ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/335/20 Номер провадження 11-кп/814/194/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника адвоката ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000476, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 14 липня 2021 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Яблуневе Оржицького р-ну Полтавської обл., проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , несудимого,

визнано винуватим та засуджено за:

ч.2 ст.125 КК України на 1 рік обмеження волі;

ч.2 ст.342 КК України на 2 роки позбавлення волі;

ч.1 ст. 345 КК України на 3 роки позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим призначено ОСОБА_8 остаточне покарання - 3 роки позбавлення волі, строк якого ухвалено обчислювати з 14 липня 2021 року та зараховано в зазначений строк попереднє ув`язнення обвинуваченого із 17 серпня до 15 грудня 2020 року.

Відповідно до ч.8 ст.182 КПК України внесену ОСОБА_8 заставу в сумі 21 020 гривень звернуто в дохід держави.

Задоволено частково цивільний позов ОСОБА_9 і стягнуто на його користь з ОСОБА_8 : 2023 гривень 97 копійок майнової шкоди; 4000 гривень моральної шкоди та 3632 гривень витрат на правову допомогу, відмовлено в задоволенні іншої частини позовних вимог.

Вирішено питання щодо запобіжного заходу та речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за таких обставин.

Епізод №1.

01 листопада 2019 року приблизно о 09 годині поблизу господарського магазину «Молоток», що за адресою: вул. Небесної Сотні, 52 м. Хорол Хорольського р-ну Полтавської обл., обвинувачений наніс кулаком лівої руки один удар у праву частину обличчя ОСОБА_9 , тим самим заподіявши останньому легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Епізод №2.

04 січня 2020 року приблизно о 16 годині 15 хвилин у кафе «Наталка-Полтавка», що за адресою: вул. Шляхова, 19в с. Л. Балка Хорольського р-ну Полтавської обл., ОСОБА_8 здавив шию своєї колишньої дружини ОСОБА_10 , наніс їй один удар кулаком правої руки в область правої частини обличчя, декілька ударів обома ногами в область стегон, чим завдав останній легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Епізод №3.

29 листопада 2020 року приблизно о 12 годині 30 хвилин працівники правоохоронного органу - поліцейські СРПП №2 Хорольського відділення поліції ГУНП у Полтавській області ОСОБА_11 та СРПП №4 Хорольського відділення поліції ГУНП у Полтавській області ОСОБА_12 , виконуючи службові обов`язки, прибули у кафе «Наталка-Полтавка» за названою вище адресою за повідомленням ОСОБА_13 на телефонну лінію « НОМЕР_1 » у чергову частину відділення поліції про хуліганські дії обвинуваченого.

У приміщенні згаданого кафе ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, після приїзду цих поліцейських, почав ображати їх і відмовився виконувати законні вимоги про припинення такої поведінки, на зроблені зауваження не реагував. Коли працівник правоохоронного органу ОСОБА_11 , опитував заявницю та свідків, обвинувачений з метою перешкоджання виконання ОСОБА_11 його службових обов`язків щодо припинення вчинення правопорушення, оформлення протоколу про адміністративне правопорушення, зібранню доказів по справі щодо ОСОБА_8 , висловив ОСОБА_11 неодноразові словесні погрози про застосування різних видів фізичного насильства до останнього, щоб викликати страх, впритул наблизився до нього, торкався його форменного одягу, замахувався руками, демонструючи готовність до фізичного контакту, супроводжуючи ці погрози ненормативною лексикою.

