Справа № 743/686/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/48/22
Категорія - Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Чернігові кримінальне провадження, внесеного в ЄРДР за № 0000555 від 25.11.2017 року, за апеляційними скаргами прокурора та захисника адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 13 серпня 2021 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Замглай Ріпкинського району Чернігівської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця смт. Замглай Ріпкинського району Чернігівської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживаючого: АДРЕСА_4 , раніше не судимого,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця смт. Замглай Ріпкинського району Чернігівської області, громадянина України, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_5 , раніше судимого вироком Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 31.10.2016 за ч. 2 ст. 289, ст.ст.75,104 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця с. Волосківці Менського району Чернігівської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_6 , фактично проживаючого: АДРЕСА_7 , раніше не судимого,

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,

та за апеляційною скаргою прокурора на ухвалу Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 13 серпня 2021 року відносно

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця смт. Замглай Ріпкинського району Чернігівської області, громадянина України, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_8 ; раніше не судимого,

про вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,

за участю учасників кримінального провадження

прокурора ОСОБА_12

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 ,

законних представників неповнолітніх обвинувачених - ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,

особи, стосовно якої розглядається клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру ОСОБА_11 ,

його законного представника ОСОБА_16

захисників адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 .

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанцій обставини

Вироком Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 13 серпня 2021 року ОСОБА_8 визнано винуватим та призначено покарання за ч. 2 ст. 289 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді 2 років позбавлення волі.

На підставі ст.ст. 104, 75 КК України звільнено його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

ОСОБА_7 визнано винуватим та призначено покарання за ч. 2 ст. 289 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.ст. 104, 75 КК України його звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнано невинуватими та виправдано у зв`язку з не доведенням їх вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, на підстав п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_21 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_21 по 2500 грн. з кожного окремо в рахунок відшкодування моральної шкоди. У випадку відсутності у ОСОБА_7 майна, необхідного для відшкодування стягнутої з нього шкоди, покладено обов`язок по відшкодуванню шкоди потерпілому на законного представника ОСОБА_7 ОСОБА_13 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати в сумі 1595 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 , а у випадку відсутності в нього самостійного заробітку з ОСОБА_13 , на користь держави процесуальні витрати в сумі 1595 грн.

Речові докази вирішено у порядку ст. 100 КПК України.

Також ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 13 серпня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР 25.11.2017 за № 0000555 за ознаками суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, щодо неповнолітнього ОСОБА_11 та кримінальне провадження відносно ОСОБА_11 закрито.

Судом першої інстанції встановлено, що неповнолітні ОСОБА_7 24.11.2017, близько 20 години за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_8 , а також з невстановленими особами, маючи єдиний умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, прийшли до господарства АДРЕСА_9 , де ОСОБА_7 та невстановлені особи, через паркан проникли на територію зазначеного господарства. Перебуваючи на території господарства, невстановлена особа шляхом виймання віконного скла гаражу, проникла всередину, де відкривши замикаючий пристрій гаражу з середини, відчинила ворота. Після цього, продовжуючи свої злочинні дії, направлені на незаконне заволодіння транспортним засобом, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та невстановлені особи, всупереч волі власника, шляхом викочування з гаражу за допомогою фізичної сили, незаконно заволоділи автомобілем марки ВАЗ-21051, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який перебуває у постійному користуванні ОСОБА_21 , та шляхом з`єднання дротів, завели транспортний засіб і розпочали його рух, поїхавши в невідомому напрямку.

Крім того, згідно обвинувального акту, ОСОБА_10 , ОСОБА_9 обвинувачуються в тому, що за попередньою змовою з неповнолітніми ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , а також з особою, яка не досягла віку кримінальної відповідальності ОСОБА_11 , 24.11.2017, близько 20 години групою осіб, маючи єдиний умисел направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, прийшли до господарства АДРЕСА_9 , де неповнолітні ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та особа, яка не досягла віку кримінальної відповідальності ОСОБА_11 , через паркан проникли на територію зазначеного господарства. Перебуваючи на території господарства, ОСОБА_9 , шляхом виймання віконного скла гаражу, проник всередину, де, відкривши замикаючий пристрій гаражу з середини, відчинив ворота. Після цього, продовжуючи свої злочинні дії, направлені на незаконне заволодіння транспортним засобом, ОСОБА_10 , неповнолітній ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та особа, яка не досягла віку кримінальної відповідальності ОСОБА_11 , всупереч волі власника, шляхом викочування з гаражу за допомогою фізичної сили, незаконно заволоділи автомобілем марки ВАЗ-21051, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який перебуває у постійному користуванні ОСОБА_21 , та шляхом з`єднання дротів, завели транспортний засіб і розпочали його рух, поїхавши в невідомому напрямку.

Дії ОСОБА_10 та ОСОБА_9 органом доза ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, з проникненням у сховище.

