Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/431/22 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.07.2022 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участі секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому матеріали контрольного провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 та в його інтересах захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06 липня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:
У провадженні Ленінського районного суду м. Кіровограда перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003660 від 28.03.2017 року, відносно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та н/л ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.3,12, ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.1 ст.304, ч.1 ст.263 КК України.

В судовому засіданні, яке відбулось 06 липня 2022 року суд, за клопотанням прокурора продовжив дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 на шістдесят днів, а саме: до 03.09.2022, включно.

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.3,12, ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.1 ст.304, ч.1 ст.263 КК України, які відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких злочинів. Покарання, передбачене п.6,12 ч.2 ст.115 КК України визначено як позбавлення волі від 10 до 15 років, або довічне позбавлення волі з конфіскацією усього майна.
Наведене свідчить про наявність ризиків, встановлених п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які вказують на можливість обвинуваченим у разі застосування до нього запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, переховуватись від суду з метою уникнення відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення та вчинити інше кримінальне правопорушення.
З наведених підстав, суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 , оскільки більш м`який запобіжний захід не забезпечить виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків та завдань кримінального провадження.
В апеляційній скарзі захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 просять скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою застосувати до ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний період доби (оскільки обвинуваченому необхідно працювати та утримувати членів родини).

В обґрунтування своїх вимог зазначають, що в судовому засіданні 06.07.2022 прокурором було заявлено клопотання про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 . Крім цього, самою вагомою підставою, на думку прокурора, яка передбачає тримання під вартою ОСОБА_9 - є тяжкість інкримінованого йому злочину.

Водночас, ОСОБА_9 утримується під вартою з 30.03.2017 року - зі стадії досудового розслідування. Розгляд справи триває з 23.06.2017 року, тобто більше 5 років

Так у первісному складі суду - з 23.06.2017р. по 10.07.2018р. було призначено 21 судове засідання, з яких 12 судових засідань було відкладено (не з вини ОСОБА_9 , до речі) і лише 9 судових засідань були проведені по суті.

В інших складах суду починаючи з 28.08.2018р. по теперішній час - було призначено більше 50 судових засідань, з яких лише 21 судових засідань справа розглядалась по суті, а останні судові засідання були відкладені не з вини ОСОБА_9 .

Станом на сьогодні склад суду з об`єктивних підстав змінюється втрете та весь цей час обвинувачений знаходиться під вартою.

Зважаючи на той факт, що судом на протязі більше 5-х років продовжувався строк запобіжного заходу обвинуваченому у вигляді тримання під вартою виключно з підстав тяжкості обвинувачення та наявних, на думку прокурора та суду, ризиків передбачених ст. 177 КПК України апелянти звертають увагу на наступне:

Жодних доказів так званих ризиків обрання більш м`якого запобіжного заходу окрім тримання під вартою стороною обвинувачення не надано а ні в єдиному письмовому клопотанні, а ні в численних усних клопотаннях.

Посилання у клопотанні прокурора на те, що обвинувачений ОСОБА_9 , знаходячись не під вартою, може «Впливати на потерпілих» не ґрунтується на об`єктивній реальності. Покази потерпілих по справі ніяк не стосуються а ні обставин скоєння злочину, а ні особистості обвинуваченого. Тобто з цього боку ОСОБА_9 об`єктивно не може вплинути на покази потерпілих. Крім цього, у даному складі суду потерпілі вже були допитані судом.

Також, суд першої інстанції в ухвалі зазначив, що ризик можливого впливу обвинуваченого на потерпілих, та свідків, ризик знищити, спотворити, або сховати будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, на які вказував прокурор - не доведені в судовому засіданні.

Посилання прокурора кожного разу на те, що обвинувачений ніде не працює та не має постійного джерела доходу, як на ризик вчинення останнім інших кримінальних правопорушень, з якими погодився і суд в оскаржуваної ухвалі - не має під собою об`єктивних підстав та не доведене а ні прокурором, а ні судом.

Однак, до затримання ОСОБА_9 - до 29.03.2017р. - він мав і місце служби і отримував грошове забезпечення. Проте, перебуваючи більше 5-х років під вартою, він фактично позбавлений об`єктивної можливості працювати та мати особисті доходи. То ж має місце наявність кругового причинно-наслідкового зв`язку, коли обвинувачений не може працювати через тривалий строк тримання під вартою, і в той же час відсутність робочого місця та доходів стає підставою для продовження строку тримання під вартою.

Щодо побоювання прокурора та суду, що обвинувачений ОСОБА_9 при зміні запобіжного заходу може переховуватися від суду,та вчиниті інше кримінальне правопорушення, то що ЄСПЛ в низці своїх рішень вказує (наприклад Томазі проти Франції, Миитур проти Туреччини, Єчюс проти Литви, Ілійков проти Болгарії тощо), «ступінь небезпеки переховування не може встановлюватися тільки на підставі суворості можливого вироку; його слід оцінювати з огляду на відповідні фактори, які можуть підтвердити реальність небезпеки переховування». Жодні такі фактори повністю відсутні, навпаки дані про особу обвинуваченого та інші нижчевказані обставини спростовують наявність небезпеки переховування ат інших ризиків, передбачених КПК України.

