Справа № 761/1801/16-к
Провадження №1-кп/761/115/2022
В И Р О К
іменем України

09 серпня 2022 року, Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0006275 від 29.05.2015 року, відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

по обвинуваченню у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 186, ч.2 ст. 190 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_3

захисника ОСОБА_7

законного представника обвинуваченого ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

законного представника потерпілого ОСОБА_10

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_3 , 28 травня 2015 року, приблизно о 18 год. 30 хв., перебуваючи в дворі будинку АДРЕСА_2 , із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я відкрито викрав чуже майно, яке належить ОСОБА_9 .

При цьому, ОСОБА_3 28 травня 2015 року приблизно 17 годині 00 хвилин, перебуваючи біля станції метрополітену «Дрогожичі», що на перехресті вул. О. Теліги та вул. Мельникова в м. Києві, зустрів свого наглядно знайомого ОСОБА_9 та звернув увагу на те, що останній має при собі мобільний телефон марки «Леново А390», чорного кольору. В цей час ОСОБА_3 вирішив відкрито заволодіти чужим майном, а саме мобільним телефоном марки «Леново А390», чорного кольору, який належить ОСОБА_9 . Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите заволодіння чужим майном ОСОБА_3 , підійшов до ОСОБА_9 та почав умисно наносити тілесні ушкодження по голові та тулубу останнього. Після того як ОСОБА_9 почав рухатись в сторону будинку де проживає, ОСОБА_3 наздогнавши його в дворі будинку АДРЕСА_2 , продовжуючи далі свої злочинні дії, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я, став знову умисно наносити тілесні ушкодження по голові і тулубу ОСОБА_9 , в ході чого з метою обернення на свою користь та особистого збагачення відкрито викрав чуже майно, яке належить ОСОБА_9 , а саме мобільний телефон марки «Леново А390», чорного кольору, вартість 1500 грн. З викраденим чужим майном ОСОБА_3 , з місця вчинення злочину втік, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_3 , відкрито із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я викрав чуже майно, яке належить ОСОБА_9 , тобто своїми умисними діями вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України.

Крім цього, відповідно до обвинувального акту складеного в даному кримінальному провадженні, ОСОБА_3 обвинувачується в тому, що він 28 травня 2015 року, приблизно о 19 годині 00 хвилин, знаходячись в парку відпочинку «Дорогожичі», розташованого по вул. О. Теліги в м. Києві, повторно, шляхом обману заволодів чужим майном, яке належить ОСОБА_11 .

При цьому, ОСОБА_3 28 травня 2015 приблизно о 19 годині 00 хвилин, знаходячись на станції метро «Дрогожичі», розташованого по вул. О.Теліги в м. Києві, побачив раніше незнайомого йому ОСОБА_11 , який йшов в напрямку своєї домівки, та вирішив повторно шляхом обману заволодіти мобільним телефоном, який був при ньому.

З метою виконання свого злочинного умислу, направленого на повторне заволодіння чужим майном шляхом обману, ОСОБА_3 перебуваючи біля станції метро «Дорогожичі» разом із своїм товаришем ОСОБА_12 , 28 травня 2015 приблизно о 19 годині 00 хвилин, підійшов до ОСОБА_11 та направився разом з ним до парку відпочинку «Дорогожичі», розташованого по вул. О. Теліги в м. Києві, де попросив у нього його мобільний телефон марки «Айфон 5», чорного кольору, нібито для того щоб погратись, не маючи в дійсності наміру повернути мобільний телефон ОСОБА_11 . Не підозрюючи злочинних намірів ОСОБА_3 , ОСОБА_11 передав свій мобільний телефон марки «Айфон 5», чорного кольору вартістю 1100 гривень ОСОБА_3 . Продовжуючи далі свої злочинні дії, направлені на повторне заволодіння чужим майном шляхом обману, ОСОБА_3 утримуючи при собі мобільний телефон, який йому передав ОСОБА_11 , зімітував зі своїм товаришем ОСОБА_12 бійку після чого бризнув в сторону обличчя ОСОБА_11 газовим балончиком та з місця скоєння злочину втік, завдавши останньому матеріальної шкоди на загальну суму 1 100 гривень. В подальшому мобільним телефоном ОСОБА_11 . ОСОБА_3 розпорядився на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_3 органами досудового розслідування обвинувачується в тому, що він своїми умисними діями вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 190 КК України, тобто повторно шляхом обману заволодів чужим майном.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні інкримінованих йому злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч.2 ст.190 КК України не визнав та дав наступні покази.