Також у даному кримінальному провадженні слідчий СВ Ріпкинського ВП ЧВП ГУНП в Чернігівській області ОСОБА_22 звернувся до суду з клопотанням про застосування примусових заходів виховного характеру у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР 25.11.2017 за № 0000555 за ознаками суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, відносно ОСОБА_11 зазначивши, що ОСОБА_11 , який не досяг віку кримінальної відповідальності, 24.11.2017, близько 20 год. 00 хв., з ОСОБА_10 , неповнолітніми ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , незаконно заволодів транспортним засобом марки ВАЗ-21051, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який перебуває у постійному користуванні ОСОБА_21 , за обставин, зазначених вище.

Виправдовуючи обвинувачених ОСОБА_10 і ОСОБА_9 та відмовляючи в задоволенні клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру відносно ОСОБА_11 , суд мотивував свої висновки тим, що неможливо обґрунтовувати доведеність їх вини у скоєнні 24.11.2017 року заволодіння транспортним засобом потерпілого ОСОБА_21 , що поєднане з проникненням у сховище, на самих лише показаннях обвинуваченого ОСОБА_8 та показаннях ОСОБА_23 , даних ним під час слідчого експерименту щодо участі інших обвинувачених у скоєнні вказаного злочину, оскільки такі не підтверджені жодним іншим доказом, наданими стороною обвинувачення у даному кримінальному провадженні, які, окрім іншого, визнані судом неналежними та недопустимими.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі прокурор, погоджуючись з визнанням винуватості ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , призначенням їм виду та міри покарання, просив скасувати вирок суду 1 інстанції в частині визнання невинуватими та виправдання ОСОБА_9 і ОСОБА_10 та ухвалити новий, яким ОСОБА_9 визнати винуватим та призначити покарання за ч. 2 ст. 289 КК України у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України частково приєднати покарання за попереднім вироком та остаточно призначити покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

ОСОБА_10 визнати винуватим та призначити покарання за ч. 2 ст. 289 КК України у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

Також просить задовольнити цивільний позов потерпілого ОСОБА_21 та стягнути з обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у солідарному порядку шкоду, завдану кримінальним правопорушенням.

Стягнути з ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у солідарному порядку на користь держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз в сумі 3190 грн.

В обґрунтування доводів посилався на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Зазначив, що судом 1 інстанції під час оцінки доказів доведення вини ОСОБА_8 та ОСОБА_7 взято до уваги показання обвинуваченого ОСОБА_8 під час судового розгляду, в яких він вину визнав повністю та повідомив про обставини вчинення ним разом з ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 інкримінованого кримінального правопорушення.

Також судом 1 інстанції визнано належним та допустимим доказом вини обох обвинувачених протокол проведення слідчого експерименту з ОСОБА_7 , який під час даної слідчої дії послідовно розповідав про обставини вчинення крадіжки автомобіля разом із ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Крім того, на думку суду, участь ОСОБА_7 підтверджується показаннями свідка ОСОБА_24 .

Вказує, що висновки суду про те, що в наданих стороною обвинувачення інших доказах, що визнані судом належними та допустимими, не міститься даних, які б прямо чи опосередковано підтверджували участь ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у заволодінні транспортного засобу.

Зокрема, суд 1 інстанції, пославшись як на належні та допустимі докази, на показання свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , які викривають обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , не врахував показання вказаних свідків в частині участі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у заволодінні транспортним засобом.

На думку апелянта, виходячи з аналізу наявних у справі доказів, участь ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні злочину підтверджується показаннями свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , показаннями обвинуваченого ОСОБА_8 , протоколами слідчих експериментів з ОСОБА_8 та ОСОБА_27 .

Зазначає, що на порушення вимог ст. 374 КПК України, суд 1 інстанції не обґрунтував, чому він відкинув показання вище зазначених свідків, обвинуваченого ОСОБА_8 , а також протокол слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 та не надав їм належної оцінки.

Звертає увагу, що судом вказано про вчинення ОСОБА_8 та ОСОБА_7 кримінального правопорушення за попередньою змовою з іншими невстановленими особами, проте, суд не вказав, з яких мотивів та на підставі яких доказів він дійшов висновку про наявність інших співучасників, якими не є ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Всупереч вимог ст. ст. 95, 99 КПК України, судом 1 інстанції не взято до уваги той факт, що показання обвинувачених ОСОБА_28 та ОСОБА_29 з одного боку, та протоколи слідчих експериментів, проведених з останніми, з іншого боку, є самостійними процесуальними джерелами доказів, які не суперечать між собою, та вказують на причетність ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до вчинення злочину. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеного в постанові від 14.09.2020 року, справа №740/3597/17.

Крім того, прокурор, не погоджуючись з ухвалою суду про відмову у задоволенні клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру щодо ОСОБА_11 , просить її скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру щодо неповнолітнього ОСОБА_11 .

