Справа № 203/2519/21
Провадження № 1-кп/0203/407/2022
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 серпня 2022 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ;

при секретарі ОСОБА_2 ;

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ;

обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ;

захисника обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

заявника адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0002281 18.09.2019 року відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 190 КК України, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , обвинувачених за ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 209 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська перебуває вищевказаний обвинувальний акт.

До суду надійшло клопотання захисника ОСОБА_10 про повернення обвинувального акту прокурору, у зв`язку з тим, що обвинувальний акт не відповідає нормам ст. 291 КПК України, а саме: обвинувальний акт не містить посилання на фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими і які відносить до предмету доказування у кримінальному провадженні. Вважає, що обвинувачення не містить об`єктивної сторони вчиненого злочину, тобто, відсутні відомості щодо обставин (час, місце, дата), при яких у обвинувачених виник злочинний умисел, спрямований спочатку на створення штучно надуманих позовних вимог для звернення до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, надання завідомо неправдивих відомостей щодо предмету позовних вимог, а саме, нерухомого майна, що належить Дніпропетровській (Дніпровській) міській раді, розташованого по АДРЕСА_1 , а також, у вчиненні правочину з даним майном, одержаним нібито внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів.

Також, захисник ОСОБА_7 надав до суду клопотання про повернення обвинувального акту по вказаному кримінальному провадженню. Обґрунтував свої вимоги тим, що прокурором не виконані вимоги п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки сформульоване в обвинувальному акті обвинувачення взагалі не містить викладу фактичних обставин злочину за фактом легалізації доходів, одержаних злочинних шляхом щодо дій ОСОБА_5 . Зазначив, що виклад фактичних обставин щодо легалізації доходів, одержаних злочинним шляхом у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ідентичні та містять лише дії ОСОБА_6 .

В судовому засіданні всі обвинувачені та їх захисник ОСОБА_7 підтримали подані клопотання та просили їх задовольнити.

Прокурор ОСОБА_11 зазначив, що обвинувальний акт повністю відповідає вимогам КПК України, а тому, просив відмовити у задоволенні клопотань захисників та призначити судовий розгляд на підставі цього обвинувального акту.

Представник потерпілого - ОСОБА_8 , також, просив відмовити у задоволенні клопотань захисників, з підстав зазначених прокурором, та призначити обвинувальний акт до судового розгляду.

Суд, заслухавши думки учасників судового провадження, дослідивши обвинувальний акт, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити такі відомості: 1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; 2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3-1) анкетні відомості викривача (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; 5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; 6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; 7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 7-1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; 8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); 8-1) розмір пропонованої винагороди викривачу; 9) дату та місце його складення та затвердження.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, в рішенні від 25 липня 2000 року у справі «Маттоціа проти Італії»: «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати скрізь призму положення, закріпленого у п.«b» ч. 3 ст. 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення».

Таким чином, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що деталі обвинувачення у кримінальному процесі мають суттєве значення, а його некоректність розглядається ЄСПЛ, як порушення права на захист.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Приймаючи рішення про необхідність повернення обвинувального акту відносно ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 прокурору, суд зазначає наступне.

Так, сформульоване в обвинувальному акті обвинувачення, взагалі не містить виклад фактичних обставин злочину за фактом легалізації доходів, одержаних злочинним шляхом, відносно ОСОБА_5 . Виклад фактичних обставин щодо легалізації доходів, одержаних злочинним шляхом, відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ідентичні та містять опис дій лише ОСОБА_6 .

Крім того, правова кваліфікація кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 209 КК України, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , в обвинувальному акті має неоднозначність та неконкретність, а саме, зазначено кожному окремо: …, виразились у вчиненні правочину з коштами або іншим майном, одержаними внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів вчиненого групою осіб за попередньою змовою.

Вказана обставина призводить до неоднозначного тлумачення обвинувачення, що є грубим порушенням прав обвинувачених та норм чинного законодавства.

Крім того, у формулюванні обвинувачення та у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, ані відносно ОСОБА_5 , ані відносно ОСОБА_6 , не зазначено місце вчинення правопорушення, а також, внаслідок вчинення якого саме конкретного суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації доходів, було одержано майно.

Також, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 інкримінується вчинення даного злочину групою осіб за попередньою змовою.
Проте, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які встановлені під час досудового розслідування, ані відносно ОСОБА_5 , ані відносно ОСОБА_6 , взагалі не містить опису дій обвинувачених щодо скоєння правопорушення саме у складі групи осіб за попередньою змовою. Так само, не містить посилання на вчинення злочину «групою осіб за попередньою змовою» і формулювання обвинувачення відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Тобто, обвинувальний акт містить виклад фактичних обставин та формулювання обвинувачення, які не відповідають зазначеній правовій кваліфікації кримінального правопорушення.

