КРОПИВНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ провадження 11-кп/4809/539/22 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2022 року м. Кропивницький
Колегія суддів Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,
при участі:
прокурора ОСОБА_6 ,
адвоката ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
переглянула у відкритому судовому засіданні, за апеляційною скаргою адвоката обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_7 , ухвалу Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 29 серпня 2022 року, якою у межах кримінального провадження № 0000171 від 29.07.2021 стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 27 жовтня 2022 року включно.

ВСТАНОВИЛА:
У провадженні Гайворонського районного суду Кіровоградської області перебуває судова справа по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України (ЄУН 385/1126/21).
У межах даного кримінального провадження, під час судового засідання, за клопотанням прокурора, в порядку ст. 331 КПК України, судом першої інстанції розглянуто питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 .

Судом встановлено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які не перестали існувати можливість переховування обвинуваченого від суду, вчиняти нові кримінальні правопорушення; незаконно впливати на потерпілу та свідків; знищити, сховати або спотворити речові докази, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;враховано судом тяжкість інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, особу обвинуваченого.

Із судовим рішенням судді не погоджується обвинувачений і адвокат обвинуваченого ОСОБА_7 оскаржує його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою обрати стосовно ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, із покладенням обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

Свої вимоги обґрунтовує такими доводами.

Мотиви суду, наведені в ухвалі недостатні для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Стороною обвинувачення не доведено, що більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Крім того, зазначає, що захист в судовому засіданні ставив питання про визнання ряду доказів недопустимими, і посилання суду на обґрунтованість підозри передчасна.

Тяжкість кримінального правопорушення та невизнання вини обвинуваченим не можуть бути підставами для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Вислухавши доповідь судді-доповідача, думку захисту на підтримку апеляційної скарги, прокурора, який її заперечив, дослідивши виділені матеріали, зваживши доводи апеляційної скарги, колегією суддів зауважується про наступне.

Як убачається з матеріалів, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Згідно із ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
При розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, ряд інших обставин та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України визначено: тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
У відповідності до ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
Слід враховувати вимоги статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не повинне перебувати за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення належної поведінки обвинуваченого на цей період, та його продовження, - має бути співрозмірним меті заходу, і має забезпечить виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур гл. 18 КПК України.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини та роз`яснень Пленуму ВСУ (Постанова №4 від 25.04.2003р. «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання та досудового слідства»), тримання під вартою направлено на полегшення здійснення правосуддя та забезпечення громадського порядку та обирається як запобіжний захід при наявності підстав вважати, що інші (більш м`які) запобіжні заходи, можуть не забезпечити виконання підозрюваним (обвинуваченим) обов`язків та його належної поведінки.

Ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку.
Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).
Врахування тяжкості злочину має раціональний зміст, оскільки тяжкість свідчить про ступінь суспільної небезпечності особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризики ухилення підозрюваного від слідства, суду (рішення ЄСПЛ «W проти Швейцарії»).
У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначено, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Вимог закону місцевий суд дотримався.
Суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.
Слід зважати, що процесуальні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були заявлені під час попереднього застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не перестали існувати, й виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.
ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з 05 серпня 2021 року.
У справі розпочато і триває судове слідство.
Як встановлено матеріалами, 07 липня 2022 року судом встановлено порядок дослідження доказів у кримінальному провадженні. Наразі судом вирішуються численні клопотання обвинуваченого, заявлені в судовому засіданні (як відвід учасникам судового провадження, відмова від адвоката, залучення іншого адвоката).
Загальний строк перебування обвинуваченого під вартою не є довготривалим і таким, що перебуває поза межами розумного.
ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, що відносяться до категорії: тяжких, умисних, корисливих. Покарання за вчинення інкримінованого кримінального правопорушення передбачає позбавлення волі на строк до восьми років.

Також, враховується, що обвинувачений ОСОБА_8 безробітний, суспільно-корисною працею не займається, законного джерела доходу та засобів для не має, не одружений.

ОСОБА_8 раніше судимий за вчинення умисних, корисливих злочинів, в тому числі аналогічного, судимість за які не знята та не погашена у встановленому законом порядку, відбув покарання у виді позбавлення волі на сім років у 2020 року, але вже у 2021 році знову обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину.