При цьому, апелянти звертають увагу, що відповідно до вимог ч.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п.60 рішення від 06.11.2008 у справі "Єлоєв проти України") після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому слідчому судді, суду у разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст. 177 КПК.

З огляду на вищезазначене, всі ризики, які були підставою для тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою понад 5 років, вже втратили свою актуальність. До того ж, вони не можуть нескінченно слугувати підставою для обмеження особистої свободи.

Позиція прокурора та суду щодо тяжкості кримінального правопорушення, як на підставу обрання найбільш суворого запобіжного заходу взагалі не заслуговує на увагу і не відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Крім цього, відповідно до вимог статті 178 КПК України законодавець передбачає низку обставин, які суд повинен оцінити та враховувати при обранні (продовженні) запобіжного заходу. Зокрема до таких обставин, крім інших, віднесені:

Міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його проживання, в тому числі наявність у нього родини на утриманні - ОСОБА_9 має постійне місце проживання, що підтверджується довідкою про склад сім`ї, він мешкає разом із мамою та бабусею - ОСОБА_11 1940 р.н., фактично на утриманні ОСОБА_9 знаходиться малолітня дитина - донька ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Бабуся ОСОБА_11 . ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка є пенсіонером за віком, має статус дитини BOB, крім цього, бабуся фактично сліпа на обидва ока. Матір ОСОБА_9 - ОСОБА_13 страждає на онкозахворювання, знаходиться на обліку в Кіровоградському онкодиспансері, крім цього - є пенсіонером в зв`язку із інвалідністю. Сам ОСОБА_9 хворіє хронічними захворюваннями, що підтверджується копіями медичних документів

Репутація підозрюваного - з 08.07.2010 року по 15.03.2017р. ОСОБА_9 проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 ЦОТ об`єднання Національної гвардії України на посаді молодшого помічника військового наряду 2 відділення 2 патрульного взводу патрульної роти стрілецького батальйону (з конвоювання, екстрадиції, охорони підсудних та охорони громадського порядку).

Сторона захисту звертає також увагу на те, що звільнений з лав НГУ ОСОБА_9 був тільки в зв`язку із затриманням. Проте, ОСОБА_9 неодноразово приймав безпосередню участь в АТО, в тому числі і в період з 12.04.2014 року по 27.05.2014 року, у 2015 - 2016 рр.. є учасником бойових дій. Як вбачається з доданих характеристик з місця служби - за час проходження служби зарекомендував себе виключно з позитивного боку, неодноразово нагороджувався грамотами командира військової частини.

Крім цього, обвинувачений ОСОБА_9 у 2016 році закінчив Київську Національну Академію внутрішніх справ, за спеціальністю «юрист», заочно, на навчання він був направлений командуванням частини як кращий солдат частини, за рахунок МВСУ.

Наявність судимостей у обвинуваченого - ОСОБА_9 раніше не тільки не судимий, а і взагалі не притягувався, як до кримінальної, так і адміністративної відповідальності. (Усі характеризуючи документи, про які йдеться вище - додані захистом раніше до письмових заперечень проти клопотання прокурора щодо продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 та знаходяться в матеріалах справи).

Як вбачається з тексту оскаржуваної ухвали суд начебто і оцінив вище перелічені обставини, але оцінив лише формально, зазначив, що усе вищенаведене не зменшує ступінь ризиків, встановлених судом.

Водночас захист наголошує, що жоден з аркушів матеріалів справи не свідчить про наявність жодного із зазначених, як в клопотанні прокурора, так і в оскаржуваної ухвалі суду ризиків.

Натомість суд, задовольняючи усне клопотання прокурора, яке залишається незмінним на протязі більш 5-х років, не підтверджене жодним доказом наявних ризиків, цілком формально підійшов до заперечень сторони захисту на зазначене клопотання та прийняв ухвалу про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 лише з підстави тяжкості пред`явленого йому обвинувачення. Така позиція суду першої інстанції прямо протирічить як нормам національного законодавства, так і позиції Конституційного Суду, Верховного Суду, Європейського суду з прав людини.

Обвинувачений ОСОБА_9 , в апеляційній скарзі просить також скасувати ухвалу районного суду та постановити нову ухвалу, якою застосувати до нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час доби.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що докази його винуватості сфальсифіковані, участі у вбивстві, розбійному нападі й інших обвинуваченнях він не приймав. Обвинувачення в зберіганні патронів і гранати, за ч.1 ст.263 КК України він визнав повністю. Усі інші обвинувачення він категорично заперечував.

Зазначає, що в матеріалах справи є докази причетності іншої особи до здійснення цього злочину, який йому інкримінується, однак, жодного з цих доказів прокурор у суді при оголошенні матеріалів справи не оголосила, що не може не свідчити про зацікавленість прокуратури у визнанні саме його винуватим у вбивстві.

Також, суд вказав в ухвалі, що вважає, що тримання його під вартою більш трьох років повною мірою відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжний заходу, підкреслюючи, що судом враховані наявні реальні ознаки суспільного інтересу, який з урахуванням презумпції невинуватості виправдовує відступ від принципу поваги до особистої волі і не суперечить практиці Європейського суду з прав людини.

