ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 серпня 2022 року

м. Київ
справа № 333/2030/19

провадження № 51-2629км21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

в режимі відеоконференції
засудженої ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника

ОСОБА_7 в інтересах засудженої ОСОБА_6 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 09 грудня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за

№ 0000512, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та жительки АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимої, останнього разу 18 серпня 2017 року вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років; на підставі

ст. 75 КК України звільнена від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Вступ
12 лютого 2019 року приблизно о 18:30, ОСОБА_6 маючи умисел, направлений на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, під час виниклого конфлікту на ґрунті особистих неприязних відносин, нанесла йому не менше трьох ударів кухонним ножем в ділянку лівої кисті та живота. Своїми умисними діями

ОСОБА_6 спричинила потерпілому тілесне ушкодження, яке кваліфікується як легке та два поранення, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя.
Дії ОСОБА_6 суд першої інстанції кваліфікував за ч. 1 ст. 121 КК України та із застосуванням ч. 1 ст. 71 КК України засудив останню до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців.
Апеляційний суд, після розгляду апеляційних скарг засудженої та її захисника, вирок районного суду залишив без зміни.

У поданій касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить оскаржувані судові рішення скасувати й закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 у зв`язку з

відсутністю в діях останньої складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, в порядку касаційного розгляду, має відповісти на доводи:

Стосовно існування підстав для закриття кримінального провадження на підставі пунктів 2 частини 1 статті 284 КПК України;
Щодо наявності в діях засудженої необхідної оборони;
Про доведеність вини засудженої у вчиненні кримінального правопорушеннях, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України «поза розумним сумнівом»;
Щодо постановлення судових рішень у даному кримінальному провадженні з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від

19 листопада 2020 року засуджено ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання ОСОБА_6 частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2017 року та остаточно призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців.
ОСОБА_6 визнано винною у тому, що вона 12 лютого 2019 року приблизно

о 18:30, перебуваючи з потерпілим ОСОБА_8 у будинку

АДРЕСА_2 , маючи умисел, направлений на заподіяння останньому тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, під час виниклого конфлікту на ґрунті особистих неприязних відносин, нанесла йому не менше трьох ударів кухонним ножем в ділянку лівої кисті та живота. Своїми умисними діями ОСОБА_6 спричинила потерпілому тілесне ушкодження, яке кваліфікується як легке та два поранення, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 09 грудня 2021 року вирок районного суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до безпідставної кваліфікації дій засудженої ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК України, просить оскаржувані судові рішення скасувати і закрити кримінальне провадження щодо останньої у зв`язку з відсутністю в її діях складу інкримінованого кримінального правопорушення.
В обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що потерпілий намагався зґвалтувати засуджену, відтак вона захищалась від його дій у зв`язку з чим використала ніж та нанесла потерпілому відповідні тілесні ушкодження.
Водночас захисник стверджує, що застосований засудженою засіб захисту (ніж) та заподіяння потерпілому шкоди у виді нанесення, зокрема тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для його життя в момент заподіяння є необхідною обороною.
Вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Захисник наполягає на тому, що суд першої інстанції при прийнятті свого рішення не звернув уваги на суперечливі показаннях потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_9 на підтвердження винуватості засудженої у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.
Разом з цим, судом проігноровані показання таких свідків як ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які спростовують показання потерпілого про винуватість засудженої.
Крім цього, поза увагою суду залишились показання експерта ОСОБА_13 і такі письмові докази як відеозаписи та фотознімки до протоколів огляду місця події від 12 лютого 2019 року та від 13 лютого 2019 року, висновки експертів судовомедичних експертиз № 152 від 20 лютого 2019 року, № 8-208 від

08 серпня 2019 року, які підтверджують спробу потерпілого зґвалтувати засуджену та спричинення, при цьому, останній тілесних ушкоджень.
Також стверджує, що апеляційний суд на зазначені порушення допущенні районним судом увагу не звернув та, залишаючи подані апеляційні скарги без задоволення, своїх висновків належним чином не мотивував.