Обґрунтування доводів апеляційної скарги на ухвалу є аналогічними за змістом з апеляційною скаргою на вирок у цьому ж кримінальному провадженні.

Захисник адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просив скасувати вирок в частині обвинувачення ОСОБА_7 та закрити кримінальне провадження у зв`язку з недоведеністю винуватості останнього у вчиненні кримінального правопорушення.

В обґрунтування вимог зазначив, згідно обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування ОСОБА_7 повідомлено про підозру 08.02.2018 року. Сторони кримінального провадження були повідомлені про закінчення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування 20.03.2018 року, а ознайомлення з матеріалами було завершено 23.03.2018 року.

Тобто, враховуючи вимоги ст. 219 КПК України, обвинувальний акт повинен бути скерованим до суду не пізніше 10.04.2018 року, проте, його було складено та вручено лише 21.05.2018 року.

Повідомлення про додаткове відкриття матеріалів досудового розслідування від 12.04.2018 року, а також повідомлення про обмеження прав внаслідок НСРД та ознайомлення з додатковими матеріалами здійснене поза межами строку досудового розслідування, проте, ці матеріали були у розпорядженні сторони обвинувачення станом на 20.03.2018 року, однак, в порушення ст.290 КПК України, не були своєчасно відкриті стороні захисту.

Також звертає увагу, що на порушення вимог ст. 22, 91, 291, 374, 55 КПК України, суд 1 інстанції на стадії судового розгляду, після встановлення майже всіх обставин кримінального провадження, залучив до участі в якості потерпілої ОСОБА_30 , відомості про яку відсутні в обвинувальному акті та у вступній частині вироку. Більш того, вирок не містить жодної інформації стосовно будь-якої шкоди, завданої останній кримінальним правопорушенням.

Посилаючись на правовий висновок Об`єднаної палати Касаціного кримінального суду Верховного суду у постанові від 14.09.2020 року (справа №740/3597/17), апелянт вважає, що протоколи слідчих експериментів з додатками у виді аудіо-відеозаписів за участю ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , не відповідають вимогам ст. 240 КПК України, тому, при оцінці даних доказів суд порушив вимоги ст. ст. 23, 94, 95, 240 КПК України.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні обвинувачені, особа, стосовно якої розглядається клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру, їх законні представники та захисники підтримали подану захисником апеляційну скаргу та просили її задовольнити з викладених в ній підстав, проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували.

Прокурор у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги захисника та підтримав подану прокурором апеляційну скаргу.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при ухваленні судового рішення

Заслухавши доповідача, учасників апеляційного провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Згідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Суд першої інстанції, який розглядає справу по суті, є судом, який безпосередньо, ретельно і всебічно досліджує докази, співставляє їх між собою та з діючим матеріальним і процесуальним законом, дає їм оцінку в сукупності, встановлює, чи можна поза розумним сумнівом, на підставі усього комплексу доказів, стверджувати, що саме обвинувачені вчинили інкримінований їм злочин.

Однак колегія суддів дійшла висновку, що цих вимог закону суд першої інстанції дотримався не у повному обсязі.

Органом досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , за попередньою змовою з неповнолітніми ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , а також з особою, яка не досягла віку кримінальної відповідальності ОСОБА_11 , 24.11.2017 року, близько 20 години, групою осіб, маючи єдиний умисел направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, прийшли до господарства АДРЕСА_9 , де неповнолітні ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та особа, яка не досягла віку кримінальної відповідальності ОСОБА_11 , через паркан проникли на територію зазначеного господарства. Перебуваючи на території господарства, ОСОБА_9 , шляхом виймання віконного скла гаражу, проник всередину, де, відкривши замикаючий пристрій гаражу з середини, відчинив ворота. Після цього, продовжуючи свої злочинні дії, направлені на незаконне заволодіння транспортним засобом, ОСОБА_10 , неповнолітній ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та особа, яка не досягла віку кримінальної відповідальності ОСОБА_11 , всупереч волі власника, шляхом викочування з гаражу за допомогою фізичної сили, незаконно заволоділи автомобілем марки ВАЗ-21051, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який перебуває у постійному користуванні ОСОБА_21 , та шляхом з`єднання дротів, завели транспортний засіб і розпочали його рух, поїхавши в невідомому напрямку.

Суд першої інстанції, виправдовуючи обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , а також вважаючи недоведеним вчинення суспільно-небезпечного діяння ОСОБА_11 у заволодінні транспортним засобом потерпілого, що поєднане з проникненням у сховище, побудував свої висновки на тому, що їх вина не може ґрунтуватися лише показаннями обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , наданих ним під час слідчого експерименту щодо участі інших обвинувачених, так як такі не підтверджені іншими доказами, наданими стороною обвинувачення.