Отже, в обвинувальному акті, всупереч вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, виклад фактичних обставин, формулювання обвинувачення, а також, правова кваліфікація відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 209 КК України, є неконкретними та суперечливими, що позбавляє останніх можливості в повній мірі здійснювати свій захист та відповідно суттєво порушує їх право на захист.

Також, заслуговують на увагу і доводи захисника про те, що в обвинувальному акті не зазначено, за якою редакцією КК України кваліфіковані дії ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , враховуючи те, що вчинення злочинів обвинуваченим інкримінується в період 2013 року, і з того часу ст. 209 КК України зазнавала змін, як у диспозиції, так і у санкції.

Також, суд вважає необхідним повернути обвинувальний акт прокурору, з огляду на наступне.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 190 КК України, виражається у заволодінні чужим майном або придбанні права на майно шляхом обману або зловживання довірою.
Право на майно - документ, що дозволяє отримати у свою власність майно.

Згідно обвинувального акту дії обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 також кваліфіковані і за ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 190 КК України, як умисні дії, що виразились у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство), в особливо великому розмірі, вчиненого у складі групи осіб за попередньою змовою.

Разом з тим, відповідно до змісту обвинувального акту відносно ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , прокурор у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення зазначив, що обвинувачені діяли з метою придбання права на чуже майно.
Крім того, згідно викладу формулювання обвинувачення щодо кожного з обвинувачених окремо, зазначено: «…, придбали право власності на користь членів групи на чуже майно…»

Отже, обвинувальний акт знову ж таки містить виклад фактичних обставин та формулювання обвинувачення, які не відповідають зазначеній правовій кваліфікації кримінального правопорушення, що свідчить про неоднозначне визначення в діях обвинувачених об`єктивної сторони складу злочину.

Такі суперечності позбавляють суд можливості роз`яснити обвинуваченим суть обвинувачення у відповідності до вимог ст. 348 КПК України.

Також, обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не містить визначення місця скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Так, обвинувальний акт містить посилання на те, що право власності на нежитлові приміщення було зареєстровано Реєстраційною службою ДМУЮ в Дніпропетровській області, однак у ньому не зазначено адресу місцезнаходження вказаного органу на момент скоєння кримінального правопорушення, а саме, 27.08.2013 року.

Зазначене може призвести до розгляду кримінального провадження із порушенням правил підсудності, що є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Також, суд звертає увагу, що у даній справі обвинувачення висунуто групі осіб, проте, при викладі фактичних обставин та формулюванні обвинувачення кожному з них, зазначене абсолютно однакове обвинувачення без їх індивідуалізації, їх текст тотожний та містить узагальнюючі слова. У частині обвинувачення відсутнє розмежування обвинувачення стосовно дій окремих осіб, не визначена роль кожного та ступінь участі, що породжує невизначеність та незрозумілість обвинувачення в частині визначення конкретних злочинних діянь, які ставляться в провину кожному з обвинувачених.

Зокрема, з обвинувального акту вбачається, що дії ОСОБА_4 кваліфікуються лише за ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 190 КК України, а дії ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , крім ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 190 КК України, також, і за ч. 2 ст. 209 КК України. При цьому, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 209 КК України, які встановлені під час досудового розслідування, обвинувальний акт містить щодо всіх трьох обвинувачених, що є грубим порушенням права на захист ОСОБА_4 , оскільки позбавляє останнього можливості в повній мірі розуміти обсяг обвинувачення та здійснювати від нього свій захист.

Отже, вищевказані недоліки обвинувального акту фактично унеможливлюють здійснення судового розгляду, оскільки, згідно з вимогами п. 13 ч. 1 ст. 3 та ч. 1 ст. 337 КПК України, такий проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення і лише в межах останнього відповідно до обвинувального акту.

