Провадження № 11-кп/811/149/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2021 року про відмову в його умовно-достроковому звільненні від відбування покарання,
з участю прокурора ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:
вищевказаною ухвалою відмовлено у задоволенні спільного клопотання адміністрації Державної установи «Личаківська виправна колонія (№30)» та Голови спостережної комісії Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування покарання за вироком Галицького районного суду м.Львова від 20 січня 2020 року.
Не погоджуючись із зазначеною ухвала, засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить задоволити спільне клопотання адміністрації Державної установи «Личаківська виправна колонія (№30)» та Голови спостережної комісії Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про його умовно-дострокове звільнення.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог засуджений покликається на те, що має двох дітей, відбув 2/3 строку покарання, за час відбування покарання мав два заохочення, порушення вимог режиму відбування покарання не допускав, до дисциплінарної відповідальності не притягувався, був працевлаштований токарем у майстерні установи, до виконання своїх обов`язків, законних вимог персоналу ставиться сумлінно.
Заслухавши доповідача, прокурора, яка заперечила проти апеляційних вимог, перевіривши матеріали провадження та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно зі ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ч.2 ст.81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, а згідно з ч.3 ст.81 КК України, умовне-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, зокрема, після фактичного відбуття засудженим не менше певного (зазначеного законом) строку покарання, призначеного судом.

За змістом даної норми умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є правом, а не обов`язком суду.
Висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, у тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним не є факт відбуття певної частини покарання, а факт доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким» умовно-дострокове звільнення від відбування покарання має надзвичайно важливе значення для виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст.50 КК України.

Поряд з тим, єдиною і достатньою підставою умовно-дострокового звільнення є досягнення однієї з цілей покарання виправлення засудженого, що підтверджується його сумлінною поведінкою і ставленням до праці в процесі відбування покарання. Під сумлінною поведінкою розуміється не тільки пасивна форма поведінки засудженого, яка полягає у стримуванні від порушень режиму відбування покарання, а й прагнення своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин.
Під сумлінним ставленням до праці слід розуміти постійну свідому участь в суспільно корисній праці, систематичне виконання і перевиконання виробничих завдань, якість виконання роботи, відсутність трудових порушень, прогулів, відмов від роботи, додержання правил охорони праці й техніки безпеки.
Рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому, суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно-корисної праці.
Судом першої інстанції при розгляді клопотання вказаних вище вимог закону дотримано в повній мірі.
Згідно з наданою до клопотання характеристикою, ОСОБА_8 неодноразово засуджений до покарання у виді реального позбавлення волі, востаннє 25 червня 2019 року Личаківським районним судом м.Львова за ч.2 ст.185, з урахуванням ст.71 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі, 20 січня 2020 року Галицьким районним судом м.Львова за ч.2 ст.15, ч.2 ст.186, ч.4 ст.70 КК України до 4 років позбавлення волі.
У Державну установу «Личаківська виправна колонія (№30)» прибув 12 травня 2021 року, по прибуттю в установу не був працевлаштований. На даний час приймає активну участь в роботах з благоустрою відділення. З серпня 2021 року працевлаштований токарем у майстерні установи. За час відбування покарання порушень вимог режиму не допускав, до дисциплінарної відповідальності не притягувався. Адміністрацією установи двічі заохочувався. На профілактичному обліку не перебуває, до виконання своїх обов`язків, законних вимог персоналу установи ставиться сумлінно.

Дослідивши матеріали, що характеризують особу засудженого ОСОБА_6 , колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що до останнього не може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, адже такий хоч і за час відбування покарання двічі заохочувався, однак неодноразово притягався до відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень проти власності, двічі звільнявся умовно-достроково від відбування призначених покарань, також він двічі звільнявся від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, ніяких висновків не зробив і знову вчиняв кримінальні правопорушення, працевлаштований на роботу лише в серпні 2021 року, відтак на шлях виправлення не став та не виправдав довіру до нього держави при застосуванні при попередніх судимостях умовно-дострокового звільнення, а отже і мети покарання досягнуто не було.
Наведені засудженим в апеляційній скарзі обставини та дані колегія суддів не вбачає підставою для скасування оскаржуваної ухвали та застосування умовно-дострокового звільнення.
На переконання колегії суддів апеляційного суду, суд першої інстанції повно і всебічно вивчив дані про особу засудженого та дійшов вірного висновку про недоведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, при цьому суд належним чином мотивував прийняте рішення.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які б тягнули за собою скасування чи зміну рішення суду, апеляційним переглядом не встановлено.
Ураховуючи вищезазначене, оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, а тому підстав для задоволення апеляційних вимог засудженого не вбачається.
Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні спільного клопотання адміністрації Державної установи «Личаківська виправна колонія (№30)» та Голови спостережної комісії Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_6 , залишити без змін, його апеляційну скаргу без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4