Справа № 455/1102/20
Провадження № 1-кп/455/36/2022
ВИРОК
Іменем України

04 жовтня 2022 року м.Старий Самбір

Старосамбірський районний суд Львівської області
в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000282 від 07.07.2020 року відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с.Новий Острів Самбірського району Львівської області, жителя АДРЕСА_1 , невійськовозобов`язаного, з професійно-технічною освітою, непрацюючого, інваліда ІІ групи, раніше судимого за вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18.08.2020 року за ч.1 ст.185, ч.2 ст.185, ч.1 ст.70 КК України та ухвалою Львівського апеляційного суду від 22.10.2020 року до покарання 1 рік 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням на іспитовий строк 1 рік
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,
за участю: сторони обвинувачення прокурора ОСОБА_4 ,
сторони захисту обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника адвоката - ОСОБА_5 ,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_3 , 10.06.2020 року, приблизно 08 години 00 хвилин, перебуваючи у житловому будинку ОСОБА_6 , що за адресою: АДРЕСА_2 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна повторно та повернення його на свою користь, діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, переслідуючи мету особистого збагачення злочинним шляхом, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, де шляхом вільного доступу, таємно викрав із житлового будинку потерпілого кухонний міксер торгівельної марки «Unistar US 608», машинку для стриження волосся, торгівельної марки «Maestro mr 654», вартість яких згідно висновку судової товарознавчої експертизи становить 300,00 гривень, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на вказану суму.
Таким чином, ОСОБА_3 обгрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст.185 КК України визнав повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним обставинам в обвинувальному акті, та пояснив, що повністю погоджується із обставинами, викладеними в обвинувальному акті, та оголошеному прокурором. Додатково пояснив, що він 10.06.2020 року зустрівся з ОСОБА_6 . Вони разом вживали спиртні напої та вирішили поїхати в с.Завадка Самбірського району Львівської області до ОСОБА_6 , де продавжували випивати. На ранок він вкрав в потерпілого кухонний міксер та машинку для стриження волосся, які продав за 50,00 гривень в м.Самборі Львівської області. У вчиненому щиро розкаявся та просив суворо не карати та визнати недоцільним дослідження доказів стосовно обставин справи та обмежити обсяг дослідження доказів, про що подав письмову заяву.
Потерпілий ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився. З актового запису про смерть №32 від 01.02.2022 року відомо, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 62 роки, причина смерті алкогольний цироз печінки.
З врахуванням наведених показань, наданих у судовому засіданні обвинуваченим, та відсутності заперечень учасників судового провадження, суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин події кримінальних правопорушень (часу, місця, способу), вчиненого обвинуваченим, винуватості в цьому обвинуваченого, форми вини, мотиву, мети вчинення кримінального правопорушення, обмежив дослідження обставин справи допитом обвинуваченого, оглядом матеріалів справи, які характеризують обвинуваченого як особу та стосуються речових доказів по справі, та визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Сумнівів у добровільності позиції учасників судового провадження немає. При цьому судом роз`яснено, що у такому разі учасники судового провадження будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

За таких обставин, суд приходить до висновку про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті, і вважає, що його дії вірно кваліфіковані за ч.2 ст.185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно. Приймаючи таке рішення, суд керується критеріями доведення винуватості поза розумним сумнівом, наведених у висновках Європейського суду з прав людини, яких суд дійшов у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» (рішення від 21 квітня 2011 року) та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» (рішення від 6 грудня 1988 року). Так, у цих рішеннях зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, тобто при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання, визначенні «інших обставин справи», індивідуалізацію покарання - конкретизацію виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта, вказане повністю узгоджується з висновком викладеним у постанові ККС ВС від 13.10.2020 року по справі № 645/10158/14-к.

Беручи до уваги наведені обставини в сукупності, керуючись принципом законності, справедливості та індивідуалізації покарання, суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_3 слід призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.185 КК України, яке на думку суду у конкретному випадку не є надмірним за видом та розміром, є виваженим і достатнім, відповідає принципам призначення покарання, й відповідає меті покарання.

Підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання із застосуванням ст.69 КК України суд не вбачає.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, вироком Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18.08.2020 року, з врахуванням змін згідно ухвали Львівського апеляційного суду від 22.10.2020 року ОСОБА_3 призначено остаточне покарання у виді одного року шести місяців позбавлення волі. Згідно із ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом одного року іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

При цьому судом встановлено, що ОСОБА_3 скоїв злочин 10.06.2020 року, тобто до постановлення вироку Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18.08.2020 року та ухвали Львівського апеляційного суду від 22.10.2020 року.

Відповідно до вимог ч.4 ст.70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Відповідно до роз`яснення, що містяться у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при вирішенні питання про те, який із передбачених ст. 70 КК України принципів необхідно застосувати при призначенні покарання за сукупністю злочинів, слід враховувати, крім даних про особу й обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, також кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, вид сукупності.