Сукупновказане свідчить про схильність обвинуваченого ОСОБА_8 до протиправної, асоціальної поведінки, до вчинення кримінальних правопорушень, про його нехтування принципу мирного володіння майном, зважаючи на безробіття та відсутність сталого джерела доходу, - до незаконного збагачення за рахунок чужого майна, і в цілому, про небажання стати на шлях виправлення, соціюватись у суспільстві, підвищену суспільну небезпечність.

Потерпіла та свідки повторно не допитані під час судового слідства та мають допитуватись.

Як встановлено судом першої інстанції, і як слідує з наданих матеріалів, обвинувачений ОСОБА_8 , будучи під вартою, під час судового слідства, в судовому засіданні, намагається чинити тиск на потерпілу та свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , про що останні вказували суду.

Крім того, речовий доказ поліцією переданий на відповідальне зберігання потерпілій, яка виказує побоювання обвинуваченого через його агресивну поведінку.

Відтак, беручи до уваги наведені обставини, є підстави вважати наявними ризики переховування обвинуваченого від суду, вчинення нового кримінального правопорушення, знищення, схову або спотворення речового доказу, що має істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконного впливу на потерпілу, свідків у кримінальному провадженні, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.
Доводи з приводу відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, - спростовуються наведеним вище. При вирішенні питання продовження строку дії стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, аналізовано й взято до уваги всі обставини і можливі ризики, а не тільки тяжкість можливого покарання , що загрожує обвинуваченому.
Щодо доводів апеляційної скарги захисту на те, що захист в судовому засіданні суду першої інстанції ставив питання про визнання ряду доказів недопустимими, і посилання суду на обґрунтованість підозри передчасна зауважується наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 392 КПК України: Положення частини другої статті 392 щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2019 від 13.06.2019 Ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

За змістом Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2019 від 13.06.2019, можливість окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, обумовлена необхідністю дотримання принципів права обвинуваченого на свободу, перевірки правомірності обмеження конституційного права особи на свободу на стадії судового розгляду, гарантування права на свободу обвинуваченого, стосовно якого винесено ухвалу про тримання під вартою під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Також, за змістом означеного Рішення: «Надання особі права на апеляційний перегляд судового рішення про продовження строку тримання під вартою під час судового провадження є проявом гарантії виконання державою міжнародних зобов`язань зі створення умов із забезпечення кожному підозрюваному, обвинуваченому (підсудному) дієвого юридичного засобу захисту його конституційних прав і свобод відповідно до міжнародних стандартів, потрібною гарантією відновлення порушених прав, свобод і інтересів людини, додатковим механізмом усунення помилок, допущених судом першої інстанції під час розгляду кримінальних справ до ухвалення рішення по суті. Наведене узгоджується з частиною четвертою статті 5 Конвенції щодо права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.».

Тобто, суд апеляційної інстанції, зважаючи на наведені вище за текстом вимоги Конвенції, положення кримінального процесуального закону, висновки КСУ, перевіряє лише обґрунтованість висновків суду першої інстанції про доцільність продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою, саме в межах ухвали про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, оцінює дотримання розумних строків тримання особи під вартою, які не мають перебувати поза розумним строком, необхідним для вирішення провадження і забезпечення належної поведінки обвинуваченого на цей період, дотримання у цьому аспекті прав та свобод обвинуваченого.

При цьому, суд апеляційної інстанції на даній стадії провадження не вправі вдаватися до оцінки доказів у кримінальному провадженні, висловлювати свою позицію з приводу процесуальної діяльності суду першої інстанції щодо судового провадження як от: дослідження судом першої інстанції доказів у кримінальному провадженні як окремо кожного доказу, так і у сукупності, порядку їх дослідження судом першої інстанції, визнання судом доказів недопустимими, необхідності додаткового дослідження доказів чи призначення проведення експертиз, тощо. Вказане є виключно повноваженнями суду першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження.

Тож, з огляду на зазначене вище, те, що матеріали провадження не містять об`єктивних даних про застереження, які б на даний час унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги свого підтвердження не знайшли, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 419, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу адвоката обвинуваченого ОСОБА_8 ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 29 серпня 2022 року, якою у межах кримінального провадження № 0000171 від 29.07.2021 стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 27 жовтня 2022 року включно, залишити без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4