При цьому зазначає, що апеляційний перегляд вироку районного суду відбувся без участі потерпілого та матеріали даного кримінального провадження не містять відомостей щодо його належного повідомлення про відповідні судові засідання.
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечення на касаційну скаргу захисника не подавались.
У судовому засіданні засуджена підтримала подану касаційну скаргу, а прокурор заперечував проти її задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення засудженої та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга захисника

не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суду, та застосовані норми права
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено в частинах 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність підстав зазначених у ч. 1 цієї статті, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисник, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 409 та 410 КПК України, просить дати доказам у справі іншу оцінку, ніж та, яку дали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірки цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.
Колегія суддів зазначає, що суд касаційної інстанції є судом права, а оцінка доказів у справі є завданням судів попередніх інстанцій. Разом з цим, касаційний суд за наявності відповідних доводів сторони у справі здійснює перевірку того, чи додержалися суди першої та апеляційної інстанцій процесуальної вимоги про доведення винуватості поза розумним сумнівом.
Щодо наявності в діях засудженої необхідної оборони.
Доводи касаційної скарги захисника про неправильне встановлення судом першої інстанції, а в подальшому і апеляційним судом, спрямованості умислу

ОСОБА_6 , що призвело до неправильної кваліфікації її дій за ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки засуджена лише оборонялась від нападу потерпілого з метою її зґвалтування, а тому вона діяла у стані необхідної оборони, є безпідставними, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та спростовуються ними.
Згідно з нормами ч. 1 та ч. 3 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
При цьому, до критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.
Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу Кримінального правопорушення, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
Виходячи із фактичних обставин даного кримінального провадження, судом першої інстанції правильно встановлено, що в діях потерпілого ОСОБА_8 суспільно небезпечного посягання не було, оскільки за показами свідка ОСОБА_9 встановлено, що коли той прийшов до потерпілого, то побачив на мотузці розвішані речі засудженої, оскільки вони були мокрі. Засуджена ОСОБА_6 була майже непритомна від алкогольного сп`яніння. Після того як вона прокинулась, за власним бажанням випивала разом із свідком і потерпілим горілку, при цьому, добровільно спілкувалася з ними.
До того ж, твердження засудженої про те, що вона захищалась від нападу потерпілого, який намагався її зґвалтувати та застосовував до неї насильство, яке б створювало реальну або уявну загрозу її життю чи здоров`ю спростовуються висновком експерта № 152 від 20 лютого 2019 року, зокрема тим, що рана в ділянці лівого передпліччя, синець в ділянці лівого ліктьового суглобу, садно в крижовій ділянці праворуч у ОСОБА_6 кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, які розташовані на ділянках тіла, що є доступними для їх спричинення власною рукою засудженої (т. 3, а. п. 172-173). При цьому експерт ОСОБА_13 , яка була допитана у суді першої інстанції, пояснила, що вищевказані тілесні ушкодження могли утворитися від падіння з висоти власного зросту. Ушкодження могли утворитися як в одязі так і без нього.
Також відповідно до висновку експертів комплексної судово-психіатричної експертизи № 152 від 25 березня 2019 року ОСОБА_6 під час скоєння інкримінованого їй кримінального правопорушення не перебувала у стані вираженої емоційної збудженості чи емоційної напруженості, які можуть розглядатися як психологічна основа виникнення сильного душевного хвилювання, а перебувала у стані алкогольного сп`яніння. Дії ОСОБА_6 в момент здійснення кримінального правопорушення не були викликані станом сильного душевного хвилювання (фізіологічним афектом або іншим емоційним станом: стресом, фрустрацією, образою, гнівом тощо). З урахуванням індивідуально-психологічного стану особистості, ОСОБА_6 могла повною мірою усвідомлювати значення своїх дій і керуватися ними (т. 3, а. п. 231-240).
При цьому, згідно матеріалів кримінального провадження, засуджена

ОСОБА_6 перебуває на диспансерному обліку в КУ «Обласний клінічний наркологічний диспансер» з 01 червня 2012 року з діагнозом: психічні та поведінкові розлади внаслідок поєднаного вживання опіоїдів, алкоголю, психостимуляторів, канабіоїдів, синдром залежності та з 13 лютого 2013 року по 20 лютого 2013 року перебувала на стаціонарному лікуванні в КУ «Обласній клінічній психіатричній лікарні» з діагнозом емоційно-нестійкий розлад особистості, ушкоджений полінаркоманією, демонстрація суіцидальної спроби, що свідчить про нестабільний психічний стан засудженої та те, що в перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вона могла хибно сприйняти події, зокрема намагання потерпілого її зґвалтувати.
Також не впливає на обвинувачення, що пред`явлене засудженій ОСОБА_6 , подана нею заява від 10 березня 2019 року про спробу потерпілого її зґвалтувати, що і призвело до нанесення ним тілесних ушкоджень, оскільки будьяких відомостей до ЄРДР по даному факту органами поліції внесено