Так, обвинувачений ОСОБА_3 будучи безпосередньо допитаним у судовому засіданні, суду пояснив, що він 28.05.2015 року, виписався з лікарні та зателефонував другу ОСОБА_13 , під час вказаної розмови вони домовилися з ним пограти у футбол на стадіоні школи. Того ж дня, на стадіоні йому зателефонували друзі та сказали приїжджати на метро «Лук`янівську». На стадіон підійшов ОСОБА_14 під час розмови з яким вони домовились йти разом до друзів на метро «Лукянівську». Підійшовши до метро «Дорогожичі», ОСОБА_14 попросив почекати його, оскільки останньому було потрібно зустрітись зі знайомим, на що ОСОБА_3 погодився. Між тим ОСОБА_3 запропонував піти разом з ОСОБА_15 на зустріч. Під час зустрічі з невідомим для обвинуваченого хлопця, ОСОБА_3 відійшов від них, а ОСОБА_14 залишився розмовляти з невідомим. ОСОБА_3 почув звук балона газу що розпорошили, повернувшись в сторону юнаків, ОСОБА_3 побачив як ОСОБА_14 наносить потерпілому удари. Після чого ОСОБА_3 почав відтягувати ОСОБА_16 , щоб розборонити бійку. До них підійшов перехожий, який втрутився у конфлікт, після чого вони почали допомагати потерпілому дійти до місця проживання по АДРЕСА_2 , оскільки останній частково втратив зір. ОСОБА_14 повідомив ОСОБА_3 , що йому потрібно поговорити з потерпілим наодинці, після чого ОСОБА_3 відійшов від хлопців, які розмовляли. Однак ОСОБА_14 знову вдарив потерпілого та забрав у нього телефон.

Не дивлячись на невизнання вини обвинуваченим, винуватість ОСОБА_17 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, підтверджується наступними доказами, ретельно дослідженими в судовому засіданні.

Так, допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_9 суду пояснив, що 28.05.2015 року, у ході зустрічі з обвинуваченим ОСОБА_3 та свідком ОСОБА_12 , поруч з метро «Дорогожичі», на його думку йому розпорошив газ з газового балончика в обличчя ОСОБА_14 , після чого його повалили на бетонне покриття та почали бити по спині та голові. Під час сутички підійшов перехожий та запитав, що сталося, на що ОСОБА_14 повідомив, що потерпілий впав з роликів, тому чоловік пішов. Після чого, він піднявся та почав йти у бік дому, однак його взяли під руки ОСОБА_14 та ОСОБА_3 , та повели праворуч до гаражів, де почали знову бити та розпорошили газовий балон. Потерпілий впав та захищав своє тіло від ударів тому момент побиття другого разу не пам`ятає. Разом з тим з його кишені витягнули мобільний телефон, однак хто саме витяг телефон останній не бачив. Після події його провела додому знайома.

Вказані показання потерпілого ОСОБА_9 , являються логічними та послідовними, в судовому засіданні було встановлено, що потерпілий ніколи не був особисто знайомий з обвинуваченим та не перебував з ним в будь-яких відносинах, за таких підстав суд не вбачає підстав для визнання показань потерпілого недостовірними та неправдивими.

На підставі наведеного, суд визнає показання потерпілого ОСОБА_9 достовірними, належними та допустимими оскільки, він підтверджує обставини, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження та отримані у порядку встановленому КПК України, та не суперечать показанням допитаного свідка та дослідженим письмовим доказам.

Крім показань потерпілого, вина обвинуваченого у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України підтверджується показаннями свідка ОСОБА_12 , який будучи безпосередньо допитаним, у судовому засіданні у відповідності до вимог положень § 3 Глави 28 КПК України, зокрема, з урахуванням положень ст. 352 КПК України, та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, підтвердив обставини, які підлягають встановленню відповідно до змісту ст. 91 КПК України, у тому числі й в частині дати, часу, місця та способу вчинення кримінального правопорушення та осіб, що вчинили вказаний злочин, зокрема й обвинуваченого ОСОБА_3 . Так, аналізуючи зміст показань свідка в частині обставин, які він сприймав особисто, суд визнає їх належними, оскільки вони підтверджують обставини, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також не вбачає підстав для визнання їх недостовірними та недопустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України.

