ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 675/1625/21

Провадження № 11-кп/4820/617/22

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому та в режимі відеоконференції матеріали провадження, за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 06 липня 2022 року,
в с т а н о в и л а :
Ухвалою Ізяславського районного суду від 06 липня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання більш м`яким з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.
Відмовляючи в задоволенні клопотання, суд першої інстанції обґрунтовував своє рішення тим, що на час розгляду даного клопотання система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, Верховною Радою України не реформована, зміни до законодавства не внесені.
Тому в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, на даний час в Україні існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст.87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менш 25 років.
Крім того, поведінка засудженого ОСОБА_7 свідчить про те, що він не довів, що став на шлях виправлення, а тому відсутні підстави та встановлена національним законодавством процесуальна процедура для зміни не відбутої частини покарання більш м`яким.
Захисник засудженого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просив скасувати ухвалу Ізяславського районного суду від 06 липня 2022 року та постановити нову ухвалу, якою змінити засудженому ОСОБА_7 довічне позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, оскільки зникли підстави для його подальшого тримання в установі виконання покарань.
Уважав, що рішення (практика) ЄСПЛ та Конвенції становлять невід`ємну частину національного законодавства, є джерелом права та мають вищу юридичну силу, ніж національний закон, тому для їх застосування не обов`язкове внесення змін до законів України.
Звертав увагу, що враховуючи пряму дію норм Конституції (ч.2 ст.8 Конституції), на підставі ст.28 Конституції засуджений має право на зменшення його довічного покарання та на реалістичну перспективу звільнення.
Окрім того, посилався на те, що засуджений має право вже на підставі самої норми прямої дії Конституції незалежно від закріплення механізму його реалізації у законах України.
Так, судом першої інстанції проігноровано те, що інститут помилування не задовольняє вимог ст.3 Європейської конвенції, в частині вимоги існування реалістичної перспективи звільнення від довічного ув`язнення.
Висновок суду щодо характеризуючих даних засудженого суперечить характеризуючим матеріалам особової справи засудженого ОСОБА_7 .
Засуджений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просив скасувати ухвалу Ізяславського районного суду від 06 липня 2022 року та постановити нову ухвалу, якою змінити йому довічне позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.
Уважав, що суд першої інстанції відмовився застосувати вимоги Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у її розумінні, викладеному в рішеннях Європейського суду.
На думку апелянта, суд першої інстанції не застосував закон, який підлягав застосуванню (Конституція, Конвенція, рішення ЄСПЛ), а також застосував закон, який не підлягав застосуванню (КК України), оскільки він суперечив нормам Конституції та міжнародного договору, які мають вищу юридичну силу.
Так, суперечність полягає у відсутності у нормах КК України реалістичної перспективи звільнення від довічного позбавлення волі та її гарантій у розумінні ЄСПЛ, Конвенції та Конституції України.
Крім цього, суд першої інстанції послався на ч.3 ст.82 КК України, відповідно до якої, заміна не відбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.
При цьому, суд першої інстанції формально послався на наявність стягнень у нього, як засудженого, факт перебування на профілактичних обліках, не конкретизуючи коли вони мали місце і який характер вони носили, та зробив помилковий висновок, що він не став на шлях виправлення на момент прийняття судового рішення, а тому і з наведених підстав заявлені ним вимоги не належать до задоволення.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду з викладом змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційних скарг; засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 на підтримання доводів апеляційних скарг; прокурора ОСОБА_5 в заперечення апеляційних скарг; перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про таке.
Встановлено, що засуджений ОСОБА_7 01 жовтня 2021 року звернувся до місцевого суду з клопотанням про заміну покарання більш м`яким з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, мотивуючи це тим, що він засуджений вироком Хмельницького апеляційного суду у 2004 році до довічного позбавлення волі в умовах тримання максимального рівня безпеки.

Засуджений ОСОБА_7 вважав, що довічне позбавлення волі не відповідає міжнародним стандартам та практиці Європейського суду з прав людини.

Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 засуджений вироком Апеляційного суду Хмельницької області від 19 липня 2005 року за п.п.1, 9, 12, 13 ч.2 ст.115, ч.1 ст.121, ст.ст.70, 71 КК України в редакції 2001 року до довічного позбавлення волі, який був залишений без змін ухвалою Колегії суддів Судової палати з кримінальних справ Верховного Суду України від 15 листопада 2005 року.

Вказаний вирок набрав законної сили 15 листопада 2005 року згідно розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили.

З положень ч.1 ст.82 КК України вбачається, що законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.

Відповідно до п.3 ч.4 ст.82 КК України заміна не відбутої частини покарання більш м`яким щодо осіб, засуджених за вчинення особливо тяжких злочинів, можливе за умови відбуття ним не менше двох третин строку покарання, такий строк визначається при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ст.63 КК України.

Покарання ж у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст.64 КК України, не має строкового виміру, тому вирішення питання про заміну не відбутої частини покарання більш м`яким, є неможливим.

Відповідно до ч.1 ст.64 КК України довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк. При цьому, довічний характер даного покарання не є абсолютним, оскільки у передбачених законом випадках можлива його заміна іншим видом покарання.

Частиною 2 ст.87 КК України встановлено, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженій особі до довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ч.7 ст.151 КВК України, засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Суд першої інстанції проаналізувавши норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини прийшов до обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів, що чинне законодавство України передбачає можливість заміни не відбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, лише шляхом помилування засудженого, а заміна не відбутої частини покарання більш м`яким поширюється лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не може бути застосована.

Відтак, доводи в апеляційних скаргах щодо застосування до засудженого довічного позбавлення волі, яке суперечить нормам Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, практиці Європейського суду з прав людини, не можуть бути враховані.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, тому суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати її як акт прямої дії.

Згідно з ч.1 ст.3 КК України законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України. У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).

Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому на даний час відсутні підстави для заміни судом призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням, про що вірно було зазначено судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі.

Чинним законодавством передбачено можливість подання засудженим до довічного позбавлення волі клопотання про помилування.

Згідно ч.1 ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

У відповідності до ст.152 КВК України підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду.

Рішенням Конституційного Суду №6-р(II)/2021 від 16 вересня 2021 року у справі за конституційними скаргами ОСОБА_8 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої ст.81, частини першої ст.82 Кримінального кодексу України, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої ст.82 Кримінального кодексу України та за конституційною скаргою ОСОБА_11 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої ст.81 Кримінального кодексу України (справа про перегляд вироку особі, караній на довічне позбавлення волі) визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу ст.81, частину першу ст.82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене ст.ст.81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

При цьому Конституційний Суд у п.4.1 вказаного рішення зазначив, що з метою реалізації ст.ст.3, 23, 28 Конституції України та приведення Кодексу у відповідність до Конституції України, а також з огляду на міжнародні зобов`язання, що їх взяла на себе Україна шляхом набуття членства в Раді Європи, обов`язком Верховної Ради України є законодавчо забезпечити реалістичну перспективу звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення.

Судом також прийнято до уваги, що з Кримінального Кодексу України не виключено ст.64 (довічне позбавлення волі), також положення цієї статті не були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком, що поставлені у клопотанні вимоги засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк не підлягають задоволенню, оскільки, система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована та відповідні зміни до національного законодавства не внесені.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення не має.

Враховуючи викладене, колегія суддів уважає ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою та вмотивованою, а тому підстав для скасування судового рішення немає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :
Ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 06 липня 2022 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_7 про заміну покарання більш м`яким з довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, залишити без змін, а апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3