не було і такі обставини не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.
До того ж, суд першої інстанції обґрунтовано поставився критично до показань допитаного в судовому засіданні свідка захисту ОСОБА_12 , який зазначив, що увечері він побачив зі свого балкона, як потерпілий, перебуваючи на вулиці, сварився з дівчиною, вдарив її та вона присіла, оскільки точно стверджувати проте, що цією дівчиною була засуджена ОСОБА_6 він не міг. При цьому свідок зазначив, що на вулиці було вже сіро, у що одягнута була дівчина не пам`ятає. Стверджувати, що конфлікт відбувся саме між потерпілим та засудженою він не може у зв`язку з тим, що близько учасників конфлікту він не бачив.
Крім цього, судами першої та апеляційної інстанцій під час судового провадження були досліджені, крім іншого, дані протоколів огляду місця події від 12 лютого 2019 року, 13 лютого 2019 року, відповідні знімки та відеозаписи до вказаних протоколів у результаті чого суди дійшли правильного висновку про те, що достеменно не можливо встановити, який саме одяг, у тому числі і спідня білизна, був виявлений та вилучений під час проведення відповідних слідчих дій, а також належність такого одягу саме засудженій, а тому твердження сторони захисту про те, що зазначені докази доводять факт того, що потерпілий зняв із засудженої одяг з метою її зґвалтування є безпідставними.
Таким чином, встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження свідчать про те, що з боку потерпілого були відсутні будь-які дії, які би за своїми об`єктивними ознаками могли створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди для засудженої, які б у свою чергу викликали невідкладну необхідність у заподіянні шкоди потерпілому. А тому вважати, що обвинувачена, завдаючи удари ножем потерпілому, в тому числі, і в життєво важливий орган, перебувала у стані необхідної борони, підстав немає.
Отже, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що з урахуванням пояснень свідка ОСОБА_9 та інших зазначених письмових доказів слідує, що потерпілий не застосував до засудженої ОСОБА_6 фізичне насильство і таке насильство було дійсно настільки суттєвим, що викликало у засудженої обґрунтоване побоювання про свою безпеку, а застосування нею ножа для нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, було самозахистом від протиправних дій потерпілого, з чим погоджується і колегія суддів.

