ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 червня 2022 року

м. Київ

справа № 385/1759/18
провадження № 51-5085км20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника
(в режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
перекладача ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого

ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_6 на вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 12 червня 2019 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 19 серпня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за

№ 0000360, щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Білорусі, уродженця м. Києва, який не має місця реєстрації на території України, тимчасово проживає у АДРЕСА_1 , раніше судимий, останній раз 29 листопада

2013 року за вироком Балтського районного суду Одеської області за ч. 3 ст. 152,

ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) на підставі положень ч. 1 ст. 70 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років; вирок стосовно якого ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2014 року змінено, а провадження закрито за ч. 3 ст. 152 КК, засудженого за ч. 3

ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, звільненого

2 лютого 2016 року після відбуття покарання,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених

ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115; ч. 3 ст. 146 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 12 червня 2019 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років, ч. 3 ст. 146 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.
Вирішено питання щодо судових витрат і речових доказів у кримінальному провадженні.
Черкаський апеляційний суд ухвалою від 19 серпня 2021 року зазначений вирок місцевого суду залишив без змін.
Цією ухвалою виключено з вироку Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 12 червня 2019 року щодо ОСОБА_7 посилання суду як на докази винуватості останнього на витяг із ЄРДР про реєстрацію кримінального провадження № 0000360 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115; ч. 3

ст. 146 КК та рапорт старшого інспектора чергового СРПП № 1 ПП Гайворонського ВП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_9 .
ОСОБА_7 визнано винуватим у закінченому замаху на умисне вбивство та незаконному позбавленні волі людини, вчиненому способом, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, що супроводжувалося заподіянням йому фізичних страждань та спричинило тяжкі наслідки, за обставин, установлених судом

і детально викладених у вироку.
7 липня 2018 року близько 17:00 до житлового приміщення на АДРЕСА_1 , яке винаймали для тимчасового проживання ОСОБА_7 і ОСОБА_10 прийшла ОСОБА_11 і після спільного розпиття спиртних напоїв залишилася ночувати в цьому приміщенні.
8 липня 2018 року близько 08:00 ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, пройшов до господарчого приміщення, яке обрав місцем утримання ОСОБА_11 , заздалегідь приготував моток мотузки та наказав ОСОБА_10 , яку не ставив до відома про свої наміри, привести до нього ОСОБА_11 . Коли близько 09:00 цього дня ОСОБА_11 зайшла до господарського приміщення, ОСОБА_7 мотузкою зв`язав їй руки та ноги, обв`язав шию, після чого прив`язав до дерев`яного жолоба і залишив у цьому приміщенні, незаконно позбавивши потерпілу таким чином волі, що супроводжувалося заподіянням їй фізичних і моральних страждань.
9 липня 2018 року близько 06:00 ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин завдав ОСОБА_11 , яка сиділа оголеною на дивані поряд із ОСОБА_10 , удару ножем у черевну порожнину справа. Потім ОСОБА_7 передав ніж ОСОБА_10 , яка перебувала під його психологічним впливом, та наказав завдати аналогічні тілесні ушкодження потерпілій, і, побоюючись за своє життя та здоров`я, усвідомлюючи можливість одержати аналогічні поранення, ОСОБА_10 завдала потерпілій удару ножем

