Ухвала
іменем України
19 липня 2022 року

м. Київ

Справа № 1-3/2009
Провадження № 51-3837 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Борщівського районного суду Тернопільської області від 20 грудня 2021 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 13 квітня 2022 року,

в с т а н о в и в:
Як вбачається з касаційної скарги ОСОБА_4 та долучених до неї судових рішень, вироком Апеляційного суду Тернопільської області від 20 травня 2009 року ОСОБА_4 визнано винним та засуджено за ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 368 КК України із застуванням ч. 1 ст. 70 КК України до п`яти років позбавлення волі. Відповідно до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки.
Ухвалою Верховного Суду України від 29 вересня 2009 року вирок Апеляційного суду Тернопільської області від 20 травня 2009 року щодо ОСОБА_4 змінено, в частині засудження за ч. 1 ст. 190 КК України вирок скасовано, а справу в цій частині закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України. На підставі ст. 70 КК України ухвалено вважати ОСОБА_4 засудженим за сукупністю злочинів, передбачених ч. 1 ст. 364 та ч. 2 ст. 368 КК України, до остаточного покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах судової влади строком на три роки. На підставі ст. ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки.
Ухвалою Борщівського районного суду Тернопільської області від 20 грудня 2021 року заяву ОСОБА_4 про перегляд вироку Апеляційного суду Тернопільської області від 20 травня 2009 року за нововиявленими обставинами залишено без задоволення.
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 13 квітня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а ухвалу Борщівського районного суду Тернопільської області від 20 грудня 2021 року, якою залишено без задоволення заяву ОСОБА_4 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Апеляційного суду Тернопільської області від 20 травня 2009 року, без змін.
Наразі ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Борщівського районного суду Тернопільської області від 20 грудня 2021 року й ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 13 квітня 2022 року та просить зазначені судові рішення переглянути в касаційному порядку.
Так, ОСОБА_4 вказує на те, що рішення місцевого суду є невмотивованим, а ухвалу апеляційного суду вважає такою, що не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
На думку скаржника, суд першої інстанції, розглядаючи його заяву, в порушення вимог ст. 257 КПК України (в редакції 1960 року) безпосередньо не дослідив докази по справі.
При цьому ОСОБА_4 вказує як на нововиявлені обставини на незаконні постанови Апеляційного суду Хмельницької області від 21.06.2007, 19.09.2007 та від 21.01.2008 про надання дозволу на проведення у його службовому кабінеті оперативно-технічних заходів і у такий спосіб штучного створення та підроблення доказів його винуватості та документально підтверджені зловживання слідчого прокуратури Хмельницької області (копії відповідних документів містяться в матеріалах справи).
Разом з тим, скаржник, з одного боку, стверджує, що вищевказаних постанов Апеляційного суду Хмельницької області від 21.06.2007, 19.09.2007 та від 21.01.2008, на які посилався суд у вироку, не існувало взагалі, а з іншого наголошує на їх незаконності, посилаючись на телефонну розмову у жовтні 2016 року з колишнім головою Апеляційного суду Хмельницької області ОСОБА_5 , який повідомив йому, що дозволи на проведення оперативно-технічних заходів у вересні 2007 року та січні 2008 року у його службовому кабінеті були дані УСБУ в Хмельницькій області незаконно.
Також вказує, що постанови Апеляційного суду Хмельницької області від 21.06.2007, 19.09.2007 та від 21.01.2008 про надання дозволу на проведення у його кабінеті оперативно-технічних заходів не були предметом розгляду в Апеляційному суді Тернопільської області. Крім того, стверджує, що в судовому засіданні Апеляційного суду Тернопільської області не досліджувалися технічні носії інформації, а у вироку суду є лише посилання на протоколи за результатами проведення оперативно-розшукових заходів у його кабінеті. При цьому дані, які в них містяться, на його думку, є сфальсифікованими.

Після офіційних звернень до Апеляційного суду Хмельницької області 22 грудня 2016 року він отримав остаточну відповідь, що вказані постанови на підставі п. 747 Порядку організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого Постановою КМУ від 18 грудня 2013 року № 939, з метою запобігання витоку секретної інформації в умовах особливого періоду були знищені комісією із складанням акту № 1 від 19 лютого 2014 року.

Також скаржник зазначив, що його доводи про незаконність надання дозволів на проведення оперативно-технічних заходів у його службовому кабінеті через зловживання слідчого прокуратури Хмельницької області та упередженість при розслідуванні і збиранні доказів по справі залишились не дослідженими, що призвело до однобічної оцінки доказів та хибних висновків про його винуватість у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

Відмову у задоволенні клопотання про дослідження вказаних доказів Борщівським районним судом при розгляді його заяви про перегляд вироку за нововиявленими обставинами вважає порушенням його права на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Також скаржник стверджує про упередженість судді ОСОБА_6 , котрий під час підготовчого судового засідання відмовив йому у витребуванні та розсекреченні оперативно-розшукової справи щодо нього, а також щодо його упередженості вказує той факт, що при розгляді кримінальної справи окрема постанова від 20 травня 2009 року, постановлена за наслідками розгляду справи, щодо притягнення свідків, які, на думку суду, дали неправдиві показання в суді, у прокуратуру Хмельницької області не направлялась.
Крім того, звертає увагу на показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , яких, на його думку, співробітники УСБУ в Хмельницькій області змусили дати свідчення проти нього.
Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалупро відмову у відкритті касаційного провадження, якщоз касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до приписів ст. 459 КПК України нововиявленими обставинами визнаються: 1) штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; 2) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; 3) інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
Окрім того, системне тлумачення положень статей 459, 462, 91 КПК України вказує на те, що нововиявленими обставинами є виявлені після завершення розгляду кримінального провадження в судах першої, апеляційної і касаційної інстанцій обставини, які мають такі ознаки:

1) вони об`єктивно існували на момент ухвалення відповідних судових рішень, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами, під час судового провадження, і стали відомі вже після ухвалення відповідного судового рішення;
2) вони знаходяться в органічному зв`язку з елементами предмета доказування в кримінальному провадженні, тобто вони можуть мати значення для оцінки або безпосередньо обставин, які підлягають доказуванню, або доказів, покладених в основу судового рішення;
3) вони мають істотне значення, оскільки самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
З оскаржених судових рішень вбачається, що апеляційний суд правильно погодився з рішенням суду першої інстанції, який, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_4 про перегляд вироку суду за нововиявленими обставинами, виходив з того, що наведені заявником обставини для перегляду судового рішення не можуть вважатися нововиявленими та були предметом дослідження як Апеляційного суду Тернопільської області під час розгляду справи по суті, так і під час касаційного розгляду Верховним Судом України.
При цьому, суд першої інстанції наголосив на тому, що ОСОБА_4 у січні 2017 року з тих же підстав вже звертався до суду із заявою про перегляд вироку Апеляційного суду Тернопільської області від 20 травня 2009 року за нововиявленими обставинами, яку ухвалою Чортківського районного суду Тернопільської області від 11 травня 2017 року залишено без задоволення, а ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року зазначену вище ухвалу Чортківського районного суду Тернопільської області від 11 травня 2017 року залишено без змін.

Суд акцентував, що ніяких інших обставин, які існують, однак не були відомі суду на час судового розгляду, ОСОБА_4 та його захисником суду не було наведено, зазначивши, що фактично у своїх заявах ОСОБА_4 вважає, що суд повинен переоцінити докази, які буди досліджені судом під час розгляду справи, що не є нововиявленими обставинами в розумінні ст. ст. 459, 462 КПК України.

Апеляційний суд, своєю чергою, зауважив, що аналіз матеріалів кримінального провадження та безпосередньо рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 20 грудня 2021 року свідчить, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 370 КПК України та зазначив, що, виходячи із заяви ОСОБА_4 , з якою він звернувся до Борщівського районного суду Тернопільської області про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, апелянт не погоджується із вироком, ухваленим Апеляційним судом Тернопільської області 20 травня 2009 року, оспорюючи допустимість доказів його вини, та стверджує, що прийняте рішення суперечить практиці ЄСПЛ.

Врахувавши наведене, колегія суддів апеляційного суду вказала, що доводи апелянта були перевірені судом першої інстанції і отримали належну правову оцінку. Зокрема, суд першої інстанції правильно зазначив, що обставини, на які посилається ОСОБА_4 у заяві про перегляд вироку за нововиявленими обставинами, були предметом дослідження як Апеляційного суду Тернопільської області при ухваленні вироку від 20 травня 2009 року, так і Верховного Суду України при перевірці в касаційному порядку вказаного вироку, оскільки аналогічні доводи були наведені ОСОБА_4 в касаційній скарзі на вирок апеляційного суду. Таким чином, місцевий суд правильно встановив, що підстави, наведені ОСОБА_4 для перегляду вироку за нововиявленими обставинами, фактично зводяться до переоцінки доказів, які вже досліджувались судом і отримали відповідну правову оцінку у вироку апеляційного суду та ухвалі касаційного суду.
Також апеляційним судом було надану відповідь на довід ОСОБА_4 щодо окремої постанови Апеляційного суду Тернопільської області від 20 травня 2009 року, на яку посилався апелянт, як на доказ зловживання слідчого прокуратури й упередженість при розслідування та збиранні доказів по справі. Апеляційний суд зазначив, що такі твердження ОСОБА_4 колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вказаним процесуальним рішенням Апеляційний суд Тернопільської області, завершивши розгляд кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_4 , відповідно до ст. 23-2 КПК України (в редакції 1960 року) інформував прокурора Хмельницької області про встановлені факти порушення закону, які, в свою чергу, жодним чином не стосуються доведення вини ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому злочинів.
На переконання колегії суддів касаційної інстанції, апеляційний суд, який залишив без зміни ухвалу місцевого суду за заявою ОСОБА_4 , дійшов правильного висновку про те, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав наведені ОСОБА_4 обставини такими, що не відповідали критеріям, визначеним кримінальним процесуальним законом для визнання їх нововиявленими в контексті положень ст. 459 КПК України. Рішення судом належним чином умотивовано і сумнівів у його законності не має. Із зазначеним висновком також погоджується й колегія суду касаційної інстанції.

Крім того, твердження у касаційній скарзі ОСОБА_4 про те, що колегія апеляційного суду не дотрималась вимог ст. 419 КПК України, також не відповідають дійсності, оскільки спростовуються змістом, як самої касаційної скарги скаржника та наведеним у ній доводам, так і змістом оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції.
Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_4 та вважає, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Враховуючи викладене та керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Борщівського районного суду Тернопільської області від 20 грудня 2021 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду

від 13 квітня 2022 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3