Через декілька хвилин, після прийняття працівниками правоохоронного органу ОСОБА_12 та ОСОБА_11 законного рішення про примусове виведення обвинуваченого з приміщення кафе та застосування до нього спеціальних засобів у вигляді кайданок, ОСОБА_8 з метою уникнення адміністративного затримання у відповідь на повторну законну вимогу працівників поліції заспокоїтись і не перешкоджати виконанню службових обов`язків, учинив останнім опір, який виразився в активній фізичній протидії, штовханні, шарпанні працівника поліції ОСОБА_11 за форменний одяг, замахах і нанесенні ударів стільцем, а також утечі з приміщення кафе з подальшим залишенням місця події на автомобілі.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 14 липня 2021 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що суд першої інстанції ухвалив вирок без дотримання стандарту доведення пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення поза розумним сумнівом, при цьому, не врахував те, що: обвинувачений не мав умислу на заподіяння ОСОБА_9 та ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, а захищався від ударів останніх, по відношенню до поліцейських можливо ненавмисно допустив некоректну поведінку, перебуваючи у збудженому стані, викликаному сваркою з ОСОБА_13 ; по епізоду спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 показання свідків є спотвореними та необ`єктивними, оскільки вони є працівниками закладу, яким номінально володіє мати потерпілої, а фактично володіє сама ОСОБА_10 , а також їх показаннями не підтверджується нанесення апелянтом ударів в голову потерпілій, що встановлено у висновку експерта; ОСОБА_8 несудимий, є приватним підприємцем, має на утриманні 2 неповнолітніх дітей і хворого батька похилого віку, вибачився перед потерпілими ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які при призначенні покарання поклались на розсуд суду, а тому призначене покарання є надмірно суворим; прокурор у даному кримінальному провадженні не звертався до суду з клопотанням про продовження строку дії обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, покладених на обвинуваченого за ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 09 грудня 2020 року, такі обов`язки втратили дію 10 лютого 2021 року, через це вчинені апелянтом дії поза цим строком, не є порушенням запобіжного заходу у вигляді застави та підставою для її звернення в дохід держави, поряд з цим ОСОБА_8 суду також було надано документи про поважну причину неявки в судове засідання.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю доповідача; пояснення обвинуваченого, який визнав винуватість у злочинах, за які його засуджено, та водночас просив задовольнити апеляційну скаргу; думку захисника про задоволення скарги; міркування прокурора, який заперечив щодо скарги, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи, викладені в апеляційній скарзі, та дійшла висновку про наявність підстав для її часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Статтею 370 КПК України регламентовано, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи апеляційної скарги про недоведення винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, поза розумним сумнівом, колегія суддів уважає безпідставними.

Натомість, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених: ч.2 ст.125 КК України - умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я; ч.2 ст.342 КК України - опору працівникам правоохоронного органу під час виконання ними службових обов`язків; ч.1 ст.345 КК України - погрози насильством щодо працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст. 23 КПК України й оціненими відповідно до ст. 94 указаного Кодексу.

Такий висновок по епізоду №1 за ч.2 ст.125 КК України цей суд правильно обґрунтував показаннями потерпілого ОСОБА_9 , який підтвердив, що 01 листопада 2019 року приблизно о 09 годині поблизу магазину «Молоток» (вул. Небесної Сотні, 52 м. Хорол Хорольського р-ну Полтавської обл.) під час розмови по телефону його неочікувано позаду ударив по сідницях ОСОБА_8 . Коли після цього розвернувся, то обвинувачений наніс йому тілесні ушкодження в обличчя кулаком, у якому був ключ, що спричинило кровотечу.

06 грудня 2019 року ОСОБА_9 у ході проведеного з ним слідчого експерименту з допомогою статиста на місцевості наглядно продемонстував механізм і локалізацію завданих йому ОСОБА_8 тілесних ушкоджень з використанням ключів у руці, що підтверджується протоколом проведення даної слідчої дії з фототаблицею (т. 2 а.п. 29-34).

Показані ж цим потерпілим обставини під час слідчого експерименту відповідають об`єктивним даним судово-медичної експертизи ОСОБА_9 , що підтверджується висновком експерта №100-А/121 від 06 грудня 2019 року (т.2 а.п. 37-38).

Одночасно суд першої інстанції правильно оцінив та врахував висновок експерта №100 від 04 листопада 2019 року, яким установлено, що ОСОБА_9 завдано легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я, у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забійних ран на верхній та нижній губах. Ці ушкодження утворились не менш ніж від одноразової дії тупого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, яким могли бути пальці руки, стиснуті в кулак (у тому числі, із затиснутими ключами від автомобіля). Тілесних ушкоджень, характерних для їх утворення внаслідок нанесення ударів потерпілим іншій людині, не встановлено (т. 2 а.с. 25-26).

Зазначені докази об`єктивно стверджуються даними технічного носія інформації, на якому зафіксовано відеозапис з камер спостереження магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 01 листопада 2019 року, з якого видно, що ОСОБА_8 спровокував конфлікт з потерпілим, неочікувано схопив останнього ззаду в області сідниць. Після цього ОСОБА_9 відмахнувся, проте до обвинуваченого не дотягнувся, натомість, ОСОБА_8 свою протиправну поведінку не припинив, а навпаки почав активно та динамічно один за одним наносити удари потерпілому ОСОБА_9 (у тому числі з попаданням в область голови), який здебільшого захищався від спричинення йому тілесних ушкоджень. Побиття апелянт припинив після спричинення шкоди здоров`ю потерпілому, в якого з`явилась коротеча в області обличчя (т.2 а.п. 43).

Таким чином, показання потерпілого ОСОБА_9 взаємоузгоджуються як між собою, так і з наведеними вище письмовими доказами, а також даними відеозапису, які безперечно доводять винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, а тому будь-яких підстав не довіряти цим доказам немає.

