Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

29 серпня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції під час трансляції з приміщення Державної установи Київський слідчий ізолятор матеріали кримінального провадження № 0000258 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця с. Радомка Холменського району Чернігівської області,

громадянина України, що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.1111, ч.6 ст.1111 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 11 серпня 2022 року,

у с т а н о в и л а :

Макарівським районним судом Київської області здійснюється судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.1111, ч.6 ст.1111 КК України.

Як вбачається з обвинувального акта, ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що в період з 15 березня по 1 квітня 2022 року він, розуміючи про введення воєнного стану у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та наявність у с. Андріївка Бучанського району Київської області збройних формувань держави-агресора, вступив у тісний зв`язок з військовослужбовцями Збройних сил Російської Федерації і надавав їм матеріальні ресурси та послуги, а саме, житло та продукти харчування упродовж кількох днів. Крім того, за вказаних раніше обставин ОСОБА_7 здійснював інформаційну діяльність у співпраці з державою-агресором, спрямовану на підтримку останньої та її збройних формувань, вказуючи військовослужбовцям Збройних сил Російської Федерації будинки, в яких проживали заможні люди, які окупанти в подальшому обкрадали, здійснював обряди хрещення цих військовослужбовців, освячував їхню військову техніка та здійснював інші релігійні обряди, спрямовані на підтримку дій окупантів.

Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 11.08.2022 ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів по 08.10.2022 включно.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати і постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Посилаючись на положення ст.199 КПК України, якою визначено порядок продовження строку тримання під вартою, практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) в контексті забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, вказує, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, а так само ризики невиконання його підзахисним своїх обов`язків відсутні, а тяжкість обвинувачення не може бути сама по собі виправданням тривалих періодів тримання під вартою (рішення ЄСПЛ у справах Боротюк проти України, Єчюс проти Литви). Небезпека ухилення від правосуддя не може вимірюватися тільки залежно від суворості можливого покарання, її треба визначати з урахуванням низки інших релевантних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що це не може служити виправданням утримання під вартою (рішення ЄСПЛ у справі Томазі проти Франції). При цьому необхідно врахувати характер обвинуваченого, його моральні якості, його кошти, зв`язки з державою, в якій він переслідувався за законом, і його міжнародні контакти (рішення ЄСПЛ у справі Неймайстер проти Австрії).

Також захисник зазначає, що ОСОБА_7 має місце проживання в м. Києві, стан його здоров`я незадовільний, син його підзахисного служить у лавах Збройних сил України, що не врахував суд першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити; доводи обвинуваченого на підтримку позиції захисника; доводи прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою і вмотивованою; провівши судові дебати, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Згідно з ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно з ч.2 ст.331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до вимог цих норм у сукупності з положеннями ст.199 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Вирішуючи питання доцільності продовження тримання ОСОБА_7 під вартою, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що продовжують існувати ризики, передбачені п.п.1, 3 ч.1 ст.177 КК України, які існували на момент обрання запобіжного заходу, а саме, переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, і лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може їм запобігти.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до практики ЄСПЛ ризик втечі не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку і може оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ у справі Бекчиєв проти Молдови).

На питання про те, чи є розумним строк тримання під вартою, не можна відповісти абстрактно. Визначати, чи розумно й надалі залишати обвинуваченого під вартою, необхідно на підставі особливостей кожної конкретної справи. Продовження строку тримання під вартою в певній справі може бути виправданим лише тоді, коли наявні конкретні ознаки того, що вимога громадських інтересів важить більше попри презумпцію невинуватості, ніж правило поваги до особистої свободи (рішення у справі W. проти Швейцарії). Передусім національні судові органи мають забезпечити, щоб у будь-якому конкретному випадку досудове тримання обвинуваченої особи під вартою не перевищувало розумного строку. З цією метою вони повинні вивчити всі факти заі протинаявності справжньої вимоги громадських інтересів, яка, попри належну повагу до принципу презумпції невинуватості, виправдовувала б відступ від правила поваги до особистої свободи, та викласти їх у своєму рішенні щодо відхилення клопотання про звільнення (п.152 рішення ЄСПЛ у справі Лабіта проти Італії).

Всупереч твердженням в апеляційній скарзі суд не мотивував своє рішення про продовження строку тримання під вартою виключно тяжкістю покарання і підстав вважати, що тримання ОСОБА_7 під вартою є тривалим, як про це стверджує захисник, немає.
Суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину і усвідомлює тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим, стадію судового провадження, в ході якого свідки ще не допитувалися.

Також колегія суддів звертає увагу на обставини інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, які були вчинені у воєнний час на окупованій території, у зв`язку з чим вказане кримінальне провадження набуло значного суспільного резонансу.

Такі обставини, на думку колегії суддів, переконливо свідчать, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, які підлягають допиту, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання ОСОБА_7 покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.

Що стосується посилань захисника на вік обвинуваченого, стан його здоров`я, можливість проживати в м. Києві, то вказані обставини не спростовують висновки суду, і колегія суддів вважає, що вони, навпаки, можуть бути використані для впливу на свідків з метою зміни ними показань.

Отже, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 4221 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Макарівського районного суду м. Києва від 11 серпня 2022 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3