Справа № 308/7976/20
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 липня 2022 року м. Ужгород
Досудовим розслідуванням встановлено, що у невстановлений час та місці у ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виник умисел на придбання права власності на земельну ділянку в смт. Буштино, урочище «Руськополівське», Тячівського району Закарпатської області, у порушення порядку визначеного в Конституції України та земельному законодавстві України, за наступних обставин.
Так, ОСОБА_4 діючи умисно, з метою незаконного збагачення, використовуючи підроблений, невстановленою досудовим розслідуванням особою, офіційний документ виписку з рішення Буштинської селищної ради від 28 серпня 2001 року «Про передачу земельних ділянок в приватну власність громадянам», згідно якої ОСОБА_4 нібито було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,82 га для ведення особистого підсобного господарства, незважаючи на те, що вичерпний перелік підстав набуття права на землю із земель державної та комунальної власності визначені ст. ст. 116, 118 Земельного Кодексу України, усвідомлюючи свої злочинні дії, 17 липня 2018 року звернулася до ФОП ОСОБА_7 , приховавши від останнього факт підроблення вказаного офіційного документа, що став підставою незаконного придбання права на земельну ділянку розташовану в смт. Буштино, урочище «Руськополівське», Тячівського району, та замовила в нього виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), для чого надала вказану підроблену виписку з рішення Буштинської селищної ради від 28 серпня 2001 року «Про передачу земельних ділянок в приватну власність громадянам», достовірно знаючи, що рішення Буштинською селищною радою про надання їй у власність вищенаведеної земельної ділянки, не приймалося.
Разом з цим, при оформленні та підписанні договору купівлі продажу земельної ділянки, приватним нотаріусом Тячівського районного нотаріального округу ОСОБА_10 були внесені відомості до Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна із визначенням власника земельної ділянки ОСОБА_11 відповідно до договору купівлі продажу земельної ділянки від 20 листопада 2018 року.
07.06.2022року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні нею кримінальних правопорушень, передбачених, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 209 КК України.
Так, ОСОБА_4 , зокрема підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, яке відноситься до категорії особливо тяжких, і за яке їй може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна.
На підставі вищевикладеного, та з метою запобігання вчинення будь-яких дій спрямованих на відчуження майна, та для забезпечення конфіскації майна як виду покарання, слідчий у клопотанні просить накласти арешт із забороною відчуження та розпорядження на майно підозрюваної ОСОБА_4 , а саме на частину житлового будинку загальною площею 84,65 м? (житловою площею 52,60 м?) з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_4 .
Слідчий ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримав подане ним клопотання, просив задовольнити з підстав та мотивів викладених у ньому.
Власник майна ОСОБА_4 та представника власника майна ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечили проти задоволення клопотання слідчого про арешт майна, просили у задоволенні такого відмовити. Зокрема ОСОБА_5 зазначив, що будинок не є у повній власності ОСОБА_4 та немає доцільності накладати арешт.
Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали клопотання слідчий суддя приходить до наступного висновку.
Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна.
Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
За змістом ч. 1 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. За змістом ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Згідно ч.10 ст.170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів. Частиною 11 ст.170 КПК України визначено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
07.06.2022 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 209 КК України, санкція яких, зокрема ч. 4 ст. 190 та ч. 1 ст. 209 КК України передбачають покарання, у тому числі, з конфіскацією майна.
Згідно долучених до клопотання матеріалів, зокрема копії свідоцтва про право приватної власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 13.05.2008 року слідує, що будинок АДРЕСА_1 дійсно, на праві приватної власності належить ОСОБА_4 част.
Крім того, за даними інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 302419276 від 09.06.2022 року вбачається, що на будинок АДРЕСА_1 накладено обтяження іпотека за заявою ПАТ «Укрсиббанк».
Таким чином, з урахуванням наведеного слідчий суддя приходить до висновку про обґрунтованість доводів слідчого, що вказане майно, у разі визнання ОСОБА_4 винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 та ч. 1 ст. 209 КК України, підлягає конфіскації, а не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, може негативно вплинути на кримінальне провадження, призвести до втрати такого майна, що сприятиме уникненню осіб, винних у вчиненні кримінального правопорушення, від передбаченої законом кримінальної відповідальності.
Слідчим, на виконання вимог ч.1 ст.173 КПК України, доведено слідчому судді необхідність такого арешту майна з метою конфіскації майна як виду покарання, а також наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.170 КПК України.
Слідчим у клопотанні наведено достатньо підстав для застосування такого виду заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, а відтак, за наведених вище обставин, слідчий суддя при розгляді даного клопотання вбачає потенційну загрозу та шкоду для кримінального провадження в разі відмови у накладенні арешту.
Така шкода може виразитись у втраті майна та унеможливить подальшу конфіскацію такого майна, що очевидно переважає над неможливістю власником (володільцем) тимчасово володіти, розпоряджатися та користуватися вказаним майном.
При цьому, слідчий суддя вважає, що достатнім для забезпечення збереження такого майна є накладення арешту із забороною власнику, або будь-яким іншим законним володільцям майна, розпорядження (відчуження) таким майном.
Відповідно до ч.1 ст.174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Згідно ч.2 ст.174 КПК України, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Враховуючи викладене вище , слідчий суддя приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для арешту майна, а тому, клопотання про арешт майна підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 132, 98, 167, 170-173, 309, 372 КПК України, слідчий суддя,-
Накласти арешт на майно підозрюваної ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканки АДРЕСА_1 а саме на частину житлового будинку з надвірними спорудами загальною площею 84.65 м кв. за адресою: АДРЕСА_1 . - розмір частки спільної власності 1/2 із забороною розпорядження (відчуження) даного майна, без заборони власників або володільців майна права користування та володіння вказаними нерухомим майно до скасування арешту майна у встановленому КПК порядку.
Копію ухвали негайно після її постановлення вручити слідчому, прокурору та фізичним особам, щодо майна яких вирішувалось питання про арешт.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Повний текст ухвали складено та проголошено 13.07.2022 року о 10 год. 15 хв.

Слідчий суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1