Твердження обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що він не мав умислу на заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, а захищався від ударів останнього, є необґрунтованими.

Так, ч.2 ст.125 КК України встановлено відповідальність за легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується тільки умисною формою вини. Умисел може бути прямим або непрямим. Відповідальність за цією статтею настає і в тих випадках, коли умисел винного було спрямовано на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю, якщо фактично було заподіяно легке тілесне ушкодження.

Згідно із ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу кримінального правопорушення, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Апеляційним судом з викладених вище доказів установлено, що аналіз дій ОСОБА_8 не дає підстав для сумніву в спрямованості умислу обвинуваченого на завдання потерпілому тілесних ушкоджень, а також того, що апелянт не перебував у стані необхідної оборони, адже саме він ініціював раптовий для потерпілого конфлікт, одразу після чого агресивно та цілеспрямовано здійснював дії по нанесенню ударів ОСОБА_9 , який переважно захищався від несподіваного побиття та з боку потерпілого не було реальної загрози й не існувало суспільно-небезпечного посягання на життя, здоров`я обвинуваченого. Удари ОСОБА_8 спрямовував у життєво-важливий орган потерпілого (голову) руками, стиснутими в кулак, в одному з яких знаходився металевий предмет (ключі), не припиняв інтенсивні протиправні дії до спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, яка виразилась в спричиненні йому закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забійних ран на верхній та нижній губах. Це підтверджує те, що апелянт бажав саме побити та нанести тілесні ушкодження ОСОБА_9 , що і було ним здійснено. На користь зроблених висновків додатково свідчить і те, що у потерпілого не встановлено тілесних ушкоджень, характерних для їх утворення внаслідок нанесення ним ударів іншій людині, а також відсутність у матеріалах провадження даних про наявність у ОСОБА_8 будь-яких тілесних ушкоджень після вчинення цього кримінального правопорушення.

Поряд з викладеним, місцевий суд також обґрунтованого вирішив про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, по епізоду №2, що доводиться показаннями потерпілої ОСОБА_10 , яка суду підтвердила, що 04 січня 2020 року ОСОБА_8 її колишній чоловік, який постійно її «тероризував», погрожував та ображав, приїхав у кафе « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ( АДРЕСА_2 ). Побачивши апелянта, вона намагалась сховатись від нього, але останній її знайшов, кричав на неї, погрожував, душив за шию, бив по голові, стегнах та животу поряд з барною стійкою.

Свідок ОСОБА_14 - офіціант названого кафе, будучи очевидцем події, підтвердила показання потерпілої в тому, що остання тікала від ОСОБА_8 , однак він її наздогнав біля барної стійки, бив ногами і руками в різні частини тіла, що ОСОБА_10 аж згиналась від ударів. Свідок зазначила, що не бачила, щоб потерпіла наносила удари обвинуваченому.

Такі показання стверджуються та взаємодоповнюються з даними висновку експерта №2 від 06 січня 2020 року, яким підтверджено, що ОСОБА_10 заподіяно легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, ран на слизовій оболонці нижньої губи справа. Такі ушкодження утворились від дії тупих предметів з обмежуючими контактуючими поверхнями, якими могли бути пальці кистей нападника, стиснуті в кулак. Синці на правому та лівому стегні утворились від дії тупих предметів з обмеженими контактуючими поверхнями. Синець на шиї характерний для його утворення внаслідок здавлювання пальцем кисті людини. Тілесні ушкодження могли утворитись як указує потерпіла та наносились у короткий проміжок часу, майже одночасно, при цьому, є неможливим їх утворення внаслідок нанесення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень іншій людині. Потерпілій завдано не менше 3 ударів (не менше 1 удару по обличчю, в область правого та лівого стегон відповідно). Тілесних ушкоджень, які вказують на боротьбу і самооборону на тілі ОСОБА_10 не встановлено (т.2 а.п. 200-201).

Тобто, показання потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_14 , у тому числі й про те, що обвинувачений наносив тілесні ушкодження потерпілій у різні частини тіла, а остання не била апелянта, є логічними, послідовними, стабільними, такими, що не тільки не містять суперечностей між собою, а й підтверджуються даними названої судово-медичної експертизи ОСОБА_10 , а тому не викликають сумнівів у своїй достовірності. Через це доводи апеляційної скарги про неузгодженість показань в зазначеній частині з висновком експерта надумані та констатуються з формальних підстав. У свою чергу, варто зауважити, що ця скарга поряд з тенденційною констатацією аспектів невинуватості ОСОБА_8 , не містить наведення мотивованих обґрунтувань та посилань на докази, які, би спростовували встановлені судом у оскаржуваному вироку обставини.

