Згідно з висновком судово-автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи №3763/3764/17-21 від 20.09.2017. в даній дорожній ситуації водій автомобіля «ВАЗ 21011» ОСОБА_11 не мав технічної можливості зупинити керований ним автомобіль до місця зіткнення з автомобілем «Opel Vivaro» та до смуги руху автомобіля «Hyundai i30» шляхом термінового гальмування при виконанні ним технічних норм вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України. Водій автомобіля «Opel Vivaro» ОСОБА_13 не мав технічної можливості попередити зіткнення з автомобілем «ВАЗ 21011» при виконанні норм вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України. Оскільки маневр повороту автомобілем «Hyundai i30» був виконаний перед автомобілем марки «ВАЗ 21011» на його смузі руху та на момент зіткнення автомобілів «ВАЗ 21011» та «Opel Vivaro», автомобіль «Hyundai i30» повністю не покинув смугу руху автомобіля «ВАЗ 21011», тобто не надав йому дорогу, в діях водія автомобіля «Hyundai i30» ОСОБА_7 вбачається невідповідність технічним нормам вимог п.п.10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України, а в діях водіїв ОСОБА_11 та ОСОБА_13 невідповідностей технічним нормам вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України не вбачається.
Таким чином, водій ОСОБА_7 порушив вимоги п.п.1.5, 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України, де вказано наступне:
- згідно п. 1.5 - «дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;
- згідно п. 10.1 - «перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;
- згідно п. 10.4 - «перед поворотом праворуч та ліворуч, у тому числі в напрямку головної дороги, або розворотом водій повинен завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку, крім випадків, коли здійснюється поворот у разі виїзду на перехрестя, де організовано круговий рух, напрямок руху визначено дорожніми знаками чи дорожньою розміткою або рух можливий лише в одному напрямку, установленому конфігурацією проїзної частини, дорожніми знаками чи розміткою. Водій, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам, а при виконанні цих маневрів не з крайнього лівого положення на проїзній частині і попутним транспортним засобам…».
Порушення вимог Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 знаходяться в причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди.
Дії ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим середньої тяжкості тілесне ушкодження та тяжке тілесне ушкодження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що їх подала.
В апеляційних скаргах прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вінницької окружної прокуратури ОСОБА_10 з доповненнями, потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_11 ставиться питання про скасування вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2021 року в частині призначення покарання через істотні порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Просять в цій частині ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому за пред`явленим обвинуваченням покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.
Апеляційні скарги мотивовані тим, що при призначенні покарання суд не врахував ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, наслідки злочину, а також особу обвинуваченого, який вину не визнав, намагався перекласти відповідальність за вчинене на потерпілого ОСОБА_11 , не вжив заходів до відшкодування шкоди, раніше засуджувався за вчинення аналогічного злочину, внаслідок чого призначив надто м`яке покарання.
Крім того прокурор вказує на порушення судом вимог ст.374 КПК України через не зазначення у вироку початку строку відбування покарання обвинуваченим.

В апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_12 з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_7 ставиться питання про скасування вироку суду через істотні порушення кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом допущені такі істотні порушення кримінального процесуального закону, які перешкодили постановити законне і обґрунтоване рішення, а саме відсутній технічний носій інформації окремих судових засідань, досудове розслідування здійснювалось неуповноваженою особою, недопустимі висновки експертів, не було роз`яснено право відводу секретарю судового засідання, суд неповно дослідив обставини, оскільки не допитав певних експертів.

Позиції учасників судового провадження.
Прокурор ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги прокурора та потерпілих з підстав, викладених в них та просив задовольнити її в повному об`ємі.
Потерпіла ОСОБА_9 підтримала свою апеляційну скаргу а також апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_11 та прокурора та також просила скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання через м`якість та постановити новий вирок з призначенням максимального покарання, передбаченого санкцією частини статті.
Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_14 заперечили проти задоволення апеляційних скарг сторони обвинувачення та потерпілих, натомість підтримали доводи своєї апеляції та просили скасувати вирок суду з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Мотиви суду.
Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора з доповненнями підлягає до часткового задоволення, а апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , а також обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвлката ОСОБА_12 з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_7 не підлягають до задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Як убачається з вироку, зазначені вимоги закону при постановленні вироку судом дотримані в повній мірі, а доводи апеляційних скарг учасників провадження не спростовують висновків суду.
Висновки суду щодо доводів апеляційної скарги сторони захисту в частині істотних порушень кримінального процесуального закону.
Відсутність технічного носія інформації.
За змістом ч.1 ст.412 КПК України істотними порушеннями кримінального процесуального закону є такі порушення вимог Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а виключні підстави для призначення нового розгляду провадження в суді першої інстанції викладені в статті 415 КПК України.
Посилання сторони захисту на відсутність технічного запису судових засідань 08.06.2020. та 30.08.2021. як на підставу скасування вироку з призначенням нового розгляду провадження в суді першої інстанції суд зазначає, що п.1 ч.1 ст.415 КПК України передбачено можливість скасування судового рішення та призначення нового розгляду в суді першої інстанції зокрема, у випадку відсутності в матеріалах провадження журналу судового засідання або технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції.
Проте, як зазначив ККС ВС у постанові від 16.12.2020 (справа №219/828/18) згідно зі ст.129 Конституції України гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами є однією з основних засад судочинства. Зазначений конституційний припис покладає на суд обов`язок здійснювати повне фіксування судового процесу технічними засобами, оскільки саме за умови такого фіксування судового процесу гарантується конституційне право кожного на судовий захист, а також забезпечуються законність та інші основні засади судочинства.
Засада щодо гласності судового процесу та його повне фіксування технічними засобами розкривається у ст.27 КПК України і складається із трьох взаємопов`язаних елементів: гласність судового провадження; відкритість судового провадження; повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Ураховуючи те, що зазначена норма-засада є цілісною, фіксування судового засідання є допоміжним елементом щодо двох інших елементів - гласності судового процесу, яка полягає у забезпеченні обізнаності учасників судового провадження щодо результатів судового розгляду та у праві на ознайомлення з процесуальними рішеннями й отримання їхніх копій, а також на отримання в суді інформації про дату, час і місце судового розгляду та про ухвалені в ньому судові рішення (ч.1 ст.27 КПК України), та відкритості судового процесу - право кожного бути присутнім під час судового розгляду, за винятком випадків, визначених законом (ч.2 ст.27 КПК України).
Частиною 4 ст.107 КПК України передбачено, що фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді під час судового провадження є обов`язковим, окрім випадків, визначених у цій нормі (у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб).
Водночас ч.6 ст.107 КПК України встановлено виключення із загального правила обов`язковості фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді під час судового провадження.
Зазначеною нормою передбачено, що незастосування технічних засобів фіксування кримінального провадження у випадках, якщо воно є обов`язковим, але якщо при цьому сторони не заперечують проти визнання такої дії та результатів її здійснення чинними, не веде до недійсності відповідної процесуальної дії та її результатів.
Відповідно до п.7 ч.2 ст.412 КПК України відсутність у матеріалах провадження журналу судового засідання або технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, є однією з підстав, за наявності якої судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
Разом з тим суд звертає увагу на таку невід`ємну властивість поняття «істотність порушення вимог кримінального процесуального закону», визначену ст.412 КПК України, як здатність цього порушення перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Отже, системно-структурний аналіз зазначених норм КПК України свідчить, що для з`ясування питання про те, як неповне фіксування судового провадження за допомогою технічних засобів вплинуло на законність ухваленого судом рішення, необхідно виходити з «рівня істотності» відхилень від вимог норми кримінального процесуального права.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що 08.06.2018 (т.1 а.с.62) та 30.08.2021 (т.3 а.с.184) не здійснювався повний судовий розгляд з допитом обвинуваченого, потерпілих, свідків чи дослідження певних доказів, а судові засідання відкладались через неявку захисника.
