Номер провадження: 11-кп/813/879/22
Справа № 515/1281/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 вересня 2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції між Одеським апеляційним судом та Татарбунарським районним судом Одеської області апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , на вирок Татарбунарського районного суду Одеської області від 24 грудня 2021 року в рамках кримінального провадження № 0001048, внесеного до ЄРДР 30.08.2021 року, відносно:

ОСОБА_7 , що народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Нерушай Татарбунарського району Одеської області, українки, громадянки України, з неповною середньою освітою, перебуває у фактичних шлюбних стосунках, маючої на утриманні малолітню дитину, в силу ст. 89 КК України не маючої судимості, працюючої за наймом, зареєстрованої по АДРЕСА_1 , але проживаючої по АДРЕСА_2 ,

- обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 визначено обчислювати з моменту звернення вироку до виконання з моменту її затримання для відбування покарання.

Вирішено питання щодо долі речових доказів.

Відповідно до оскаржуваного вироку, 29 серпня 2021 року, приблизно о 21 год. 15 хв., ОСОБА_7 , знаходячись біля магазину «Мікс», що розташований за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, с. Глибоке, вул. Гагаріна, 61, в ході раптово виниклої сварки з ОСОБА_9 , з метою спричинення йому тілесних ушкоджень, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та те, що її дії спрямовані на спричинення шкоди здоров`ю потерпілому, пішла до зазначеного магазину, де взяла зі столу кухонний ніж та умисно нанесла удар цим ножом ОСОБА_9 в ліву частину тулуба, спричинивши останньому тілесне ушкодження у вигляді проникаючого ножового поранення черевної порожнини зліва з пошкодженням селезінки, яке призвело до втрати органу селезінки. Вказане тілесне ушкодження відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погоджуючись з оскарженим вироком, захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини справи, вважає, що призначене покарання обвинуваченій не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення з наступних підстав:

- суд залишив поза увагою те, що потерпілий був ініціатором сварки, натомість кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченою у зв`язку з тим, що вона захищала свого співмешканця, який за два тижні до цього пережив інсульт;

- суд не врахував належним чином те, що на утримані обвинуваченої ОСОБА_7 перебуває дитина 2012 року народження;

- обвинувачена позитивно характеризується за місцем проживання та є порядною матір`ю;

- відсутні обставини, які обтяжують покарання;

- зазначає, що обвинувачена щиро розкаялась та надає критичну оцінку вчиненому;

- суд безпідставно не застосував до обвинуваченої ст. 75 КК України, посилаючись лише на думку потерпілого, який в силу особистої образи не зміг пробачити останню;

- суд не врахував досудову доповідь центру пробації, який все ж таки вважав, що виправлення особи та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень можливо за умови здійснення з боку органу пробації інтенсивного нагляду та покладання обов`язків, передбачених ст. 76 КПК України;

- звертає увагу суду, що прокурор у судовому засіданні просив призначити обвинуваченій покарання у виді 5 років та звільнити її від відбуття покарання з випробуванням строком у три роки;

На підставі наведеного просить оскаржений вирок змінити в частині призначеного покарання та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки.

Позиції учасників судового розгляду.
Обвинувачена та захисник підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників судового засідання, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення не в повній мірі відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку суду першої інстанції, обвинувачена ОСОБА_7 повністю визнала свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, внаслідок чого суд, за погодженням із учасниками судового провадження, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження інших доказів, обмежившись лише допитом обвинуваченого відносно фактичних обставин кримінального правопорушення та дослідженням доказів, які характеризують особистість обвинуваченої.

При цьому, суд встановив, що учасники судового провадження не оспорюють фактичні обставини справи, правильно їх розуміють та їм роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку та кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто що спричинило втрату органу.

Що стосується доводів апеляційної скарги сторони стосовно недотримання судом вимог закону в частині призначення покарання обвинуваченому, то вони є необґрунтованими та фактично пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями суду).

За вимогами статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

У статті 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини і захистом інтересів держави й суспільства.

Положеннями ст. 75 КК передбачено, що в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Питання щодо призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (постанова Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к та 07 квітня 2021 року).

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Так, ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, який згідно з положеннями ст. 12 КК України, є тяжким кримінальним правопорушенням, санкція якого, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Обираючи обвинуваченій ОСОБА_7 захід примусу, суд першої інстанції, на виконання приписів зазначеної вище норми кримінального закону та положень судової практики, врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до тяжкого кримінального правопорушення; характеристику особи обвинуваченої; а також конкретні обставини справи, зокрема: думку потерпілого про призначення обвинуваченій суворого покарання у виді позбавлення її волі, щире каяття обвинуваченої та сприяння розкриттю кримінального провадження, також суд зважив на відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 368 КПК України суд першої інстанції прийняв до відома надану досудову доповідь Білгород-Дністровським районним сектором № 2 філії ДУ «Центр пробації» в Одеській області, в якій зроблено висновок про високу ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення та дуже високий ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб. Також суд зауважив, що даний орган вважав, що виправлення ОСОБА_7 без позбавлення волі все ж таки можливо.

З урахуванням викладеного місцевий суд дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_7 мінімального покарання, передбаченого санкцією статті за якою її було визнано виною.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на загальних засадах призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, з огляду на наступне.