Разом з тим, виходячи із сукупності вказаних вище взаємоузгоджених між собою доказів, достовірно встановлено винуватість апелянта в учиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, зокрема. Усупереч доводам апеляційної скарги, з аналізу цих доказів убачається, що обвинувачений не перебував у стані необхідної оборони, а його умислом охоплювалось спричинення потерпілій тілесних ушкоджень. Так, зайшовши до приміщення кафе ОСОБА_8 , який попередньо вже вчиняв неправомірні дії щодо ОСОБА_10 , почав шукати її та гнатись за нею. Наздогнавши потерпілу біля барної стійки, обвинувачений неодноразово завдав їй удари в різні частини тіла, серед іншого, у життєво важливий орган (голову), застосовуючи багато способів фізичного насильства у короткий проміжок часу, майже одночасно, діючи рішуче та інтенсивно, внаслідок чого спричинив потерпілій закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, рани на слизовій оболонці нижньої губи справа. При цьому, ОСОБА_10 не тільки не створювала реальної загрози та не здійнювала суспільно-небезпечного посягання на життя, здоров`я обвинуваченого, а, більш того, боячись протиправних дій ОСОБА_8 , намагалась сховатись від обвинуваченого, втікала від нього, навіть у процесі самого її побиття ударів апелянту не наносила та опору не чинила (тілесних ушкоджень, які вказують на боротьбу і самооборону на тілі ОСОБА_10 не встановлено). Тобто, будь-якої протиправної поведінки потерпілої, яка б зумовила необхідність захисту обвинуваченим з нанесенням ударів ОСОБА_10 не було, а тому доводи апеляційної скарги про протилежне так само як і попередні є безпідставними.

У свою чергу, визнаючи винуватим ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.342 та ч.1 ст.345 КК України по епізоду №3, суд першої інстанції правильно виходив з того, що винуватість останнього підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_12 - поліцейського СРПП №4 Хорольського відділення поліції ГУНП у Полтавській області, який показав, що 29 листопада 2020 року приблизно о 12 годині 30 хвилин він разом із поліцейським ОСОБА_11 прибули за викликом до кафе « ІНФОРМАЦІЯ_3 » ( АДРЕСА_2 ), де ОСОБА_8 з ознаками алкогольного сп`яніння поводив себе неадекватно, виражався нецензурною лайкою, на зауваження не реагував. Потім обвинувачений почав конфліктувати з ними (працівниками правоохоронного органу), відмовлявся виконати їх вимоги вийти з кафе, багато разів погрожував ОСОБА_11 фізичним насильством, кричав, що останнього посадять і звільнять. Після того як апелянту повідомили про застосування до нього кайданків, ОСОБА_8 вирвався, почав тікати, в залі замахувався на поліцейських стільцем, щоб вони не могли до нього підійти, після чого вибіг на подвір`я та втік на автомобілі.

Такі показання стверджуються та узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_11 поліцейського СРПП №2 Хорольського відділення поліції ГУНП у Полтавській області, який засвідчив, що з поліцейським ОСОБА_15 здійснював згаданий виїзд до кафе «Наталка-Полтавка», де складав протокол про адміністративне правопорушення щодо вчинення ОСОБА_8 хуліганських дій. Так, він ( ОСОБА_11 ), будучи при виконанні службових обов`язків у форменому одязі, представився обвинуваченому, робив йому зауваження, вимагав припинити хуліганські дії, попереджував про адміністративну відповідальність, однак, ОСОБА_8 виражався щодо нього нецензурною лексикою, погрожував, що знайде, завдасть тілесних ушкоджень, буде відкусувати частини тіла, замахувався стільцем. Такі погрози обвинуваченого він сприймав реально. Потім було прийнято рішення про затримання ОСОБА_8 і застосування до останнього кайданок, проте апелянт кидався стільцями в працівників правоохоронного органу, втікав від них, після чого вибіг на задній двір, сів у автомобіль та поїхав з місця події.

Сам ОСОБА_8 у суді першої інстанції також підтвердив вживання ним міцного алкогольного напою (горілки) безпосередньо перед вчиненням кримінальних правопорушень щодо поліцейських. Така обставина не заперечується стороною захисту й під час апеляційного розгляду.