Відтак, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_3 кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за умисні корисливі злочини проти власності, неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, обставиною, яка відповідно до ст.66 КК України пом`якшує покарання щире каяття, та обставину, яка обтяжує покарання, відповідно до ст.67 КК України, - вчинення правопорушення щодо особи з інвалідністю, суд вважає, що у даному випадку при визначенні ОСОБА_3 остаточного покарання за сукупністю злочинів до остаточного покарання, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим.

Таким чином, остаточне покарання обвинуваченому необхідно призначити відповідно до вимог ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів.

Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_3 відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття.

Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_3 відповідно до ст. 67 КК України, суд визнає вчинення кримінального правопорушення щодо особи з інвалідністю.

Аналізуючи вимоги ст. ст. 50, 65 КК України при призначенні покарання, суд враховує чи відповідатиме покарання за своїм розміром та ступеню тяжкості вчинених злочинів, а також винного.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи, навпаки, незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Умови, підстави та порядок звільнення особи від покарання та його відбування визначені розділом ХІІ Загальної частини КК України. Одним із таких випадків є звільнення від відбування покарання з випробуванням, передбачене ст. 75 КК України.

Згідно ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, хоча при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини провадження.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Частиною 6 статті 368 КПК України встановлено, що обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 23.09.2019 по справі № 199/1496/17 кримінально-правові норми, передбачені статтями 70, 75 КК України не передбачають окремого порядку призначення покарання за сукупністю злочинів в тих випадках, коли особа, відносно якої було застосоване звільнення від покарання з іспитовим строком, вчинила до ухвалення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, від відбування якого вона також звільняється з іспитовим строком. Оскільки самостійне виконання таких вироків не засноване на вимогах закону про кримінальну відповідальність, призначаючи остаточне покарання згідно із вимогами частини 4 статті 70 КК, суд має право вмотивовано вирішити питання про звільнення особи від відбування остаточного покарання з випробуванням, та визначити іспитовий строк в порядку та в межах, передбачених статтею 75 КК.

Так, при вирішенні питання про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_3 від відбування остаточно призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком, суд виходить з тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, конкретних обставин справи, зокрема, об`єкт кримінально караного посягання, відсутність претензій з боку потерпілої сторони та відсутність тяжких наслідків.

Також суд враховує особу винного ОСОБА_3 , який є інвалідом ІІ групи, хоча раніше судимий, проте має постійне місце проживання, де зареєстрований та проживає один, за місцем проживання характеризується позитивно, зокрема, згідно наданої характеристики обвинувачений за період проживання громадського порядку не порушував, скарг на нього не надходило, також те, що обвинувачений є працездатним, має професійно-технічну освіту, під динамічним спостереженням у лікаря-нарколога не перебуває, перебуває на обліку у лікаря психіатра.

Також враховується те, що в суді обвинувачений повністю визнав свою вину, критично оцінював свою протиправну поведінку, засуджував свої дії, що у сукупності з іншими обставинами справи (відсутність тяжких наслідків) та разом з обставиною, яка пом`якшує покарання (щире каяття), свідчить про намагання останнього стати на шлях виправлення.

При цьому, суд також враховує позицію прокурора, який в судовому засіданні просив звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Враховуючи всі зазначені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку про можливість виправлення і перевиховання ОСОБА_3 без його ізоляції від суспільства, звільнивши його від відбуття покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на строк, достатній для того, щоб він довів своє виправлення, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

На думку суду, застосування в даному випадку до обвинуваченого ст.75, 76 КК України в умовах належного контролю за його поведінкою та виконанням покладених обов`язків, під загрозою реального відбування призначеного покарання у випадку порушення умов випробування, буде мати на обвинуваченого більший виховний вплив, ніж реальне відбування покарання, та буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Речові докази по справі відсутні.

Цивільний позов не заявлено.

Процесуальні витрати слід покласти на обвинуваченого згідно вимог ст.124 КПК України.

Запобіжний захід до обвинуваченого ОСОБА_3 не обирався.

Керуючись ст.ст.370, 374 КПК України, суд,-
У Х В А Л И В:
ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання за ухвалою Львівського апеляційного суду від 22.10.2020 року більш суворим за цим вироком, призначити ОСОБА_3 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_3 звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням та іспитовим строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців, якщо він протягом призначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Згідно п.1 та п.2 ч.1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 обов`язки, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Судові витрати у справі за проведення товарознавчої експертизи №16/698 від 31.07.2020 року в розмірі 980 (дев`ятсот вісімдесят) гривень 70 копійок стягнути з ОСОБА_3 на користь держави.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 не обирався.

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду через Старосамбірський районний суд Львівської області на протязі 30 днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику провадження, який не був присутній в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1