Тому доводи касаційної скарги захисника в цій частині є безпідставними.
Про доведеність вини засудженої у вчиненні кримінального правопорушеннях, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України «поза розумним сумнівом».
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з положеннями п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України вирок суду першої інстанції повинен містити, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
У свою чергу, відповідно до ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційній скарзі та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.
Згідно з ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається, зокрема, якщо встановлена відсутність у діянні складу кримінального правопорушення та якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.
Згідно статті 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи «поза розумним сумнівом».
Стандарт доведення винуватості «поза розумним сумнівом» полягає у тому, що за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, які були досліджені в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Водночас у своїй касаційній скарзі захисник не оспорює таких обставин вчинення кримінального правопорушення як наявність конфлікту між засудженою і потерпілим, завдання тілесних ушкоджень потерпілому установленим предметом злочину (ножем), спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, їх кількість і локалізацію.
Висновок про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, тобто умисного спричинення тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, суд першої інстанції зробив на підставі сукупності доказів, зібраних та перевірених у судовому засіданні відповідно до процесуального законодавства, зокрема на підставі показань потерпілого, свідків, а також даних, що містяться у протоколах слідчих дій, висновках судово-медичних експертів та інших матеріалах провадження.
Так, із показань потерпілого ОСОБА_8 слідує те, що він у встановлену судом дату та час, ідучи по вулиці побачив дівчину, яка лежала в калюжі. Дівчина була дуже п`яна, нічого не казала, вирішив не викликати швидку, а забрати додому зігрітися. Ніс її на плечі, що бачив сусід. Коли приніс дівчину додому, то зняв з неї штани та куртку, для того щоб просушити, на ній залишилися светр та колготи. Через деякий час до нього зайшов сусід, разом із сусідом випив горілки, дівчина в цей час спала. Після того як сусід пішов, він почав голитися, коли одягав футболку, стоячи біля дивану в півоберту відчув удар, зрозумів, що удар був ножем під ребро у живіт, другий удар був нанесений у живіт, третій удар зупинив рукою схопивши лезо ножа. Ніж, яким було нанесено удар, лежав на кухні. Як засуджена встала не чув та не бачив. Після нанесення йому ударів схопив засуджену та кинув на диван, викликав поліцію, швидку та подзвонив сусіду. Від втрати великої кількості крові втратив свідомість, прийшов до тями коли швидка виносила його на двір.
Дані обставини підтвердив і свідок ОСОБА_9 , який також додатково пояснив, що після того, як він покинув дім потерпілого та повернувся додому, приблизно у 18:10 йому подзвонив потерпілий та повідомив, що засуджена порізала його ножем.
Відповідно до показань свідка ОСОБА_10 , яка у судовому засіданні суду першої інстанції повідомила, що є лікарем швидкої допомоги, на службу «103» надійшов виклик щодо події ножового поранення за відповідною адресою. Приїхавши на виклик зайшли до приміщення, де потерпілий перебував на ліжку. Працівники поліції намагалися вивести з будинку засуджену, вона була в стані алкогольного спяніння та сперечалася. На потерпілому була одягнена лише спідня білизна, а засуджена була в штанах та футболці.
Також свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_11 на підтвердження зазначених обставин, у судовому засіданні пояснили, зокрема те, що є фельдшерами швидкої медичної допомоги, яку вони і надавали потерпілому коли приїхали на виклик у зв`язку з нанесенням ножових поранень.
Слід зазначити, що допит потерпілого та свідків місцевим судом було проведено у відповідності до вимог КПК України, зокрема попереджено про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання.
У свою чергу, апеляційний суд під час апеляційного перегляду даного провадження не знайшов підстав сумніватися в правдивості показань вказаних вище осіб на підтвердження винуватості засудженої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, з таким висновком суду погоджується і колегія суддів.
Водночас доводи касаційної скарги захисника про те, що суд першої інстанції при прийнятті свого рішення не звернув уваги на суперечливі показаннях потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_9 на підтвердження винуватості засудженої у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України є безпідставними, оскільки стороною захисту не наведено належних обґрунтувань про те, які саме суперечності в показаннях зазначених осіб, за встановлених судом обставин, вплинули на законність судового рішення, притому що для кваліфікації дій засудженої за ч. 1 ст. 121 КК України є достатня наявність належних та допустимих доказів, які і були враховані судом при прийнятті свого рішення.
Крім того, рішення суду про винуватість засудженої ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення підтверджується також іншими письмовими доказами, зокрема даними: протоколу огляду місця події від 12 лютого 2019 року, яким зафіксовано обстановку в будинку де був скоєний злочин, протоколу огляду місця події від 13 лютого 2019 року, згідно з яким під час проведення відповідної слідчої дії було виявлено ніж, на клинку якого наявні нашарування речовини бурого кольору; протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_8 від 03 квітня 2019 року, під час якого потерпілий детально та послідовно розповів як засуджена спричинила йому тілесні ушкодження за допомогою ножа; висновком експерта № 202 від

14 березня 2019 року, відповідно до якого в потерпілого ОСОБА_8 було виявлено рану тильної поверхні лівої кисті на основі фаланги 3-го пальця, яке кваліфікується як легке тілесне ушкодження та проникаючі два поранення живота з ушкодженням органів черевної порожнини (шлунку, порожньої кишки, брижі ободової кишки), які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя, висновком експертів комплексної судово-психіатричної експертизи № 152 від 25 березня 2019 року, згідно з яким засуджена, під час скоєння кримінального правопорушення, могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом у теперішній час засуджена також може усвідомлювати свої дії й керуватися ними. Примусових заходів медичного характеру не потребує, проте потребує лікування з приводу полінаркоманії, висновком експерта № 8-208 від 08 серпня 2019 року, відповідно до якого були досліджені букальні зразки ОСОБА_6 , на ножах були виявлені генетичні ознаки крові невідомої особи, тобто при проведення експертизи було виявлено генетичні ознаки двох осіб, на полімерній рукоятці ножа знайдено кров, встановлені змішані генетичні ознаки крові, які містять також генетичні ознаки ОСОБА_6 та ще однієї особи, генетичні ознаки є змішаними, походять більш від двох осіб, одних генетичних ознак було більше тому вони є домінуючими, інші ознаки не підпадають під шлях ідентифікації та іншими письмовими доказами, яким судом першої інстанції надано належну оцінку.
Таким чином, суд провів оцінку доказів згідно з вимогами процесуального законодавства, з наведенням у вироку відповідних висновків щодо належності, допустимості, достовірності доказів та їх достатності для постановлення вироку.
З урахуванням наведеного, доводи касаційної скарги захисника про те, що поза увагою суду залишились докази, які підтверджують невинуватість засудженої у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, а саме: показання свідків як ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , експерта ОСОБА_13 і такі письмові докази як відеозаписи та фотознімки до протоколів огляду місця події від 12 лютого 2019 року та від 13 лютого 2019 року, висновки експертів