Так, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що 28.05.2015 року, він домовився про зустріч зі знайомим ОСОБА_9 біля станції метро «Дорогожичі». На зустріч він йшов разом зі своїм другом ОСОБА_3 , під час чого домовились, що ОСОБА_3 повинен підійти до ОСОБА_9 та розпорошити газовий балончик йому в обличчя. Під час зустрічі ОСОБА_12 з ОСОБА_9 . ОСОБА_3 розпорошив газовий балончик в обличчя ОСОБА_9 , та почав його бити, вимагаючи у нього телефон. ОСОБА_9 віддав ОСОБА_3 телефон. Після чого ОСОБА_12 провів ОСОБА_9 до світлофору в стороні його дому, оскільки останній погано бачив.

Проаналізувавши показання свідка ОСОБА_12 , у їх сукупності, які є процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, суд дійшов висновку, що вони підтверджують обставини того, що 28.05.2015 року, ОСОБА_3 разом зі свідком ОСОБА_12 , перебували у м. Києві біля станції метро «Дорогожичі», де ОСОБА_3 було нанесено тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_9 , в ході чого з метою обернення на свою користь та особистого збагачення ОСОБА_3 відкрито викрав мобільний телефон, який належить ОСОБА_9 .

Суд, відхиляє доводи сторони захисту щодо недопустимості показів свідка ОСОБА_12 , оскільки вони надані безпосередньо в судовому засіданні та у передбачений законом спосіб, обставини визначені ст. 97 КПК України судом не встановлені, тому визнає їх допустимими, прийнятними та належними, та такими, що також доводять факт вчинення ОСОБА_3 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, а саме відкрите викрадення чужого майна із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я.

Обставин, регламентованих ст. 87 КПК України щодо свідка в ході судового розгляду встановлено не було. Даних передбачених ч. 2 ст. 96 КПК України стороною захисту відносно допитаних під час судового розгляду свідка для доведення недостовірності їх показань, як то показання, документи, які підтверджують їх репутацію, зокрема, щодо засудження за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останнього, як на цьому наполягає сторона захисту та обвинувачений під час судового розгляду, надано не було.

Крім показань потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_12 , вина ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України підтверджується наступними письмовими доказами.

Відповідно до протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 28.05.2015 року ОСОБА_10 надала заяву оперуповноваженому Шевченківського РУ ГУ МВС України у м.Києві ОСОБА_18 про те, що 28.05.2015 року по вул. Щусєва у м.Києві, наглядно знайомий по імені ОСОБА_19 застосувавши насильство відносно її сина ОСОБА_9 2000 року народження, та відкрито викрав в останнього мобільний телефон «Леново».

Так, за результатами вищевказаної заяви, 29.05.2015 року до ЄРДР за №0006275 було внесено відомості про вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, відповідно до якого 28.05.2015 року, приблизно о 18.30 год. знаходячись за адресою м. Київ, вул. Щусєва 26, наглядно знайомий на ім`я ОСОБА_19 застосувавши насильство відносно ОСОБА_9 2000 року народження, викрав у останнього мобільний телефон марки «Леново» чорного кольору.

Протокол одночасного допиту від 25.12.2015 року складеного з 11.45 год. по 12.41 год. слідчим СВ Шевченківського УП ГУНП України в м.Києві ОСОБА_20 за участі ОСОБА_12 та ОСОБА_3 в присутності ОСОБА_21 , захисника ОСОБА_7 , законного представника ОСОБА_8 , з додатком дослідженого та оглянутого в судовому засіданні відео на якому зафіксовано одночасний допит ОСОБА_12 та ОСОБА_3 , який підтверджує місце, час та обставини вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення відносно ОСОБА_9 .

З висновку експерта № 1513 від 29.05.2015 року, вбачається, що потерпілий ОСОБА_9 , внаслідок вчинення щодо нього злочину, отримав наступні тілесні ушкодження: синці - в потиличній ділянці зліва, на шкірі верхньої губи зліва; крововилив - на слизовій оболонці верхньої губи зліва.

Вказані ушкодження спричинені тупим предметом(предметами), могли утворитись 28.05.2015 року, внаслідок не менше 2-х травматичних впливів та відносяться до ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень (за критерієм тривалості розладу здоров`я).

Вищенаведений висновок експертизи здобутий у спосіб, передбачений КПК України, є належними та допустимим доказам, належним чином аргументований, та не викликає сумнівів в його достовірності, правильності та повноти, підстав для визнання його неналежним та недопустимим доказом не вбачається.

Дослідивши вищевказані докази, суд дійшов до висновку, що досліджені судом письмові докази, є належними та допустимими доказами, складені відповідно до вимог КПК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 не визнав свою провину у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України у повному обсязі, пояснивши, що він не вчиняв протиправних дій відносно потерпілого.