Так, апеляційний суд звертає увагу, на характер та ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення, його підвищену суспільну небезпечність, конкретні обставини кримінального правопорушення, а саме: використання знаряддям вчинення кримінального правопорушення ніж, локалізацію завданих потерпілому тілесних ушкоджень черевна порожнини зліва з пошкодженням селезінки, які призвели до втрати органу селезінки, а також, на думку потерпілого у суді першої інстанції, який наполягав на застосуванні реального покарання щодо обвинуваченої ОСОБА_7 , оскільки не пробачив останню, яка має суттєве значення для визначення покарання, проте не є вирішальною та враховується апеляційним судом у сукупності з іншими обставинами справи.

Досліджуючи механізм конкретного кримінального правопорушення, колегією суддів було ретельно вивчено не лише особу обвинуваченої, а й особу потерпілого, оскільки переважна кількість кримінальних правопорушень проти життя та здоров`я особи відбуваються через значний внесок жертви в те, що з нею сталося, тому кримінальне правопорушення можна вважати результатом дій обох - злочинця і жертви. Апеляційний суд вважає, що, з огляду на фактичні обставини справи, які встановлені судом першої інстанції та учасниками судового провадження не оспорювались, потерпілий ОСОБА_9 не мав до вчинення кримінального правопорушення поведінки, яка б була максимально провокативною для обвинуваченої.

Натомість, слід звернути увагу, що після вчинення кримінального правопорушення обвинувачена ОСОБА_7 не проявила правослухняної поведінки побачивши рану у потерпілого сказала, що нічого страшного, "до весілля загоється", та пішла із співмешканцем додому, тобто покинула місця вчинення кримінального правопорушення, не викликала швидку допомогу та працівників поліції. Крім того, потерпілий ОСОБА_9 тривалий час перебував на лікуванні, проте обвинувачена не надала останньому матеріальної допомоги на лікування.

Також, апеляційний суд звертає увагу, що хоч обвинувачена ОСОБА_7 в силу ст. 89 КК України вважається особою, яка не має судимості, проте остання притягувалась до кримінальної відповідальності, за вчинення аналогічного умисного кримінального правопорушення проти життя та здоров`я особу, була засуджена до реальної міри покарання, проте висновків для себе не зробила та скоїла нове кримінальне правопорушення, що певною мірою характеризує особу обвинуваченої та свідчить про схильність останньої до противоправної поведінки.

Надаючи оцінку твердженням сторони захисту щодо необхідності врахування таких пом`якшуючих обставин, як повне визнання вини та щире каяття, апеляційний суд зазначає, що з оскаржуваного рішення убачається, що зазначені обставини, вже було враховано судом першої інстанції при призначенні покарання, на підставі яких суд дійшов висновку про необхідність призначення покарання у мінімальних межах санкції інкримінованого ОСОБА_7 , кримінального правопорушення.

Крім того, наявності двох обставин, що пом`якшують покарання, на думку апеляційного суду, не можуть бути вирішальними обставинами, які дають підстави для застосування положень ст. 75 КК України. Такий висновок апеляційного суду відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Першої судової Палати ККС у складі ВС від 10 серпня 2021 року по справі №235/689/20.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що стаття 3 Конституції України проголошує, що людина, її життя та здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Тим не менш, за результатами досліджень кримінальні правопорушення проти найцінніших людських благ життя та здоров`я особи становлять одну із найпоширеніших та визнаються одними з найнебезпечніших груп злочинних дій, які руйнують і спотворюють найцінніші блага, а також наражають на небезпеку заподіяння їм шкоди.

В цьому контексті важливе значення має правильне застосування кримінально-правових норм, що передбачають відповідальність за вчинення кримінальних правопорушень проти життя та здоров`я особи, в інтересах стабільного надійного існування та життєдіяльності нації, збереження її фізичного і морального здоров`я.

Таким чином, ґрунтуючись на принципах призначення покарання, визначених положеннями КПК України, приймаючи до уваги дані про особу обвинуваченої ОСОБА_7 , колегія суддів приходить до висновку, що вище наведені обставини - тяжкість вчиненого правопорушення, фактичні обставини його вчинення, суспільно небезпечний характер, особа обвинуваченого, в своїй сукупності виключають будь-які обґрунтовані підстави для пом`якшення обвинуваченій покарання, призначеного судом першої інстанції.

Наявність на утриманні малолітньої дитини 2012 року народження та позитивні характеристики, з урахуванням вище наведених обставин, в даному випадку, не можуть бути безумовними підставами для пом`якшення покарання обвинуваченій ОСОБА_7 .

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17 09 2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16 10 2008 року).

Стороною захисту не наведено в апеляційній скарзі інших переконливих обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні обвинуваченій ОСОБА_7 покарання та могли б свідчити про беззаперечну явну суворість або несправедливість призначеного покарання за ч. 1 ст. 121 КК України.

Істотних порушень вимог КПК України, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч. 1 ст. 404 КПК України, оскільки апеляційні скарги сторони захисту не містять у собі доказів щодо скасування або зміни вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування вироку, а тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Вирок Татарбунарського районного суду Одеської області від 24 грудня 2021 року в рамках кримінального провадження № 0001048, внесеного до ЄРДР 30.08.2021 року, відносно ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4