у черевну порожнину, заподіявши їй легкі тілесні ушкодження. Після цього

ОСОБА_7 завдав ножем ОСОБА_11 ще не менше двох ударів у ділянку черевної порожнини зліва, заподівши їй тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент спричинення. Після того як ОСОБА_11 , намагаючись уникнути подальшого заподіяння тілесних ушкоджень, пересіла з дивана на підлогу, ОСОБА_7 знову завдав їй не менше восьми послідовних ударів ножем у верхню частину тіла, заподіявши вісім різаних ран грудної клітки та підборіддя. Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_7 з метою недопущення надання медичної чи іншої допомоги з боку сторонніх осіб, приклав вістря ножа до шиї ОСОБА_11 , спричинивши їй різану рану шиї, яка має ознаки легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, вивів потерпілу оголеною з будинку та провів до господарського приміщення, де проти її волі мотузкою зв`язав руки та ноги між собою і прив`язав кінець мотузки до дерев`яного стовпа ясел для худоби, зафіксувавши в такий спосіб її тіло.
Після цього ОСОБА_7 залишив ОСОБА_11 до настання смерті внаслідок крововтрати в зазначеному приміщенні, усвідомлюючи, що позбавив її можливості пересуватися та отримати необхідну медичну допомогу, однак потерпіла частково звільнилася від мотузок, самостійно вибігла з господарського приміщення та втекла з території домоволодіння і покликала на допомогу місцевих жителів, які викликали швидку медичну допомогу, чим було збережено її життя.
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги
Засуджений ОСОБА_7 у касаційній скарзі та в доповненні до неї просить скасувати судові рішення щодо нього у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Стверджує, що його засуджено необґрунтовано й суд неповно дослідив обставини події, докази у справі та показання потерпілої і свідка ОСОБА_10 . Крім того, засуджений зазначає, що на досудовому слідстві до нього було застосовано недозволені методи ведення слідства, а в суді йому не було надано перекладача, оскільки він не володіє українською мовою. Також указує на те, що суд безпідставно не задовольнив його клопотання про проведення додаткових експертиз у справі та допиту свідків, чим порушив його права і позбавив можливості довести свою невинуватість.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення стосовно ОСОБА_7 через їх незаконність та необґрунтованість і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, при цьому посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.
Вважає, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115; ч. 3 ст. 146 КК, є недоведеною, оскільки сторона обвинувачення не надала беззаперечних доказів вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, не встановлено таких доказів і судом, натомість показання потерпілої та свідка в судовому засіданні спростовують ці обвинувачення.
Також захисник стверджує, що на досудовому слідстві до ОСОБА_7 застосовувалися недозволені методи ведення слідства.
Звертає увагу на те, що не можуть бути доказом винуватості підзахисного показання потерпілої ОСОБА_11 , оскільки вона згідно з висновком судово-психіатричної експертизи є інвалідом та перебуває на обліку з діагнозом «розумова відсталість легкого ступеня» і її показання є непослідовними та нелогічними. З цих підстав захисник вважає, що протокол слідчого експерименту за участю потерпілої також не підтверджує винуватості ОСОБА_7 .
Крім того, зазначає, що за даними витягу ЄРДР від 9 липня 2018 року

ОСОБА_7 завдав ОСОБА_11 поранення кухонним ножем у черевну порожнину

і про жодні інші тілесні ушкодження, заподіяні потерпілій, та її зв`язування у витягу не зазначено. Разом з тим як доказ винуватості ОСОБА_7 прокурор надав суду протокол усної заяви потерпілої ОСОБА_11 від 9 липня 2018 року, з якої вбачається, що ОСОБА_7 намагався її вбити, завдавши ударів ножем у різні частини тіла, та зв`язав її, і тільки 21 липня з`явився протокол прийняття усної заяви потерпілої, в якій вона вказує, що ОСОБА_7 незаконно позбавив її волі.
Зауважує, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про допит осіб, які проводили затримання ОСОБА_7 , слідчого, потерпілої ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_10 , та в дослідженні протоколу слідчого експерименту за участю потерпілої, чим порушено вимоги

ст. 20 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Також вказує, що потерпіла не з`являлася в судові засідання суду апеляційної інстанції і сторона обвинувачення не забезпечила її явки.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали подані касаційні скарги і просили їх задовольнити.
У судовому засіданні прокурор заперечив щодо задоволення касаційних скарг засудженого і захисника та просив залишити судові рішення щодо ОСОБА_7 без зміни.
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Статтею 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильності правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Тому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, доводи, наведені в касаційних скаргах про необґрунтованість засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115;