Втім, суд вважає наведені показання ОСОБА_3 надуманими, такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та протирічать здобутим органами досудового слідства і дослідженим судом доказам. Вказані пояснення обвинуваченого, на думку суду, використовувалися з метою уникнути покарання за вчинене, в якості способу захисту від пред`явленого обвинувачення.

З урахуванням наведеного, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення дійшов до впевненого висновку, що провина обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального злочину, викладеного в обвинувальному акті доведена та його дії суд кваліфікує за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки він своїми умисними діями, відкрито викрав чуже майно, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Крім того, стороною обвинувачення ОСОБА_3 згідно обвинувального акту інкриміновано кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 190 КК України.

Безпосередньо допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 , свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України не визнав, пояснив, що 28.05.2015 року він разом з ОСОБА_12 пішли до метро «Дорогожичі», де ОСОБА_3 зайшов у магазин, а коли вийшов з нього то побачив, що ОСОБА_14 розмовляє із ОСОБА_22 , далі вони разом пішли в парк «Дорогожичі», де ОСОБА_3 попросив у ОСОБА_23 телефон щоб пограти. В той час ОСОБА_14 розмовляв з ОСОБА_22 обвинувачений втрутився в розмову, що не сподобалося ОСОБА_24 , на що останній почав битись з ОСОБА_3 , під час чого ОСОБА_14 дістав газовий балончик та хотів розпорошити йому в обличчя. Під час бійки ОСОБА_25 втік, в зв`язку з чим телефон залишився у ОСОБА_3 . Повернувшись додому мати повідомила йому, що ОСОБА_25 приходив разом з поліцією. Наступного дня ОСОБА_3 коли дізнався адресу ОСОБА_23 прийшов до нього та повернув мобільний телефон.

Так, за епізодом вчинення кримінального правопорушення за ч.2 ст.190 КК України винність ОСОБА_3 на думку сторони обвинувачення підтверджується показаннями свідка ОСОБА_12 , доказами, зібраними під час досудового розслідування, які не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Згідно витягом з ЄРДР за № 0006275, згідно якого 29.05.2015 року було внесено відомості відповідно до яких, 28.05.2015 року, приблизно о 19.00 годин в парку «Дорогожичі» по вул. О.Теліги 14 Б у м.Києві, наглядно знайомий на ім`я ОСОБА_19 шахрайським шляхом, зловживаючи довірою ОСОБА_11 , заволодів мобільним телефоном «Айфон5» який належав останньому. Вказані протиправні дії останнього кваліфіковано за ч. 2 ст. 190 КК України.

Відповідно до протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 28.05.2015 року, згідно якого від законного представника потерпілого ОСОБА_26 . Шевченківським РУ ГУМВ України у м.Києві було зареєстровано надходження заяви про злочин, вчинений в парку «Дорогожичі» за адресою: АДРЕСА_3 , відносно неповнолітнього ОСОБА_11 , а саме наглядно знайомий на ім`я ОСОБА_19 , заволодів мобільним телефоном ОСОБА_27 .

Між тим, свідок ОСОБА_12 , надав суду показання про те, що 28.05.2015 року він зустрівся з ОСОБА_3 в парку «Дорогожичі», де він побачив у ОСОБА_3 два мобільних телефони, один з яких належав ОСОБА_28 , як саме ОСОБА_3 забрав телефон у ОСОБА_23 , він не бачив.

Крім того, відповідно із нотаріально завіреною заявою законного представника ОСОБА_11 ОСОБА_26 від 11.04.2016 року, згідно якої вона вважає, що жоден злочин щодо її сина ОСОБА_11 не вчинявся, а звернувся він до правоохоронних органів через неправильне тлумачення конфліктної ситуації, яка виникла між ОСОБА_29 та ОСОБА_30 . Підтверджує, що мобільний телефон, який залишився у Іллі ОСОБА_3 був повернутий її сину у її присутності на наступний день ОСОБА_31 та його батьками. Матеріальних чи інших претензій до ОСОБА_3 не має, цивільний позов за даним фактом не заявляє.

В ході судового розгляду не вдалось допитати потерпілого ОСОБА_11 щодо обставин вчиненого кримінального правопорушення. Проте, судом вживались вичерпні заходи для забезпечення проведення допиту потерпілого безпосередньо в судовому засіданні. Разом з тим на жоден із судових викликів потерпілий не прибув.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

Усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь обвинуваченого. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Суд, безпосередньо, всебічно, ретельно, дослідивши всі обставини кримінального провадження та оцінивши кожний наданий доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що в судовому засіданні не доведено вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України обвинуваченим ОСОБА_3 , виходячи із наступного.

Згідно ст. 190 КК України шахрайством є заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою. Згідно з ППВСУ № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього.