Суд не виключає, що за певних обставин відсутність звукозаписів окремих судових засідань може стати підставою для скасування судових рішень, якщо сторона, яка посилається на таку обставину, доведе, що це істотно вплинуло або могло вплинути на законність та вмотивованість судового рішення. У цій справі сторона захисту не обґрунтувала, яким чином відсутність технічного запису вищезазначених судових засідань вплинула на законність і обґрунтованість вироку та вирішення справи по суті.
З огляду на зазначене суд вважає, що відсутність запису судового засідання від 08.06.2018та 30.08.2021 не є безумовною підставою для скасування вироку у розумінні п.7 ч.2 ст.412 КПК України.
Щодо отримання судом медичних документів, призначення судової медичної експертизи та використання висновків в якості доказу у кримінальному провадженні.
Як убачається з матеріалів провадження, 09.01.2020. прокурором після допиту потерпілої ОСОБА_9 було заявлено письмове клопотання про призначення судової медичної експертизи, оскільки в ході судового розгляду виникли сумніви в об`єктивності визначеної раніше тяжкості отриманих потерпілою тілесних ушкоджень (т.2, а.с.199-200). Після з`ясування думки учасників провадження судом прийнято рішення про призначення додаткової судової медичної експертизи, про що постановлена ухвала та її призначення відповідає положенням ст.332 КПК України (т.2, а.с.210-211).
Під час виконання е5кспертизи до Вінницького міського суду надійшов запит Вінницького обласного бюро СМЕ про надання матеріалів кримінального провадження, медичних документів (т.2, а.с.223).
У зв`язку з цим під час судового засідання 06.02.2020. судом було вирішено питання про витребування відповідних медичних документів та надіслання експерту (т.2, а.с.238-242, 243).
Після отримання висновку експерта сторона захисту не наполягала на відкритті матеріалів провадження (медичних документів), що не може бути визнано істотними порушеннями кримінального процесуального закону.
З цього приводу ККС ВС у постанові від 21.05.2020 (справа №345/4401/18) вказав, що відповідно до висновку про застосування норми права, який міститься в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 січня 2020 року в справі № 754/14281/17, відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст.412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку, і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або при здійсненні судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.
Здійснення досудового розслідування неуповноваженою особою.
Як встановлено під час апеляційного провадження, досудове розслідування у даному кримінальному провадженні здійснювалось слідчим ОСОБА_15 на підставі постанови начальника відділення розслідування ДТП СВ Вінницького ПВ ГУНП у Вінницькій області від 14.03.2017., а в подальшому слідчими ОСОБА_16 та ОСОБА_17 відповідно до постанови про створення групи слідчих від 16ю06.2017 року.
За наведених обставин відсутні підстави вважати, що досудове розслідування здійснювалось неуповноваженими особами.
Роз`яснення права відводу.
За змістом ч.1 ст.344 КПК України після виконання зазначених у статтях 342 та 343 цього Кодексу дій головуючий оголошує склад суду, прізвище запасного судді, якщо він призначений, прізвища прокурора, потерпілого, цивільного позивача, обвинуваченого, захисника, цивільного відповідача, представників та законних представників, перекладача, експерта, спеціаліста, секретаря судового засідання, роз`яснює учасникам судового провадження право відводу і з`ясовує, чи заявляють вони кому-небудь відвід.
Як убачається з журналів судового засідання (т.3, а.с.130, т.3, а.с.144, т.3, а.с.168) під час зміни секретаря судового засідання судом не роз`яснювалось право присутнім учасникам провадження заявити відвід секретарю та такі обставини дійсно свідчать про недотримання судом вимог процесуального закону в частині дотримання положень ст.344 КПК України, проте стороною захисту не наведено обґрунтувань, що таке порушення кримінального процесуального закону є істотним та перешкодило суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення.
