УХВАЛА
01 липня 2022 року
м. Київ
справа № 753/9335/17
провадження № 51 - 1876 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 09 серпня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 07 лютого 2022 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003064 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миргород Полтавської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 Кримінального кодексу України (далі КК України),
встановив:
За вироком Дарницького районного суду м. Києва від 09 серпня 2021 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі статей 49, 74 КК України, ОСОБА_5 звільнено від призначеного покарання у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
За вироком суду ОСОБА_5 19 березня 2017 року близько 03:00, перебував між двома входами до станції метро «Осокорки» по проспекту Бажана, 1-Є в м. Києві, разом із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . У цей час до них підійшов ОСОБА_8 , який знаходився в стані алкогольного сп`яніння, та почав чіплятися до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , не реагуючи на зауваження ОСОБА_5 . У подальшому ОСОБА_8 взяв за руку ОСОБА_7 та потягнув до себе, однак, вона вирвалася. Присутня при цьому ОСОБА_6 зробила зауваження ОСОБА_8 , на що останній відреагував агресивно та став наближатись до неї, замахнувшись рукою. В свою чергу, ОСОБА_5 , з метою запобігти діям ОСОБА_8 , діючи з необережності, передбачаючи можливість настання шкідливих наслідків своїх дій та легковажно розраховуючи на їх відвернення, наніс один удар лівою рукою в область правої сторони обличчя потерпілого ОСОБА_8 від якого останній не втримався на ногах та, зачепившись за парапет, впав до підземного переходу. В результаті чого потерпілий ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Київський апеляційний суд ухвалою від 07 лютого 2022 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Дарницького районного суду м. Києва від 09 серпня 2021 року без змін.
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга захисника ОСОБА_4 , в якій він порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень та закриття кримінального провадження.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, захисник вказує на невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. На думку захисника, в діях ОСОБА_5 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України. Зазначає, що суди не вказали в якій формі необережності визнали ОСОБА_5 винним. Вказує, що суди не зазначили які саме фактичні обставини свідчать про злочинну самовпевненість обвинуваченого та якими доказами це підтверджується. Вважає, що ОСОБА_5 діяв в межах необхідної оборони.
Разом із поданою касаційною скаргою, захисник подав заяву про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження. Вказану заяву мотивував тим, що 07 лютого 2022 року була оголошена лише резолютивна частина оскаржуваної ухвали Апеляційного суду м. Києва. Повний текст ухвали апеляційного суду захисник отримав лише 11 травня 2022 року. При цьому також посилається на те, що ОСОБА_5 є військовослужбовцем та після 24 лютого 2022 року, у зв`язку із повномасштабним вторгненням збройних сил Російської Федерації, був передислокований.

Вирішуючи питання про поновлення строку на касаційне оскарження колегія суддів виходить з наступного.
За приписами ст. 426 КПК України, касаційна скарга на судові рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Частиною 1 ст. 117 КПК України передбачено, що строк виконання процесуальних дій поновлюється лише в тому випадку, якщо судом буде визначено поважність причин його пропуску.
Поняття поважних причин пропуску строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду. Під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи є об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений законом строк. Такі обставини мають бути підтверджені скаржником.
Оцінюючи доводи заяви захисника ОСОБА_4 про поновлення процесуальних строків на касаційне оскарження, колегія суддів вважає, що строк на касаційне оскарження має бути поновлений, оскільки встановлено поважність причин його пропуску.
Разом з тим, перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Доводи, викладені в касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 , якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам його апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.

Оцінюючи доводи касаційної скарги захисника в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів виходить з наступного.
Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції, зазначив, що викладені у вироку суду першої інстанції висновки є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК України, підтверджена дослідженими в судовому засіданні та оціненими відповідно до положень ст. 94 КПК України доказами, які визнані судом належними, допустимими і достовірними, а їх сукупність достатніми для ухвалення обвинувального вироку.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що в судовому засіданні безпосередньо у встановленому законом порядку суд першої інстанції допитав обвинуваченого ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , зміст показань яких детально викладений у вироку.