судовомедичних експертиз № 152 від 20 лютого 2019 року, № 8-208 від

08 серпня 2019 року, є надуманими, спростовуються наведеним вище та матеріалами даного кримінального провадження.
Отже, встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про винуватість засудженої ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення. Винуватість останньої доведена поза розумним сумнівом.
До того ж знаряддя злочину ніж, завдання ним удару у життєво важливий орган потерпілому, а також конкретні обставини провадження, зокрема за попередніми показаннями потерпілого, свідків та відсутність протиправної поведінки з боку потерпілого та того, що засуджена під час інкримінованих подій у стані необхідної оборони не перебувала, свідчать про правильність кваліфікації дій засудженої ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК України.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції у межах своїх повноважень та з дотриманням вимог ст. 404 КПК України розглянув апеляційні скарги засудженої та її захисника, дав в ухвалі, відповідно до вимог ст. 419 цього Кодексу, вмотивовані відповіді на усі доводи, наведені в зазначених апеляційних скаргах, та прийняв обґрунтоване рішення про залишення вироку місцевого суду без зміни, з чим погоджується і колегія суддів.
При цьому колегія суддів відхиляє, як безпідставні доводи касаційної скарги захисника про те, що апеляційний перегляд вироку районного суду відбувся без участі потерпілого, який згідно матеріалів даного кримінального провадження не був належно повідомлений про відповідні судові засідання з огляду на таке.
Так, у матеріалах кримінального провадження наявні судові повістки, направлені за адресою проживання потерпілого ОСОБА_8 про дату, час і місце апеляційного перегляду вироку суду першої інстанції стосовно

ОСОБА_6 , що свідчить про виконання апеляційним судом обов`язку щодо завчасного поінформування потерпілого про час і місце апеляційного розгляду даного кримінального провадження.
Тому доводи касаційної скарги захисника в цій частині спростовуються наведеним вище та матеріалами кримінального провадження.

Крім цього, у своїй касаційній скарзі захисник не вказує, яким чином розгляд провадження у апеляційному порядку без участі потерпілого ОСОБА_8 порушило права останнього та вплинуло на законність прийнятого судового рішення.
До того ж, потерпілийне оскаржував вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку, як і не оскаржив рішення судів першої та апеляційної інстанцій в касаційному порядку.
При ухваленні судових рішень було дотримано норм, установлених статтями

10, 22 КПК України, створено необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом. Всі клопотання учасників процесу розглянуті у відповідності до вимог закону.
Водночас колегія суддів акцентує увагу на тому, що суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та оцінюючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої рішення. При цьому «принцип справедливості» порушується, якщо суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений стороною.
Також, згідно з установленою практикою суду, щодо обґрунтованості судових рішень, яка відображає обов`язок суду належним чином викладати підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідного провадження. Ще одне призначення обґрунтованості рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Так, прийняті судами першої та апеляційної інстанції рішення у даному кримінальному провадженні відповідають зазначеним вимогам, а сторони у провадженні були почуті судами попередніх інстанцій.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Вирок суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК України, а ухвала апеляційного суду є вмотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для скасування чи зміни судових рішень, а також підстав для закриття кримінального провадження, колегією суддів не встановлено.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, то касаційну скаргу захисника має бути залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 19 листопада 2020 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 09 грудня 2021 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника

ОСОБА_7 в інтересах засудженої ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3