Таким чином, обман має передувати передачі майна потерпілим, який в силу повідомлених неправдивих даних добровільно передає у власність винної особи своє майно.

Разом з тим, з обвинувального акту та наявних доказів у справі не вбачається, яку неправдиву інформацію повідомлено обвинуваченим потерпілому ОСОБА_11 , для заволодіння мобільним телефоном, оскільки доказами у справі підтверджено, що ОСОБА_11 добровільно дав свій мобільний телефон ОСОБА_3 для гри, що спростовує наявність в діях обвинуваченого обов`язкової ознаки шахрайства - способу обману чи зловживання довірою, що також є способом обману з використанням довірливих відносин.

Надаючи оцінку діям обвинуваченого щодо заволодіння мобільним телефоном та перевагу одній із версій, суд оцінює сукупність доказів у справі.

Так, допитаний у справі свідок ОСОБА_12 вказав суду, що у ОСОБА_3 перебував мобільний телефон ОСОБА_11 , проте як саме ОСОБА_3 взяв мобільний телефон у ОСОБА_23 , він не бачив, що підтверджує версію обвинуваченого про те, що справді він брав мобільний телефон у ОСОБА_11 для гри на деякий час, та повернув його згодом.

При цьому, мобільний телефон, який належав ОСОБА_11 не був визнаним речовим доказом по вказаному кримінальному провадженню. Крім того, згідно протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 28.05.2015 року, законний представник потерпілого ОСОБА_26 заявила, що наглядно знайомий на ім`я ОСОБА_19 заволодів мобільним телефоном, однак вказаний мобільний телефон не є предметом пред`явленого обвинувачення.

З огляду на викладене, жоден із наданих стороною обвинувачення доказів як сам по собі так і в сукупності з іншими, з точки зору достатності та взаємозв`язку, не дав достатніх підстав стверджувати поза розумним сумнівом про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому злочині.

За таких підстав, на переконання суду, інкриміноване ОСОБА_3 обвинувачення за ч. 2 ст. 190 КК України є неспроможним.

Слід зазначити, що згідно ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Згідно ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому КПК України, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

В п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 5 від 29.06.1990 року, зазначено про недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного.

Національне законодавство України повністю узгоджується і з усталеною судовою практикою ЄСПЛ, що сформульована зокрема у п. 43 рішення від 14.02.2008 в справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine) (з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом». При цьому розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом кримінального провадження, крім того, що інкримінований злочин вчинений і обвинувачений є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать «за» чи «проти» тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом кримінального провадження. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

З урахуванням викладеного, оцінивши докази по справі за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, керуючись ст. 62 Конституції України, згідно якої всі сумніви щодо доведеності вини обвинуваченого тлумачаться на його користь, суд приходить до висновку, що переконливого висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_3 інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.2 ст. 190 КПК України.

А тому, ОСОБА_3 у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України необхідно визнати невинуватим та виправдати.

Суд, відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні обвинуваченому виду і міри покарання, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, приймає до уваги характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким злочином, конкретні обставини кримінального провадження, дані про особу ОСОБА_3 , а саме те, що останній не перебуває під наглядом лікарів психіатра та нарколога, не одружений, має постійне місце проживання та раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Обставин, які б згідно зі ст.ст. 66, 67 КК України пом`якшували або обтяжували покарання судом не встановлено.

На підставі викладеного, суд вважає, що ОСОБА_3 необхідно призначити покарання в межах санкції частини 2 статті 186 Кримінального кодексу України у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

В той же час, в силу вимог ст. 106 КК України, особа, яка вчинила тяжке кримінальне правопорушення у віці до вісімнадцяти років, звільняється від кримінальної відповідальності та відбування покарання у зв`язку із спливом семи років з дня вчинення кримінального правопорушення.

Враховуючи вищезазначене, а також беручи до уваги те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України було вчинено ОСОБА_3 28.05.2015 року, тобто та на час винесення вироку пройшло більш ніж сім років тому, суд вважає за необхідне звільнити останнього від відбування призначеного даним вироком покарання у зв`язку з закінченням строків давності, а кримінальне провадження стосовно нього закрити.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, не обирався.

Цивільний позов у кримінальному проваджені не заявлявся.

Процесуальні витрати, речові докази, в даному кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст. ст. 349, 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.
Звільнити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, від кримінальної відповідальності та відбування призначеного покарання на підставі ст. 106 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.
Кримінальне провадження щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0006275 від 29.05.2015 року закрити.
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, та на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдати у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1