Така преюдиція щодо винуватості осіб у вчиненні інкримінованих злочинів у складі злочинної групи, не лише входить в колізію з нормами КПК щодо вільної оцінки доказів, а й суперечить передбаченим ст. 7 КПК загальним засадам кримінального провадження, зокрема верховенству права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Натомість міжнародні стандарти у галузі судочинства послідовно стверджують про неприпустимість нехтування презумпцією невинуватості та правом на справедливий судовий розгляд. Так, відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Так, відповідно до ч. 1 ст. 338 КПК України, з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа. Однак, суд вважає, що можливість зміни обвинувачення у ході судового розгляду не дає підстав для призначення судового розгляду із обвинуваченням, яке є не конкретним та суперечливим, оскільки зміна обвинувачення у суді, відповідно до ч. 1 ст. 338 КПК України, можлива лише у випадку встановлення нових фактичних обставин злочину під час судового розгляду. Діючий КПК України не передбачає можливості призначення судового розгляду за обвинувальним актом у якому сформульоване не конкретне обвинувачення та відсутні відомості щодо фактичних обставин під умовою можливої зміни прокурором обвинувачення у ході судового розгляду. Отже, враховуючи вищезазначене, суд вважає, що наведені порушення є істотними, такими, що перешкоджають призначенню судового розгляду на підставі отриманого обвинувального акту та здійсненню належної визначеної КПК України процедури судового розгляду, і їх неможливо усунути під час підготовчого судового засідання, а тому, обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору, оскільки він не відповідає вимогам КПК України.

Крім того, до суду надійшло клопотання від адвоката ОСОБА_9 , який представляє інтереси ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , про скасування арешту майна, який накладений ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.11.2019 року в рамках кримінального провадження № 0002281. В обґрунтування клопотання адвокат вказав, що його довірителі є добросовісними набувачами нерухомого майна нежитлового приміщення №79 (РНОНМ 01), 79-А (РНОНМ 01), за адресою: АДРЕСА_1 , а тому, подальший арешт вказаного майна є порушенням вимог ст. 41 Конституції України.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_9 заявлені вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити клопотання, з наведених у ньому підстав.

Обвинувачені та їх захисник підтримали клопотання адвоката ОСОБА_9 та просили його задовольнити.

Прокурор та представник потерпілого заперечували проти задоволення клопотання.

Врахувавши думки учасників судового провадження, дослідивши матеріали клопотання, суд приходить до наступного висновку.

З матеріалів клопотання судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.11.2019 року, зважаючи, що нерухоме майно є предметом кримінального правопорушення та відповідало нормам ст. 98 КПК України було застосовано відповідний захід забезпечення кримінального провадження як арешт шляхом заборони відчуження нежитлового приміщення №79 (РНОНМ 01), 79-А (РНОНМ 01), за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Частиною 1 ст. 170 КПК України визначено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Із аналізу наведеної норми вбачається, що прийняття рішення про скасування арешту майна за клопотанням вищенаведених осіб можливе за таких умов: доведення, що в подальшому застосуванні цього заходу минула потреба; доведення, що арешт накладено необґрунтовано.

Однак, заявляючи клопотання про скасування арешту на вищезазначений об`єкт нерухомого майна адвокатом не надано жодних доказів на підтвердження того, що в подальшому у застосуванні арешту вказаного майна відпала потреба, як і не було доведено того, що арешт накладений необґрунтовано.

Як вбачається зі змісту обвинувального акту, зазначене майно є об`єктом кримінального правопорушення, тому може бути використане, як доказ факту та обставин, що встановлюватиметься в ході судового провадження.

При цьому, суд наголошує, що кримінальне провадження зараз перебуває лише на стадії підготовчого судового засідання, за результатами проведення якого, суд дійшов висновку про необхідність повернення обвинувального акту прокурору, у зв`язку із виявленими у ньому недоліками.

На думку суду, станом на день розгляду клопотання не відпали підстави накладення арешту на вказане майно, яке є предметом злочину та речовим доказом в кримінальному провадженні, а зняття арешту з майна, може призвести до його втрати та настання наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню та у подальшому прийняттю рішення по суті.

Посилання адвоката про порушення прав законних власників вказаного майна через існуючий арешт, суд до уваги не приймає, оскільки вони не є беззаперечною підставою для його скасування за вищевикладених обставин.

Отже, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що клопотання про скасування арешту майна є передчасним на даній стадії судового провадження та таким, що задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 174, 314-316 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0002281, відомості про який внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань 18.09.2019 року, відносно ОСОБА_4 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 190 КК України, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , обвинувачених за ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 209 КК України, повернути прокурору Центральної окружної прокуратури м. Дніпра, у зв`язку з його невідповідністю вимогам ст. 291 КПК України, для усунення зазначених в ухвалі недоліків протягом розумного строку.

У задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_9 , який діє в інтересах ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , про скасування арешту майна, який накладений ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.11.2019 року в рамках кримінального провадження № 0002281, відмовити.

Ухвала, в частині повернення обвинувального акту, може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1