Повнота судового розгляду.
Відповідно до ч.1 ст.410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення; необхідність дослідження тієї чи іншої підстави випливає з нових даних, встановлених при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
З матеріалів провадження вбачається, що 09.01.2020. судом було ухвалено допит експертів ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 (т.3 а.с.201). Проте в подальшому експерти ОСОБА_19 та ОСОБА_20 судом не допитувались.
Така неповнота не може бути визнана суттєвою, оскільки під час судового провадження в суді першої інстанції сторона захисту не наполягала на допиті зазначених експертів та не наведено доводів, що така неповнота істотно вплинула на вирішення справи по суті.
Висновки суду щодо доводів апеляційних скарг прокурора, потерпілих в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Стосовно ж доводів апеляційних скарг прокурора та потерпілих в частині неправильного застосування Закону України про кримінальну відповідальність, що потягло призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості (є явно несправедливим) суд також вважає обґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому відповідно до ч.2 ст.52 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Таким чином кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.
Окрім наведеного ККС ВС у постанові від 09.10.2018. (справа 756/4830/17-к) дійшов висновку, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Санкцією ч.2 ст.286 КК України передбачено можливість призначення покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років, або без такого.
Як убачається з вироку, суд, призначивши ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.286 КК України в межах санкції частини статті у виді чотирьох років позбавлення волі також прийняв рішення про призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк три роки. При цьому суд врахував тяжкість злочину, наслідки, що настали, вік обвинуваченого, відсутність даних про перебування обвинуваченого на обліках в лікарів нарколога чи психіатра, відсутність обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, відсутність даних про відшкодування шкоди.
Такі дані про особу обвинуваченого у сукупності з встановленими обставинами провадження та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення дали суду підстави для призначення покарання в межах санкції частини статті, яке належить відбувати реально, проте доводи апеляційних скарг потерпілих та прокурора про необхідність призначення максимального покарання, визначеного санкцією частини статті, суд вважає безпідставними.
Висновки суду щодо доводів апеляційної скарги прокурора в частині істотного порушення кримінального процесуального закону в частині не зазначення початку строку відбування покарання.
Відповідно до п.2 ч.4 ст.374 КПК України в резолютивній частині обвинувального вироку, з-поміж іншого, зазначається початок строку відбування покарання. Зазначена норма кримінального процесуального закону зобов`язує суд у випадку постановлення обвинувального вироку встановити початок строку відбування покарання з метою недопущення неоднозначного тлумачення строку відбування покарання під час виконання вироку.
Частиною 1 статті 87 КВК України встановлено, що особи, засуджені до позбавлення волі, направляються для відбування покарання не раніше спливу триденного та не пізніше десятиденного строку з дня набрання вироком законної сили або з дня надходження із суду розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили. Щодо осіб, які на момент набрання вироком законної сили не перебувають в місцях попереднього ув`язнення, початок строку покарання обраховується з дня затримання на виконання вироку суду.
Як убачається з вироку, суд прийнято рішення про призначення ОСОБА_7 основного покарання у виді чотирьох років позбавлення волі, яке належить відбувати реально, проте суд не зазначив початок строку відбування покарання винною особою.
За таких обставин судове рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вінницької окружної прокуратури ОСОБА_10 з доповненнями задовольнити частково, апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_12 з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 03 листопада 2021 року у кримінальному провадженні №0001121, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 14.03.2017. по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.286 КК України змінити в частині визначення початку строку відбування покарання через істотні порушення кримінального процесуального закону.
В резолютивній частині вироку вказати, що початок строку покарання ОСОБА_21 рахувати з дня затримання на виконання вироку суду.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до суд касаційної інстанції (Касаційного кримінального Суду в складі Верховного Суду) протягом трьох місяців з дня проголошення.
Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Судді: