ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/44/22 Справа № 183/5544/16 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши в судовому засіданні апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2021 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2021 рокуОСОБА_7 визнано винуватим у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України та призначено покарання:
- за ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст.115 КК України у виді позбавлення волі строком на 11 років;
- за ч.1 ст.263 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років.
Вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат.

ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що 20 лютого 2016 року о 19 год 30 хв він знаходився у приміщенні кафе ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , де між ним та відвідувачами кафе ОСОБА_9 та ОСОБА_10 виникла словесна сварка.

Під час вказаного конфлікту у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на позбавлення життя ОСОБА_9 та ОСОБА_10 шляхом застосування бойового припасу - гранати РГД-5.

З цією метою ОСОБА_7 дістав бойову ручну оборонну гранату РГД-5, яку зберігав у приміщенні кафе Лиман, та вийшов з нею на вулицю, де у цей час знаходились ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , тим самим ОСОБА_7 став незаконно носити бойовий припас без передбаченого законом дозволу.

20 лютого 2016 року о 20 годині ОСОБА_7 , перебуваючи біля кафе Лиман за адресою: Дніпропетровська область, Новомосковський район, с.Новотроїцьке, вул.Герасименко 81, продовжуючи свої злочинні дії, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на позбавлення життя ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , розуміючи настання тяжких наслідків, діючи умисно, взяв бойову ручну оборонну гранату РГД-5, привів її у бойову готовність, витягнувши кільце запалу та, наблизившись до ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , які знаходилися біля входу до кафе Лиман, кинув вказану гранату у бік останніх, після чого роздався вибух. Після вибуху ОСОБА_10 та ОСОБА_9 надано невідкладну медичну допомогу, що врятувало життя останніх, в результаті чого умисел ОСОБА_7 , направлений на позбавлення життя ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , не був доведений до кінця з причин, що не залежали від його волі.

Своїми діями ОСОБА_7 спричинив потерпілому ОСОБА_10 тілесні ушкодження у виді відкритого вогнепального осколкового перелому діафізів обох кісток (великогомілкової та малогомілкової) лівої гомілки усередині та нижній третинах зі зміщенням уламків, струсу головного мозку, вогнепальних осколкових непроникаючих поранень м`яких тканин у правій скроневій області голови, в області грудної клітини справа, на животі, правому плечі, кистях, стегнах, в області правого колінного суглобу, на гомілках, стопах, які у своїй сукупності за ступенем тяжкості відносяться до тяжких, небезпечних для життя тілесних ушкоджень.

Потерпілому ОСОБА_9 внаслідок злочинних дій ОСОБА_7 було спричинено тілесні ушкодження у виді вибухової травми у виді двадцяти двох сліпих непроникаючих осколкових поранень лівої вушної раковини, грудної клітини, животу, лівого передпліччя, правого променевозап`ястного суглобу, кисті правої руки, обох стегон та гомілок, а також шести осколкових поранень правого колінного суглобу з розвитком у послідуючому посттравматичного синовіту (запалення синовіальної сумки суглобу) та контрактури (обмеження функцій згинання-розгинання в суглобі).

Тілесні ушкодження у виді шести осколкових поранень правого колінного суглобу з розвитком у послідуючому посттравматичного синовіту та контрактури у своїй сукупності відносяться до середнього ступеню тяжкості, оскільки привели до тривалого розладу здоров`я на строк, не перевищуючий 21 день.

Тілесні ушкодження у виді двадцяти двох сліпих непроникаючих осколкових поранень лівої вушної раковини, грудної клітини, животу, лівого передпліччя, правого променево-зап`ястного суглобу, кисті правої руки, обох стегон та гомілок відносяться до легкого ступеню тяжкості з короткочасним розладом здоров`я на строк, перевищуючий 6-ть днів, але менше 21-го дня.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок в частині призначення покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Просив ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України та призначити йому покарання:

- за ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 11 років;
- за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 13 років.
В іншій частині просив вирок залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор вказав, що ОСОБА_7 свою вину не визнав, жодних дій, які б свідчили про його каяття з приводу вчиненого та бажання відшкодувати завдану злочином шкоду, не вчинив.
Зазначив, що невизнання обвинуваченим своєї вини свідчить про його небажання ставати на шлях виправлення та про відсутність жалю з приводу скоєного, а також бажання виправити ситуацію.
Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_7 також подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок та закрити кримінальне провадження стосовно нього у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості у суді.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції помилково зазначено, що свідок ОСОБА_11 є його дружиною, з якою він начебто має зареєстрований шлюб, при цьому у вироку вказано, що він є неодруженим.
Вказав, що суд першої інстанції фактично визнав його власником приміщення кафе ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , в якому проводився обшук і де за барною стійкою на динаміку магнітофона було виявлено металевий ричаг від гранати, на якому є маркування 172-74 УЗРГМ 583, який відповідно до висновку експерта №28/5.2-245 від 27 червня 2016 року, є спусковим важелем від запалу УЗРГМ, який є складовою частиною боєприпасу запалу УЗРГМ.
Стверджував, що він не був і не є власником приміщення, в якому проводився обшук, що не було враховано судом першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За змістом ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судом першої інстанції в повній мірі досліджено докази, які є належними та допустимими, в сукупності доповнюють один одного.
Колегія суддів також вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК України щодо змагальності сторін, рівності прав на збирання та подання доказів і судового розгляду в межах висунутого обвинувачення.
Колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо того, що судом першої інстанції помилково зазначено, що свідок ОСОБА_11 є його дружиною, з якою він начебто має зареєстрований шлюб, при цьому у вироку вказано, що він є неодруженим, не є підставою для скасування вироку суду першої інстанції, оскільки у вироку викладені показання свідків, які під час надання пояснень називали свідка ОСОБА_11 дружиною обвинуваченого, при цьому, при врахуванні відомостей про особу обвинуваченого судом першої інстанції не було зазначено про факт офіційного одруження обвинуваченого, що спростовує доводи його апеляційної скарги в цій частині.
Щодо інших доводів апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів зазначає, що об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, полягає у носінні, зберіганні, придбанні, виготовленні, ремонті, передачі чи збуті вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу.
Колегія суддів зазначає, що факт зберігання та носіння вибухового пристрою саме ОСОБА_7 доведений в ході розгляду вказаного кримінального провадження сукупністю досліджених судом першої інстанції, та перевірених апеляційним розглядом доказів, зокрема:
- показаннями потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які були допитані судом першої інстанції під присягою, та зазначали, що коли ОСОБА_7 підходив до них, він тримав в руці гранату, що само по собі складає об`єктивну сторону злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України;
- протоколом огляду місця події від 20.02.2016 року, в ході проведення якого було оглянуто ділянку місцевості, розташовану по АДРЕСА_1 , де виявлено та вилучено металеве кільце, 11 металевих фрагментів;
- протоколом огляду від 21.02.2016 року, в ході проведення якого було оглянуто металеві предмети, надані лікарем-хірургом ОСОБА_12 , які останній вилучив при наданні медичної допомоги потерпілому ОСОБА_10 ;
- протоколом огляду предмету від 21.02.2016 року, в ході проведення якого було оглянуто металеву скобу дугоподібної форми, довжиною 8 см, яка містить відбиті позначення: «78 УЗРГМ-2, 583» та маркувальне позначення «146», яку видав лікар-хірург ОСОБА_12 , яку останнім було знайдено на одязі у потерпілого ОСОБА_9 , при наданні останньому медичної допомоги.
Колегія суддів зазначає також, що відповідно до висновків експерта № 520/Е/Д від 22.06.2016 року та висновку експерта 521/Е/Д від 24.06.2016 року, досліджених колегією суддів, тілесні ушкодження, виявлені у потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 могли утворитися при механізмі, вказаному потерпілими в ході проведення слідчого експерименту, що, у сукупності з іншими дослідженими судом першої інстанції та колегією суддів суду апеляційної інстанції доказами, доводить винуватість ОСОБА_7 у скоєнні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України.
При цьому, доводи ОСОБА_7 щодо того, що металева скоба з маркуванням 146-78 УЗРГМ-2 583 знаходилась в одязі потерпілого ОСОБА_9 , не спростовує висновків суду першої інстанції, враховуючи вищевикладені висновки експертиз, а також механізм дії вибухового пристрою типу гранати РГД-5.
Тому колегія суддів вважає, що доводи, викладені обвинуваченим в апеляційній скарзі не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків суду першої інстанції, з якими погоджується і колегія суддів.
Щодо апеляційної скарги прокурора, колегія суддів також не приймає його доводи, оскільки відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання" призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів і повинно відповідати принципам законності, справедливості, обґрунтованості і гуманізму.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону в повній мірі.
Відповідно до висновку Верховного Суду, який викладено у постанові від 02 березня 2021 року у справі №721/115/19, для досягнення пропорційності між злочином та покаранням, основним чинником, який має братися до уваги під час визначення виду та міри покарання за злочин, є ступінь його тяжкості та небезпечності. При призначенні покарання судам слід прагнути до справедливості та пропорційності, а будь-які винятки з цієї мети мають бути належним чином обґрунтовані.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та перевірено у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, при призначенні покарання суд першої інстанції врахував всі обставини кримінального правопорушення та особу обвинуваченого.
Суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості скоєних злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України є тяжким та особливо тяжким злочинами, відсутність обставин, що пом`якшує та обтяжує покарання.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання, при частковому складанні розмір остаточного покарання має бути більшим за розмір кожного з покарань, призначених за окремі злочини. Остаточне покарання за сукупністю злочинів має визначатися за найбільш суворим видом покарання за окремі злочини, що до неї входять, і в межах санкції того закону, який передбачає більш суворе покарання.
Враховуючи обставини справи, суспільну небезпечність вчиненого злочину, ризик небезпеки для суспільства, а також фактор ризику вчинення обвинуваченим аналогічного кримінального правопорушення, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження скоєння ним нових злочинів.
Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора залишити без задоволення, а вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2021 року без змін.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2021 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України залишити без задоволення.
Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2021 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 1 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4