Провадження № 1-кп/761/977/2022
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 120 181 001 000 108 95 від 11.10.2018 за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 187 КК України,
у с т а н о в и в :
Шевченківським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 187 КК України.
Рішенням суду від 05.05.2021 до обвинуваченого застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк якого у подальшому продовжений по 22.01.2022, однак у зв`язку зі складністю провадження завершити його судовий розгляд до зазначеної дати не виявилось за можливе.
У зв`язку з цим, керуючись положеннями 3 ст. 331 КПК України, суд поставив на обговорення сторін судового провадження питання доцільності продовження цього запобіжного заходу.
Державний обвинувач вважала, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України не зменшилися та продовжують існувати, зокрема, обвинувачений може переховуватися від суду, а також вчинити інше кримінальне правопорушення.
Обвинувачений покладався на розсуд суду.
Захисник ОСОБА_5 наполягала, що наведені прокурором ризики застарілі, тобто втратили свою актуальність, тому просила застосувати до ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Суд, заслухавши думки сторін кримінального провадження, дослідивши матеріали судового провадження, дійшов висновку про таке.

У силу ч. 3 ст. 331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності тримання обвинуваченого під вартою до спливу продовженого двомісячного строку дії цього запобіжного заходу.
За наслідками розгляду цього питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Під час досудового розслідування відповідно до ст. 194 КПК у разі вирішення питання продовження строку дії запобіжного заходу має бути встановлено, чи є обґрунтованою підозра; чи наявні достатні підстави вважати, що існує хоча б один з передбачених ст. 177 КПК ризиків, на які вказує прокурор; чи може запобігти існуючим ризикам застосування до підозрюваного менш суворого запобіжного заходу.
Однак, враховуючи, що відповідно до Глави 28 КПК судовий розгляд кримінального провадження здійснюється з метою встановлення, чи доведена поза розумним сумнівом вина особи у зазначених прокурором в обвинувальному акті злочинних діях, оцінка обґрунтованості підозри на цій стадії провадження виключається.
З наведеного витікає, що, вирішуючи питання доцільності подальшого утримання особи під вартою, суд має встановити існування ризиків неправомірної процесуальної поведінки цієї особи та можливість запобігти цим ризикам шляхом застосування менш суворого запобіжного заходу.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Таким чином, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, суд має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначених осіб.
Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд зобов`язаний керуватись у своїй діяльності рішеннями Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який наголошував, що стаття 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує основоположне право на свободу та недоторканість, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції.
Статтею 8 КПК визначено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями.
У той же час, відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Гарькавий проти України» право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене державою на підставах та у порядку, чітко визначених законом.
Як зазначив ЄСПЛ у рішенні «Вікс проти Сполученого королівства», особу може бути позбавлено наведеного вище права лише при дотриманні пункту 1 статті 5 Конвенції, а саме відповідно до процедури, встановленої законом, та якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення (п.п. «с» п. 1 ст. 5 Конвенції).
Крім того, Європейський Суд з прав людини у справі «Лабіта проти Італії» зазначив, що продовжуване утримання особи під вартою може бути виправдане у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, не зважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають правило поваги до особистої свободи.
Отже, суд при позбавленні особи волі та продовженні такого заходу забезпечення повинен враховувати особливості конкретної справи, у якій необхідне тривале утримання особи під вартою, у зв`язку з привалюванням суспільного інтересу та безпеки суспільства над правилом поваги до особистої свободи особи.
Зокрема, Європейський суд у своєму рішенні по справі «Ладент проти Польщі» вказав, що тримання під вартою у відповідності до підпункту (с) пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольнити вимогу пропорційності.
Конституційний Суд України у рішенні від 19.10.2009 № 26-рп/2009 визначив, що принцип пропорційності передбачає встановлення обмежень прав і свобод людини і громадянина за умови, що таке обмеження є суспільно необхідним.
Принцип пропорційності, діючи у сфері застосування та продовження дії запобіжного заходу вимагає, щоб застосований до особи захід забезпечував збалансованість приватних інтересів особи та публічних інтересів, тобто за конкретних обставин справи був необхідним важелем забезпечення належної процесуальної поведінки особи та суспільної безпеки.
Отже, розглядаючи питання доцільності подальшого утримання особи під вартою, суд має встановити актуальність існування ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинувачених, а також, чи виправдовує подальше обмеження їх прав справжній інтерес суспільства.
Оцінюючи реальність існування зазначених прокурором ризиків, суд зазначає, що першою підставою тримання особи під вартою ЄСПЛ визначив ймовірність нез`явлення обвинуваченого до суду, тобто прийняття останнім заходів, спрямованих на переховування від суду з метою уникнення покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих дій.
Згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії» серйозність звинувачень може примусити судові органи помістити обвинуваченого під варту з метою попередження спроб подальших правопорушень.
У той же час, необхідно, щоб цей ризик був очевидним, а захід таким, що відповідає обставинам справи, зокрема, минулому та особі обвинуваченого.
Крім того, як зазначив ЄСПЛ у рішенні по справі «Бекчієв проти Молдови», ризик переховування обвинуваченого від суду, крім суворості покарання, має оцінюватись також з урахуванням характеру людини, його моральних принципів, місця проживання, місця роботи, статків, сімейних стосунків, відносин з державою, у якій його переслідували в межах закону.
Так, суд бере до уваги, що ОСОБА_4 тривалий час переховувався від суду, був оголошений неодноразово у розшук, обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачене покарання до 10 років позбавлення волі, корисливого спрямування із застосуванням насильства, вчиненого групою осіб.
Викладене вище слугує підставою для критичної оцінки судом моральних якостей обвинуваченого.
Характер інкримінованого обвинуваченому злочину та його суспільні наслідки підтверджують, що у цьому кримінальному провадженні обґрунтовано існує суспільна небезпека, оскільки ОСОБА_4 не має офіційного та стабільного джерела доходу, суспільно корисною працею не займається, тобто може продовжити злочинну діяльність.

На підставі викладеного, а також враховуючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, суд дійшов висновку, що у цьому кримінальному провадженні продовжують існувати ризики переховування обвинуваченого від суду, а також вчинення останнім кримінального правопорушення.
Суд зазначає, що позиція сторони захисту жодним чином не спростовує встановлені вище ризики непроцесуальної поведінки обвинуваченого, тобто відсутні обґрунтовані підстави вважати, що більш м`який запобіжний захід зможе забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_4 .

На підставі викладеного, з урахуванням доводів учасників кримінального провадження, суд дійшов висновку про наявність факторів, які передбачені ч. 1 ст. 194 КПК, що дає підстави для визнання доцільним продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.
При цьому відповідно до положень ч.4 ст. 183 КПК України суд вважає за можливе при постановленні ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначати розмір застави, оскільки ОСОБА_4 обвинувачуються у вчиненні злочину, з погрозою застосування насильства, що є небезпечним для життя та здоров`я особи.
Враховуючи викладене, керуючись ст. 177, 178, 180, 194, 331 КПК України, суд
у х в а л и в :
Клопотання прокурора задовольнити.
Продовжити строк дії застосованого до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 21 березня 2022 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду упродовж п`яти днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1