Крім того, суди встановили, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, протоколом огляду місця події від 19 березня 2017 року відповідно до якого оглянуто сходи підземного переходу та на 8-й сходинці знизу знаходилася пляма речовини бурого кольору; протоколом прослуховування аудіо записів від 20 березня 2017 року; протоколом огляду відеозапису від 20 березня 2017 року, відповідно до якого переглянуто відео спостереження камер, розташованих на будівлі ТЦ «Apetit» по вул. Бажана, 1-е; даними слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_5 від 04 травня 2017 року, під час проведення якого він демонстрував механізм нанесення удару потерпілому; висновком судово-медичної експертизи № 668/Е від 19 травня 2017 року, яким встановлено тяжкі тілесні ушкодження у потерпілого ОСОБА_8 ; висновком експерта № 696/Е від 19 травня 2017 року, відповідно до якого, враховуючи характер та локалізацію виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень, даних протоколу проведення слідчого експерименту від 04 травня 2017 року за участю ОСОБА_5 , тілесні ушкодження могли утворитися при умовах та у спосіб, на які вказує ОСОБА_5 .
Що стосується доводів касаційної скарги захисника з приводу того, що в діях ОСОБА_5 відсутній склад вказаного кримінального правопорушення, оскільки він діяв у стані необхідної оборони, то слід зазначити наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідної оборони, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б шкоди необхідної для припинення посягання.
Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу, а бажання спричинити шкоду потерпілому, розправитися з ним, такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають оцінюватися на загальних підставах.
В оскаржуваній ухвалі суд апеляційної інстанції зазначив, що в судовому засіданні місцевий суд повно та всебічно перевірив доводи сторони захисту про те, що дії ОСОБА_5 є необхідною обороною, так як він захищав знайомих дівчат від агресивної поведінки потерпілого ОСОБА_8 , який перший намагався нанести удар, однак ці доводи сторони захисту обґрунтовано визнані судом такими, що не відповідають дійсності, оскільки вони суперечать встановленим судом фактичним обставинам, спростовуються сукупністю наведених у вироку доказів та спрямовані на уникнення обвинуваченим відповідальності за скоєне.
Так, апеляційний суд погодився із висновком місцевого суду, відповідно до якого показання обвинуваченого, свідків, дані протоколу огляду відеозапису з камер відео-спостереження підтверджують ту обставину, що потерпілий ОСОБА_8 , який знаходився в стані алкогольного сп`яніння, дійсно підходив до свідків, тягнувся до квітів, які ОСОБА_11 тримала в руці, дівчата від нього відходили за спину обвинуваченого, тобто описані свідками ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , обставини події, в тому числі їх твердження, що потерпілий ОСОБА_8 до них приставав, висловлювався нецензурно, вони робили йому зауваження, а коли він схопив ОСОБА_7 і замахнувся, ОСОБА_5 наніс йому один удар, від чого потерпілий не утримався, перелетів через парапет та впав вниз до підземного переходу. У зв`язку з чим суди дійшли висновку, що такі дії жодним чином не вказують на агресивну поведінку потерпілого ОСОБА_8 або на будь-яку реальну спробу з його боку когось вдарити.
Крім того, місцевий суд встановив, що в діях потерпілого ОСОБА_8 суспільно-небезпечного посягання не було, а його дії, на які вказують свідки, не становили будь-якої загрози для життя чи здоров`я як цих свідків так і обвинуваченого ОСОБА_5 , що також об`єктивно підтверджується протоколом перегляду відеозапису події від 20 березня 2017 року з камер відеоспостереження.
Проаналізувавши наявні у справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що обвинувачений не перебував у стані необхідної оборони, оскільки було відсутнє суспільно небезпечне посягання зі сторони потерпілого, а тому обґрунтовано зазначив про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та вірно кваліфікував його дії за ст. 128 КК України.
На думку Суду, таке правозастосування є правильним, адже вказана позиція місцевого суду ґрунтується на безпосередньо досліджених доказах, оцінених відповідно до правил ст. 94 КПК України, та не суперечить усталеній практиці й висновкам, викладеним у рішеннях та правових позиціях Верховного Суду.
Отже, доводи касаційної скарги захисника про протилежне, а саме, що завдаючи тілесних ушкоджень потерпілому він перебував у стані необхідної оборони, є неспроможними.
Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

В той же час, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке перешкодило чи могло перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення ст. 413 КПК України, а відтак й необхідності скасування судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.
Оскільки з касаційної скарги захисника, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 09 серпня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 07 лютого 2022 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3