З вказаним висновком суду 1 інстанції апеляційний суд погодитись не може, так як суд не навів достатньо обґрунтовані доводи, які б спростували показання обвинуваченого ОСОБА_8 , який послідовно, як в ході досудового розслідування, так і в суді першої інстанції категорично стверджував про його участь у вчиненні злочину за попередньою змовою з ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , підстав обмовляти останніх у нього немає.

Такі показання він надавав і під час слідчого експерименту 09.02.2018 року, проведеного за його участю, який визнаний судом належним та допустимими доказом.

Показання обвинуваченого ОСОБА_8 узгоджуються з іншими доказами, зокрема, протоколом проведення слідчого експерименту з ОСОБА_7 від 08.02.2018 року, під час якого він повідомляв про незаконне заволодіння транспортним засобом разом з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Суд поверхово поставився і не дав належної оцінки як доказу протоколу проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 , під час якого останній у добровільній і невимушеній формі розповідав про скоєння ним разом з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 інкримінованого кримінального правопорушення. Те, що в судовому засіданні обвинувачений змінив показання, не може однозначно свідчити про неналежність і недопустимість цього доказу, адже обвинувачений за зміну показань чи відмову від їх дачі ніякої відповідальності не несе.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий експеримент за участю ОСОБА_7 проведено у відповідності до вимог КПК України, протокол підписаний всіма учасниками слідчої дії, які погодилися з викладеним змістом протоколу, заперечення чи зауваження відсутні.

Вище вказані показання обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 також підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_25 , яка спілкувалась з ОСОБА_8 вдома, який повідомив обставини вчинення злочину разом з ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , вказуючи роль кожного у заволодінні транспортним засобом, а також свідка ОСОБА_26 , яка була присутньою в якості понятої під час проведення слідчого експерименту з ОСОБА_7 останній розповів всі обставини злочину, який вчинено ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_11 . Крім того, ОСОБА_7 розповів роль кожного з учасників.

В даному випадку судом проігноровано показання свідків ОСОБА_25 та ОСОБА_26 , які, окрім іншого, є доказом у кримінальному провадженні, які судом покладено в основу обвинувального вироку відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_7 . Суд зробив невірний висновок про те, що ці показання не містять інформації про безпосереднє заволодіння транспортним засобом ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Відповідні показання судом не взято до уваги під час ухвалення судового рішення, що на думку колегії суддів є суттєвим для встановлення істини по справі.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в суді першої інстанції обвинувачені ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , особа, стосовно якої розглядається клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру, ОСОБА_11 заперечували свою причетність до незаконного заволодіння транспортним засобом потерпілого. При цьому ОСОБА_9 та ОСОБА_7 стверджували, що до них на автомобілі під`їхав ОСОБА_8 , а ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 підсіли до нього в автомобіль, до вчинення злочину не причетні.

Аналізуючи у вироку такі показання обвинувачених, суд першої інстанції обґрунтовано давши критичну оцінку показанням щодо не вчинення злочину ОСОБА_7 , не переконливо визнав правдивими показання обвинувачених щодо непричетності до злочину ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та допустився істотних суперечностей в оцінці доказів в цій частині.

Також без уваги суду залишись показання ОСОБА_8 та ОСОБА_7 про причетність до заволодіння транспортним засобом ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , що повністю узгоджується з механізмом угону автомобіля, вагою близько 1 т шляхом його викочування з гаражного приміщення. Також поза увагою суду лишився той факт, що обвинувачений ОСОБА_8 не вміє керувати транспортними засобами. Зазначені обставини підлягають оцінці у взаємозв`язку з іншими доказами.

Колегія суддів апеляційного суду вважає надуманими висновки суду 1 інстанції про те, що в наданих стороною обвинувачення доказах, що визнані судом належними та допустимими, не міститься даних, які б прямо чи опосередковано підтверджували участь ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у незаконному заволодінні транспортним засобом потерпілого ОСОБА_21 .

Висновки суду про вчинення ОСОБА_8 та ОСОБА_7 кримінального правопорушення за попередньою змовою з іншими невстановленими особами, належним чином не мотивовані та не підтверджені належними доказами. Зробивши такий висновок, суд 1 інстанції фактично вийшов за межі пред`явленого обвинувачення.

Частиною 1 статті 412 КПК України визначено, що істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Виявлена істотна неповнота та неправильність судового розгляду не може бути усунута з додержанням специфіки процесуальної форми апеляційного розгляду, тому апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню із призначенням нового розгляду в суді 1 інстанції, під час якого необхідно врахувати наведене, ретельно дослідити доводи, викладені у апеляційних скаргах, всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі обставини кримінального провадження, оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку й ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 412, 415, 419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора та захисника адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково, вирок Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 13 серпня 2021 року відносно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ухвалу Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 13 серпня 2021 року про відмову в задоволенні клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру відносно ОСОБА_11 скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4