Але суспільний інтерес розпалюється тільки прокурором, що берете участь у справі, саме їм даються всі непідтверджені і недоведені відомості по факту вбивства журналістам електронної газети в сеті Інтернет, незважаючи на те, що суд ще не виніс вирок, не визнав його винним у тому, чого він не робив.

Також обвинувачений зазначає, що він проживав разом з мамою - інвалідом 3 групи, що страждає тяжкою онкологічною хворобою і бабусею 80 років, нікуди не збирається тікати, ховатися від суду, ніякої інший родини немає. Йому необхідно піклуватися про них, зокрема працювати, щоб їх утримувати. Він єдиний їхній син і онук.

Наміру впливати на свідків і потерпілого він не має, свідки обвинувачення і потерпілий вже допитані в останньому засіданні й дали свої пояснення. Також, він не може і знищити докази злочину, оскільки він про це нічого не знає, а отже не може ні на кого і ні на що вплинути.

Також зазначає, що з 28 лютого 2022 року суддя ОСОБА_14 наказом голови суду звільнений у зв`язку із вступом на військову службу і за повідомленням голови суду до закінчення воєнних дій він не буде брати участь у розгляді даної справи

Клопотання захисту про новий розподіл справи на підставі ст. 35 УПК України - відхилене.

Крім того, обвинувачений зазначає, що він у 2009 році був призваний на військову службу, потім з 2014 став учасником АТО й продовжував їм перебувати до моменту затримання 29 березня 2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисників та обвинуваченого, які підтримали подані апеляційні скарги, думку прокурора, яка заперечила проти задоволення апеляційних вимог сторони захисту та просила ухвалу суду першої інстанції залишити без зміни, дослідивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони задоволенню не підлягають, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме - повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону судом першої інстанції належно дотримані.

Як вбачається з наданих до апеляційного суду матеріалів, в провадженні Ленінського районного суду м. Кіровограда перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003660 від 28.03.2017 року, відносно ОСОБА_9 , та н/л ОСОБА_10 , по обвинуваченню у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.3,12, ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.1 ст.304, ч.1 ст.263 КК України.
За змістом ч.2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою як застосування запобіжного заходу, у тому числі і у виді тримання під вартою, так і продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України. Частиною першою ст. 194 КПК України визначений обов`язок суду встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

-наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

-наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

-недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою було вирішене на стадії судового розгляду. Тобто, це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції, вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

Таким чином, доводи захисників та обвинуваченого щодо обґрунтованості обвинувачення, доведеності вини, належності та допустимості доказів не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки на даній стадії кримінального провадження суд апеляційної інстанції не уповноважений досліджувати обставини вчинення кримінального правопорушення.

Разом з цим, у ході судового розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 , суд першої інстанції обґрунтовано визнав, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які існували на час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого та не припинили свого існування на момент вирішення питання про продовження строку тримання його під вартою. Оцінивши зазначені ризики, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою належним чином мотивувавши своє рішення.

Так, колегією суддів визнається доведеними ризики того, що обвинувачений може переховуватися від суду з метою уникнути можливої кримінальної відповідальності, вчинити інші кримінальні правопорушення, тобто ризики, передбачені п.п.1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України продовжують існувати та не зникли.

При цьому ризик переховуватися від суду з метою уникнути можливої кримінальної відповідальності, на думку колегії, є значним. Наявність даного ризику стверджується суворістю покарання, яке загрожує обвинуваченому у випадку доведеності його вини у вчиненні інкримінованих йому злочинів. При оцінці даного ризику колегією суддів враховуються конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, яке поставлено у провину обвинуваченому. Також, перебуваючи не в умовах ізоляції обвинувачений зможе вчинити інші кримінальні правопорушення.

Обставин, які б свідчили на користь зменшення раніше встановлених ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, колегією суддів не встановлено, а тому є обґрунтований висновок суду першої інстанції, що менш суворі види запобіжних заходів не здатні забезпечити ризики передбачені ст. 177 КПК України та належне виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу обвинуваченого, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність прокурором у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні.

Що стосується доводів апеляційних скарг про те, що до обвинуваченого ОСОБА_9 можливо застосувати більш м`який запобіжний захід, то такі доводи на переконання колегії суддів не спростовують висновок суду про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження.

Посилання апелянтів на особу обвинуваченого, який раніше не судимий та не притягався до кримінальної відповідальності та те, що судовий розгляд триває довгий час, також не можуть слугувати підставою для відмови у продовженні строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу.

Беручи до уваги ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено до спливу продовженого строку, підстави для скасування оскаржуваної ухвали з тих підстав, на які посилаються в своїх апеляційних скаргах захисники та обвинувачений, апеляційний суд не вбачає.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг сторони захисту, а тому ухвалу суду першої інстанції, залишає без зміни.

Керуючись статтями 177, 178, 376, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та в його інтересах захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06 липня 2022 року, якою обвинуваченому ОСОБА_9 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без зміни.
Ухвала набирає законної сили негайно, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4