Обставини ж вчинення інкримінованих обвинуваченому злочинів підтверджуються і технічним носієм інформації, на якому зафіксовано відеозаписи від 29 листопада 2019 року, з яких видно, що цього дня в приміщенні названого закладу ОСОБА_8 на появу працівників правоохоронного органу ОСОБА_12 та ОСОБА_11 у форменому одязі, які, виконуючи службові обов`язки, приїхали за викликом до кафе «Наталка-Полтавка» щодо хуліганських дій обвинуваченого, зреагував агресивно, ображав їх, висловлюючись нецензурною лайкою, на неодноразово зроблені зауваження та вимоги поліцейських щодо припинення такої поведінки не реагував. Обвинувачений здійснив погрози поліцейському ОСОБА_11 , який оформлював матеріали справи про адміністративне правопорушення щодо апелянта з участю заявника ОСОБА_13 , про застосування до цього працівника правоохоронного органу різних видів фізичного насильства у зв`язку з виконанням останнім своїх службових обов`язків. При цьому, ОСОБА_8 , серед іншого, підходив до ОСОБА_11 упритул, провокував на бійку, замахувався руками, ставав у бійцівську стійку, знімаючи з верхньої частини свого тіла одяг, імітував удари головою та доторкався до форменого одягу потерпілого ОСОБА_11 .

У ході ескалації хуліганської поведінки обвинуваченого, почувши від працівників поліції наказ пройти з ними з приміщення кафе та неодноразові попередження про застосування кайданок, апелянт чинив опір поліцейським ОСОБА_12 та ОСОБА_11 під час виконання останніми своїх службових обов`язків - штовхав ОСОБА_11 та замахувався руками на нього, активно фізично протидіяв поліцейським, вириваючись із рук останніх, не даючи підійти та можливості одягнути на себе кайданки, замахувався й кидав стільцем у працівників правоохоронного органу, тікав від них кругом столу, а в подальшому вибіг із закладу через додатковий вихід, залишивши місце події.

Слід зазначити, що, безпосередньо дослідивши відеозапис, місцевий суд правильно зазначив, що з даних технічного носія інформації безперечно встановлено, що погрози насильства щодо працівника правоохоронного органу ОСОБА_11 . ОСОБА_8 застосовувались у зв`язку з виконанням цим поліцейським службових обов`язків по припиненню протиправної поведінки апелянта та складання щодо останнього протоколу про адміністративне правопорушення, а опір обом поліцейським чинився для уникнення фізичного затримання. При цьому, обвинувачений погрози насильством висловлював саме потерпілому ОСОБА_11 , опір чинив поліцейським, і лише інколи говорив образливі твердження на адресу колишніх тещі та дружини.

Отже, доводи апеляційної скарги винного про те, що він допустив некоректну поведінку щодо працівників поліції, будучи збудженим через сварку з ОСОБА_13 , спростовуються наведеними вище даними засобів об`єктивного контролю.

Аналізуючи наявні в матеріалах кримінального провадження докази, суд першої інстанції правомірно вважав, що показання потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які не містять суперечностей, а навпаки повністю взаємоузгоджуються між собою, також об`єктивно стверджуються змістом відеозаписів, через це не викликають сумнівів у своїй достовірності.

До того ж, під час апеляційного розгляду сам обвинувачений ОСОБА_8 підтвердив винуватість у вчиненні всіх кримінальних правопорушеннях, за які його засуджено, за встановлених судом обставин.

На переконання апеляційного суду, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані під час досудового розслідування й надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_8 було пред`явлено обвинувачення, надавши їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов законного висновку про вчинення апелянтом інкримінованих йому кримінальних правопорушень та правильно кваліфікував дії останнього за ч.2 ст.125, ч.2 ст.342 і ч.1 ст.345 КК України, навівши докладні мотиви ухваленого рішення, в якому переконливо спростував твердження обвинуваченого, висунуті на свій захист, що в цілому, є аналогічними доводам скарги, поданої до суду апеляційної інстанції.

Підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, про що йдеться в скарзі, колегією суддів при перевірці справи в порядку апеляційної процедури не встановлено. Більш того, стороною захисту в судовому засіданні другої інстанції не тільки не наведено таких підстав, а й підтверджено їх відсутність.

Так само неспроможними є доводи скарги про неправильність звернення місцевим судом застави в дохід держави.

У ч.2 ст.331 КПК України регламентовано, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Так, згідно з ч.3 ст.183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом.

При цьому, за змістом ч.4 ст.202 КПК України з моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків (ч.1 ст.182 КПК України).

Із системного та теологічного тлумачення норм глави 18 КПК України видається, що запобіжний захід у вигляді застави за своєю суттю є безстроковим та діє протягом усього судового розгляду кримінального провадження. Кримінальний процесуальний закон не передбачає необхідності його продовження та визначення в ухвалі про застосування цього запобіжного заходу дати закінчення його дії, на відміну, від запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою та домашнього арешту (ч.6 ст.181, ч.ч.1,3 ст.197, ч.4 ст.196 КПК України).

