УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 липня 2022 року
м. Київ
справа № 527/97/20

провадження № 51-1519 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 16 листопада 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 31 березня 2022 року,
встановив:
Вироком Глобинського районного суду Полтавської області від 16 листопада 2021 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та зареєстрованого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу вимог ст. 89 КК України,

засуджено до покарання у виді позбавлення волі за: ч. 2 ст. 286 КК України строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки; ч. 1 ст. 135 КК України строком на 1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

За вироком ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України, а саме, у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, та у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, за обставин, викладених у вироку.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 31 березня 2022 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни. В порядку ст. 404 КПК України виключено із встановленого вироком суду посилання на вчинення ОСОБА_4 злочину в стані алкогольного сп`яніння.
ЗасудженийОСОБА_4 звернувся до суду касаційної інстанції із касаційною скаргою на рішення суду першої та апеляційної інстанцій.
У касаційній скарзі засуджений, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації його дій, порушує питання про зміну судових рішень у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість та просить застосовувати до нього положення ст. 75 КК України. При цьому посилається на те, що судами не взято до уваги такі пом`якшуючі покарання обставини: повне визнання ним вини, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, стан здоров`я винного, який є інвалідом 2 групи, повне відшкодування ним матеріальної шкоди та часткове відшкодування моральної шкоди. Також просить врахувати, що він в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, вчинені ним злочини не повязані з антисоціальними проявами його особистості, дорожньо - транспортна пригода була скоєна у темний час доби. При цьому зазначає, що апеляційний суд належним чином не оцінив доводи сторони захисту та необґрунтовано вирок районного суду залишив без зміни.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги засудженого щодо суворості призначеного йому покарання, яке він повинен відбувати реально, є непереконливими, виходячи з наступного.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Як убачається зі змісту касаційної скарги, засуджений фактично порушує питання про недотримання судами визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та пов`язані із суддівським розсудом.
Поняття суддівського розсуду або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК України), визначенні «інші обставини справи» або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України, тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.
Судами першої та апеляційної інстанцій зазначені вимоги кримінального процесуального закону було дотримано, про що свідчить нижченаведене.
Як вбачається із копій судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_4 , призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі, згідно з вимогами ст. 65 КК України з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, характер їх вчинення та особу винного. Судом встановлено обставинами, що пом?якшують покарання засудженому - щире каяття, часткове добровільне відшкодування завданого збитку. Обставин, які обтяжують покарання винному, не встановлено.

На підставі цих даних в їх сукупності та взаємозв`язку, а саме, характеру та ступеню тяжкості вчинених засудженим кримінальних правопорушень, в тому числі тяжкого злочину, обставин їх вчинення, наслідків, що настали, та особи винного, який в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, має постійне місце проживання, де характеризується посередньо, його сімейний стан, міцні соціальні зв`язки, ставлення до наслідків злочину, поведінка після вчинення злочину, часткове відшкодування завданої злочином шкоди, думки потерпілої, яка просила призначити реальне покарання винному у виді позбавлення волі, досудової доповідь органу пробації, обставин, що пом`якшують покарання та відсутності обставин, що його обтяжують, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі у межах санкцій ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України, при цьому за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк, наближений до мінімального, та призначення остаточного покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, із застосуванням принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим, без звільнення винного від відбування покарання з випробуванням.
Крім того, ті обставини, які наводить засуджений в касаційній скарзі, як такі, що, на його думку, дають підстави для застосування щодо нього положень ст. 75 КК України, були перевірені апеляційним судом і обґрунтовано визнані такими, що не свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання.

Таким чином, призначене ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам статей 50, 65, 70 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати його явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.

Отже, обґрунтування касаційної скарги засудженого не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 16 листопада 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 31 березня 2022 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3