КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві, шляхом проведення відеоконференцзв`язку між Київським апеляційним судом та ДУ «Київський слідчий ізолятор», матеріали з кримінального провадження № 0003182 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2022 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2022 року, зокрема, ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 21 березня 2022 року включно.

Таке рішення суд, враховуючи тяжкість обвинувачення висунутого ОСОБА_7 , обставини вчинення кримінальних правопорушень, про які відображено у обвинувальному акті та повідомив прокурор, а також факт дачі свідчень обвинуваченим ОСОБА_7 щодо обставин вчинення кримінальних правопорушень та його персональної ролі і ступеню участі у їх вчиненні, які ще підлягають ретельному аналізу у сукупності з іншими доказами при оцінці усіх доказів у сукупності за результатами судового розгляду, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме тим, що існує ризик переховування обвинуваченого від суду та вчинення інших кримінальних правопорушень, і тому визнав необхідним продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 строк тримання під вартою, оскільки інший, більш м`який запобіжний захід на даному етапі судового розгляду, не може запобігти вказаним ризикам.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , вважаючи ухвалу суду _____________________________________________________________
Справа №11-кп/824/1802/2022 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8
Категорія: ч. 2 ст. 115 КК України Доповідач ОСОБА_1
необґрунтованою та невмотивованою, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, із встановленням певних обов`язків.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що на даний час відпала потреба у застосуванні саме такого виду запобіжного заходу, як тримання під вартою, оскільки відсутні будь-які ризики, визначені ст. 177 КПК України, і застосування запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, з покладанням обов`язку на обвинуваченого ОСОБА_7 носити електронний засіб контролю, буде достатнім для забезпечення виконання ним покладених на нього обов`язків.
При цьому зазначає, що ОСОБА_7 утримується під вартою протягом 1 року 8 місяців, і за вказаний час він обмежений у правах та свободах, що є порушенням принципу поваги до свободи особистості, а подальше перебування обвинуваченого під вартою буде суперечити ст. 5 Європейської конвенції про захист прав і основоположних свобод людини та принципу правової держави, оскільки час, який обвинувачений знаходиться під вартою, вже не є співмірним з тяжкістю висунутого обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, які на даний час не є доведеними.
Також вказує, що, всупереч вимогам Конституції України та кримінального процесуального законодавства, судом першої інстанції не проведено повний та об`єктивний аналіз всіх ризиків, визначених ст. 177 КПК України, з урахуванням особливостей даного кримінального провадження та особи обвинуваченого ОСОБА_7 , як того вимагають норми чинного законодавства України та міжнародного законодавства, зокрема практика ЄСПЛ.
Крім того, протягом одного року судового розгляду прокурором не було наведено жодних обставин, які б свідчили про те, що ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання ОСОБА_7 під вартою. При цьому весь цей час прокурор посилається на одні і ті ж самі обставини, які не підтверджені конкретними матеріалами справи та носять абстрактний характер, а також прокурором ігнорується той факт, що ризики та інші негативні явища, які можуть перешкодити здійсненню правосуддя, перестали існувати.
Так, ризик знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, перестав існувати в силу того, що досудове розслідування у кримінальному провадженні завершено та розпочато судовий розгляд, всі докази були зібрані та проведено необхідний комплекс судових експертиз, висновки яких знаходяться в матеріалах кримінального провадження. При цьому прокурором не надано жодного доказу на підтвердження існування зазначеного ризику, а тому цей ризик не можна сприймати як обґрунтований та реальний, а посилання на існування такого ризику є безпідставним.
Також не можна сприймати як реальний і ризик щодо можливості переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду та ухилення від участі у судовому розгляді, так як він обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від 7 до 15 років або довічного позбавлення волі, оскільки він нічим не підтверджується. Твердження прокурора про те, що обвинувачений ОСОБА_7 відразу після скоєння ним інкримінованих йому кримінальних правопорушень в ніч з 25.05.2020 на 26.05.2020 зник з місця події, намагаючись уникнути покарання за вчинене та приховати сліди злочину, а отже може в подальшому переховуватися від суду, є абстрактним та заснованим на суб`єктивній думці сторони обвинувачення.
Перестав існувати також і ризик незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні. Відсутність конкретних доказів можливості здійснення ОСОБА_7 впливу на інших учасників провадження, ніяким чином не обґрунтовує наявність даного ризику та носить абстрактний і нічим не підтверджений характер.
Крім того, прокурор у судових засіданнях неодноразово наголошував на тому, що свідки вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_7 відсутні, а тому й ризик щодо впливу на свідків відсутній.
Також у судових засіданнях було досліджено ряд висновків судових експертиз, які знаходяться в матеріалах справи, і сторона захисту висловила своє бачення щодо допустимості та належності зазначених доказів, а тому ризик здійснення впливу на експертів є абстрактним та не підтвердженим.
Щодо ризику ймовірного впливу ОСОБА_7 на іншого обвинуваченого, то відповідно до матеріалів справи, які досліджені судом, на ОСОБА_7 здійснювався психологічний вплив (залякування та погрози) зі сторони обвинуваченого ОСОБА_9 , а тому він є безглуздим.
Також є непідтвердженим та абстрактним ризик перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, оскільки будь-яких доказів того, що обвинувачений ОСОБА_7 вчиняв або має на меті в майбутньому вчиняти конкретні дії, направлені на створення перешкод правосуддю, стороною обвинувачення не наведено, а тому відсутні підстави сприймати зазначений ризик як реальний.
Також нічим не підтверджується і ризик вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_7 , окрім тверджень прокурора. При цьому ОСОБА_7 до адміністративної та кримінальної відповідальності ніколи не притягувався та не був під судом чи слідством, алкогольними напоями чи наркотичними засобами не зловживає та не веде аморального способу життя, що свідчить про те, що ОСОБА_7 не схильний до протиправної поведінки, тому вказаний ризик не можна сприймати як реальний.
Разом з тим, незважаючи на встановлену законодавством категоричну заборону прокурору ініціювати питання про продовження запобіжного заходу без наявності підтверджених та обґрунтованих підстав, останній звернувся із клопотанням про продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , а судом це проігноровано та не взято до уваги.
Окрім цього, сторона захисту під час судового засідання звертала увагу суду на положення ст. 178 КПК України та на існуючі обставини, які дають підстави для зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 , однак, при винесені рішення суд не дотримався вимог Кримінального процесуального законодавства та не здійснив їх оцінку відповідно до приписів цієї статті.
Також звертає увагу на грубі та істотні порушення прав та свобод ОСОБА_7 , котрі були допущені під час проведення досудового розслідування та збирання доказів стороною обвинувачення, а саме: застосування працівниками поліції до ОСОБА_7 психічного та фізичного тиску, що супроводжувалось нанесенням тілесних ушкоджень та примушуванням до надання самовикриваючих показаньів у вчиненні вбивства, якого він не вчиняв; фальсифікація матеріалів кримінального провадження та внесення до процесуальних документів завідомо неправдивих відомостей щодо дати та часу затримання ОСОБА_7 з метою укриття факту незаконного утримання останнього в управлінні поліції без відповідних правових підстав; порушення права на захист, яке виражалось у ненаданні ОСОБА_7 , протягом більш ніж 10-ти годин після фізичного затримання, можливості скористатися правовою допомогою адвоката; внесення недостовірних відомостей до документів щодо підстав для застосування відносно ОСОБА_7 заходів безпеки, незаконного переведення та утримання ОСОБА_7 в умовах ІТТ, а також проведення за участі останнього процесуальних дій без участі захисника.
За таких обставин, беручи до уваги відсутність ризиків, які існували на час застосування запобіжного заходу, а також те, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше не судимий, до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, та, що обвинувачення не відповідає вимогам «розумності» в контексті правової позиції Європейського суду з прав людини та не містить доказів, які об`єктивно зв`язують обвинуваченого з інкримінованим злочином, загострення ряду хронічних хвороб обвинуваченого, апелянт вважає, що застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту з покладенням обов`язку носити електронний засіб контролю, буде достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_7 покладених на нього обов`язків.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_10 на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення прокурора щодо апеляційного прохання, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
За змістом ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Згідно з абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України, на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Таким чином, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Як убачається з матеріалів справи, в провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0003182 по обвинуваченню ОСОБА_9 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 289, ч. 4 ст. 187, п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України.
Вирішуючи клопотання прокурора про продовження, зокрема, обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд дійшов висновку, що інші запобіжні заходи не зможуть запобігти існуючим ризикам та забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків. При цьому суд, врахувавши тяжкість обвинувачення висунутого ОСОБА_7 , обставини вчинення кримінальних правопорушень, про які відображено у обвинувальному акті та повідомив прокурор, а також факт дачі свідчень обвинуваченим ОСОБА_7 щодо обставин вчинення кримінальних правопорушень та його персональної ролі і ступеню участі у їх вчиненні, які ще підлягають ретельному аналізу у сукупності з іншими доказами при оцінці усіх доказів у сукупності, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме тим, що існує загроза переховування обвинуваченого від суду та вчинення інших кримінальних правопорушень.
З такими висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки судом об`єктивно були досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість обрання найсуворішого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення, яке цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Доводи захисника ОСОБА_6 проте, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, є безпідставними.