У свою чергу, відповідно до ч.5 ст.194 КПК України, якщо під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, суд застосовує відповідний запобіжний захід, зобов`язує обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого визначеного органу державної влади, а також виконувати один або кілька обов`язків, необхідність покладення яких була доведена прокурором, а саме:

1) прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю;

2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

4) утримуватися від спілкування з будь-якою особою, визначеною слідчим суддею, судом, або спілкуватися з нею із дотриманням умов, визначених слідчим суддею, судом;

5) не відвідувати місця, визначені слідчим суддею або судом;

6) пройти курс лікування від наркотичної або алкогольної залежності;

7) докласти зусиль до пошуку роботи або до навчання;

8) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

9) носити електронний засіб контролю.

Тобто, положення цієї частини статті кримінального процесуального законодавства встановлюють можливість покладення на обвинуваченого додаткових обов`язків, передбачених п.п.1-9, під час застосування запобіжного заходу у вигляді застави.

Частиною 7 ст.194 КПК України передбачено, що такі обов`язки можуть бути покладені на обвинуваченого на строк не більше двох місяців. У разі необхідності цей строк може бути продовжений за клопотанням прокурора в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу. Після закінчення строку, в тому числі продовженого, на який на обвинуваченого були покладені відповідні обов`язки, ухвала про застосування запобіжного заходу в цій частині припиняє свою дію і обов`язки скасовуються.

Як видно з матеріалів провадження, 09 грудня 2020 року Хорольський районний суд Полтавської області продовжив ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 07 лютого 2021 року. Одночасно визначив апелянту заставу в розмірі 10 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 21 020 гривень, та постановив у разі її внесення, серед іншого, зобов`язати обвинуваченого: прибувати за кожною вимогою до суду; не відлучатися з м. Хорол без дозволу суду, прокурора; утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілими по розглядуваному кримінальному провадженню. При цьому, судом в ухвалі роз`яснено положення ч.8 ст.182 КПК України (т.1 а.п. 224-228).

15 грудня 2020 року ОСОБА_8 звільнено з-під варти у зв`язку з унесенням згаданої застави та цього ж дня відповідно до ч.3 ст.182 КПК України уповноваженою службовою особою місця ув`язнення обвинуваченому роз`яснено його обов`язки і наслідки їх невиконання, що підтверджується довідкою ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)» та розпискою, засвіченою особистим підписом апелянта (т.1 а.п. 238-239).

Таким чином, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою трансформувався у заставу, та з моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачений став таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Після наведеного до ухвалення вироку судом першої інстанції судові рішення про вирішення питань, пов`язаних із запобіжним заходом ОСОБА_8 , у справі не постановлялись.

Наведене означає, що згадана ухвала місцевого суду від 15 грудня 2021 року в частині покладення на апелянта додаткових обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, через 2 місяці припинила свою дію, а названі обов`язки скасувалися. Натомість, у частині застосованого запобіжного заходу у вигляді застави судове рішення продовжило свою дію протягом судового розгляду кримінального провадження.

Згідно ж з вимогами ч.8 ст.182 КПК України у разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

Наведені положення кореспондуються з ч.7 ст.42 КПК України, в якій закріплено процесуальні обов`язки обвинуваченого та відповідно до якої останній зобов`язаний прибувати за викликом до суду, а в разі неможливості прибути за викликом у призначений строк - заздалегідь повідомити про це, а окремо ще й виконувати обов`язки, покладені на нього рішенням про застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Логіка законодавця полягає в тому, що явка обвинуваченого до суду, коли щодо нього діє запобіжний захід у вигляді застави, має загальний та абсолютний характер, випадок невиконання такої явки вжито альтернативно поряд з іншою підставою для застосування ч.8 ст.182 КПК України у вигляді порушення обвинуваченим інших покладених судом на нього обов`язків, які, на противагу цьому, мають строковий характер та покладаються при застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження, зокрема, запобіжного заходу.

Тобто, за змістом цих норм, неявка за викликом до суду без поважних причин належним чином повідомленого обвинуваченого, якому застосовано запобіжний захід у вигляді застави, є безумовною окремо визначеною підставою для звернення застави в дохід держави. При цьому, припинення дії інших обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, які були покладені судом, у силу визначеного строку їх застосування, в такому випадку не впливає на вирішення питання щодо застосування ч.8 ст.182 КК України, та їх порушення є відмінною підставою для звернення застави в дохід держави. На користь зазначених висновків додатково свідчить і те, що з ч.5 ст.194 КПК України випливає, що зобов`язання особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, прибувати за кожною вимогою до суду, є невід`ємною частиною запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, а необхідність продовження строку дії стосується саме додатково покладених на обвинуваченого обов`язків, визначених у п.п.1-9 ч.5 цієї статті КПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомленим про дату, місце та час судового розгляду, не з`явився за викликом до суду 02 липня 2021 року, що підтверджується матеріалами провадження та не заперечується стороною захисту (т.3 а.п. 46, 51, 54). У письмовому клопотанні від 01 липня 2021 року обвинувачений просив відкласти зазначене судове засідання, посилаючись на те, що дата операції його хворого батька в м. Полтава співпадає з датою засідання в суді.

Наведені посилання ОСОБА_8 переконливо спростовано місцевим судом, який правильно врахував відповідь Полтавського обласного клінічного онкологічного диспансеру №ЕП-990, надану на запит Хорольського районного суду Полтавської області, якою підтверджено знаходження в цьому медичному закладі на лікуванні ОСОБА_16 (батька обвинуваченого), однак відомостей про планування будь-яких операцій на дату судового засідання не було (т.3 а.п. 55). Так, 02 липня 2021 року ОСОБА_16 перебував лише на амбулаторному обстеженні, за результатами якого рекомендовано продовжити гормонотерапію, при цьому, проведення оперативного втручання чи необхідність подальшого його здійснення не було, що підтверджується наданою стороною захисту в суді апеляційної довідкою вказаного закладу охорони здоров`я. Це узгоджується й з випискою з медичної картки хворого №5078, яка свідчить про те, що операцію батьку обвинуваченого проведено ще 16 червня 2021 року, стан ОСОБА_16 задовільний, у графах «види лікування та рекомендації» також не зазначено про планування й необхідність проведення подальшого оперативного втручання (т.3 а.п. 52). Поряд з цим, правильність таких висновків суду підтвердила і потерпіла ОСОБА_10 , яка засвідчила, що 02 липня 2021 року апелянт із її сином поїхав до м. Київ з метою придбання автомобіля, показання якої узгоджуються з наведеними вище фактичними даними.

Так, сторона захисту в розумінні ст.138 КПК України суду не навела підтверджених обставин, які би об`єктивно унеможливлювали з`явлення обвинуваченого на виклик 02 липня 2021 року. Не містять таких обставин і матеріали справи. Поміж тим, висунута ОСОБА_8 версія на свій захист не знайшла підтвердження та спростовується зазначеними вище доказами, що містяться в справі. Таким чином, слід зробити висновок, що апелянт не з`явився 02 липня 2021 року на виклик до суду без поважних причин.

З урахуванням встановленої сукупності обставин, рішення про звернення внесеної ОСОБА_8 застави в дохід держави є правильним.

Проте, доводи апелянта про надмірну суворість призначеного йому судом покарання є слушними.

У відповідності до п.2 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Частина 2 ст.409 КПК України визначає, що підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

У ст.414 КПК України регламентовано, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через суворість.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за кримінальне правопорушення є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Законодавець надав судам дискреційні повноваження в обранні заходу примусу винній особі. При цьому, системне тлумачення вказаних правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання повинно вирішуватись з урахуванням мети покарання, при цьому, підкреслюється важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого. Покарання, що застосовується судом, завжди індивідуальне, що досягається за рахунок побудови санкцій статей Особливої частини КК України, які є відносно визначеними, і в більшості випадків альтернативними.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Однак, цих вимог місцевим судом повною мірою дотримано не було, що призвело до призначення ОСОБА_8 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого через суворість.

Так, санкцією ч.2 ст.125 КК України передбачено покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин або виправних робіт на строк до одного року, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до двох років.

У ч.2 ст.342 КК України встановлено таке покарання: штраф від однієї тисячі до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арешт на строк від трьох до шести місяців, або обмеження волі на строк до чотирьох років, або позбавлення волі на строк до двох років.

Вчинення ж кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.345 КК України карається виправними роботами на строк до двох років або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, або позбавленням волі на той самий строк.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд при призначенні ОСОБА_8 покарання врахував тяжкість, кількість та обставини кримінальних правопорушень, які відповідно до ст.12 КК України є кримінальним проступком та нетяжкими злочинами, ставлення обвинуваченого до вчиненого те, що він не шкодує про свої дії, зневажливу процесуальну поведінку ОСОБА_8 під час судового розгляду, особу останнього, який до цього не засуджувався за інкриміновані йому кримінальні правопорушення, є працездатним, його майновий стан, і стан здоров`я, зокрема, що апелянт виявляє ознаки гіпоманії, наявність обставини, яка пом`якшує покарання - перебування на утриманні двох неповнолітніх дітей, та обставин, що його обтяжують - вчинення кримінального правопорушення повторно, щодо колишнього подружжя, в стані алкогольного сп`яніння.