Так, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Враховуючи характер висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні ряду особливо тяжких кримінальних правопорушень та їх конкретні обставини, тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі визнання його винуватим у їх вчиненні, а також, приймаючи до уваги всі наявні у матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, та, з огляду на ці обставини, існування обґрунтованих ризиків, що обвинувачений ОСОБА_11 , перебуваючи на волі, може переховуватися від суду, а також вчинити інші кримінальні правопорушення, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається захисник ОСОБА_6 , а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, колегія суддів не встановила.

Наведені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_6 дані про особу обвинуваченого ОСОБА_10 , самі по собі не дозволяють зробити висновок про те, що можливість уникнення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, може бути досягнута шляхом застосування до нього іншого, більш мякого запобіжного заходу.

Також слід зазначити, що на даній стадії кримінального провадження суд апеляційної інстанції не уповноважений досліджувати обставини вчинення кримінального правопорушення, перевіряти належність і допустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, а тому доводи захисника ОСОБА_6 в частині недоведеності винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень - не можуть бути предметом даного апеляційного розгляду.

Отже, враховуючи наведене, підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_10 більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, у виді цілодобового домашнього арешту, що є змістом апеляційної вимоги захисника, принаймні на цій стадії судового розгляду, колегія суддів не вбачає.
За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2022 року є законною та обґрунтованою, а отже, апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2022 року, якою зокрема, ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 21 березня 2022 року включно, - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________________ _____________________ ___________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3