На думку колегії суддів, цей суд дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, обравши найбільш суворі види покарань обвинуваченому, однак не звернув уваги на те, що крім вирішення питання щодо виду покарання потрібно визначити і справедливий розмір такого покарання, який не був би невиправдано суворим заходом примусу для винного.

Місцевий суд достатнім чином не надав оцінки встановленим ним обставинам, що мають правове значення при вирішенні означеного питання у їх сукупності, у свою чергу, залишивши поза увагою те, що особа обвинуваченого як окремий чинник, що впливає на призначення покарання, має бути врахована судом у повному обсязі. Це передбачає з`ясування не лише тих рис, якостей та особливостей особи, що пов`язані із вчиненням кримінального правопорушення, а й інших даних, які її всебічно характеризують. Значення має також те, що врахуванню підлягають усі обставини в їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими.

Суд не обґрунтував підстав, з яких він дійшов висновку про визначення обвинуваченому за ч.2 ст.342, ч.1 ст.345 КК України максимального за розміром покарання, при тому, що ОСОБА_8 уперше притягається до кримінальної відповідальності (т.2 а.п. 220), на постійній основі реалізовує свою здатність до праці є фізичною особою-підприємцем (з 16 березня 2011 року), на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (т.2 а.п. 230, 232), скарг і компрометуючих матеріалів на його поведінку до міської ради за місцем проживання не надходило (т.2 а.к.п. 234), проживає разом з батьком похилого віку, 1940 року народження (82 роки), який знаходиться на його утриманні та має онкологічне захворювання, що не було враховано при ухваленні вироку.

Не взято до уваги також і думки потерпілих про обрання ОСОБА_8 заходу примусу, які хоча і не мають вирішального значення, однак підлягають обов`язковому врахуванню під час реалізації судом своїх дискреційних повноважень. Так, у поданих заявах потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_11 підтвердили, що не мають до обвинуваченого претензій майнового та морального характеру, та як і потерпіла ОСОБА_10 у питанні призначення покарання апелянту поклались на розсуд суду, не наполягали на призначенні останньому суворого покарання, потерпілий ОСОБА_9 уважав, що оскаржуваний вирок підлягає залишенню в силі.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений визнав повністю винуватість у вчинених кримінальних правопорушеннях, зазначив, що прийматиме участь в обороні України.

Наведені вище обставини та дані в їх сукупності, дають підстави зробити висновок про те, що призначене ОСОБА_8 за ч.2 ст.342, ч.1 ст.345 КК України максимальне за своїм розміром покарання з урахуванням принципу співмірності та індивідуалізації не є справедливим і необхідним заходом примусу в досліджуваній ситуації, а також не відповідає справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що є підстави для пом`якшення обвинуваченому покарання за ч.2 ст.342, ч.1 ст.345 КК України, та вважає, що за цих підстав, з урахуванням зазначеного вище, його необхідно призначити у вигляді позбавлення волі з реальним відбуттям відповідно до санкцій вказаних норм, однак не у максимальному розмірі.

Саме таке покарання буде законним, справедливим та сприятиме його меті, тобто буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 , попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так й іншими особами, при цьому, не становитиме «особистий надмірний тягар» для апелянта.

З цих підстав, оскаржуваний вирок у зазначеній частині підлягає зміні.

Однак, призначене судом першої інстанції ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.125 КК України, не максимальне за санкцією вказаної частини статті, за своїм видом та розміром відповідає вимогам ст.50, 65 КК України, і підстав уважати його явно несправедливим внаслідок суворості немає, а тому цей обраний захід примусу треба залишити без зміни.

Отже, апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Хорольського районного суду Полтавської області від 14 липня 2021 року щодо ОСОБА_8 у частині призначення покарання змінити.

Призначити ОСОБА_8 покарання за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених:

ч.2 ст.342 КК України 1 рік позбавлення волі;

ч.1 ст.345 КК України 1 рік 1 місяць позбавлення волі.

Уважати ОСОБА_8 засудженим за ч.2 ст.125 КК України до покарання, призначеного судом першої інстанції 1 рік обмеження волі.

На підставі ч.1 ст.70, ст.72 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим, призначити ОСОБА_8 остаточне покарання 1 рік 1 місяць позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4