ч. 3 ст. 146 КК, були предметом ретельної перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, які обґрунтовано визнали ці доводи безпідставними, оскільки вони не знайшли свого підтвердження. Колегія суддів погоджується з такими висновками судових інстанцій, оскільки вони ґрунтуються на всебічному, повному й неупередженому дослідженні доказів із точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності.
Суд першої інстанції, провівши судовий розгляд відповідно до обвинувального акта в межах висунутого обвинувачення, безпосередньо дослідивши докази, належно їх оцінивши, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості

ОСОБА_7 в закінченому замаху на умисне вбивство ОСОБА_11 та незаконному позбавленні її волі, вчиненому способом, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, що супроводжувалося заподіянням їй фізичних страждань та спричинило тяжкі наслідки.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні зазначених злочинів підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , даними протоколів огляду місця події, слідчих експериментів від 25 вересня та 24 жовтня 2018 року з відеозаписом до нього за участю потерпілої, пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 29 вересня 2018 року; висновком експерта від

13 липня 2018 року № 46; додатковими висновками експерта від 25 і 26 жовтня

2018 року № 85 і № 86 відповідно; іншими висновками експертиз, проведеними у справі та доказами, зміст яких детально викладено у вироку.
Так, за матеріалами справи у своїх показаннях потерпіла ОСОБА_11 повідомила про обставини заподіяння їй ОСОБА_7 тілесних ушкоджень та незаконного позбавлення її волі, які повністю узгоджуються з обставинами, викладеними в обвинуваченні. Потерпіла стверджувала, що 8 липня 2018 року ОСОБА_7 зв`язав їй руки та ноги між собою, обв`язав шию і залишив у сараї,

а 9 липня 2018 року заподіяв тілесні ушкодження ножем, у тому числі у живіт, після чого знову вивів до сарая, де зв`язав ноги та руки.
Як убачається з даних, які містяться в протоколах слідчих експериментів

від 25 вересня та 24 жовтня 2018 року, ОСОБА_11 у присутності законного представника, представника адвоката ОСОБА_17 , за участю понятих та інших учасників підтвердила ці показання і самостійно показала на місці обставини скоєння ОСОБА_7 злочинів щодо неї.
Свідок ОСОБА_10 , яка була очевидцем подій, у судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_7 утримував ОСОБА_11 у сараї домоволодіння, зв`язавши її мотузкою, та завдавав потерпілій ножем тілесних ушкоджень.
Наведені показання потерпілої та свідка підтвердили свідки ОСОБА_15

і ОСОБА_16 . Вони зазначили про наявність у ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, вона була наляканою, в крові, у неї були зв`язані руки, а також про те, що потерпіла повідомила, що ці неправомірні дії вчинив ОСОБА_7 .
Дав суд належну оцінку і показанням потерпілої ОСОБА_11 щодо того, що спочатку вона прийшла до домоволодіння, де проживав ОСОБА_7 із ОСОБА_10 , добровільно, а потім, навіть після її звільнення 8 липня 2018 року ОСОБА_10 , перебувала в стані алкогольного сп`яніння та боялась піти з домоволодіння.
Суд правильно зазначив, що потерпіла внаслідок вживання алкогольних напоїв, боячись ОСОБА_7 , а також перебуваючи в той чи інший проміжок часу зв`язаною останнім у господарському приміщенні, не мала змоги піти з домоволодіння у

будь-який час, коли бажала, і останній, скориставшись таким станом ОСОБА_11 , зважаючи на її психічні вади, використав його з метою незаконного позбавлення її волі способом, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, що супроводжувалося заподіянням їй фізичних страждань і спричинило тяжкі наслідки.
З такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується і колегія суддів.
Згідно з проведеними у справі експертизами потерпілій ОСОБА_18 заподіяно тілесні ушкодження у виді колото-різаних проникаючих ран черевної порожнини, що мають ознаки тяжких, як небезпечних для життя в момент спричинення, інших різаних ран предметом, що має колюче-ріжучі властивості, з довжиною клинка не менше трьох сантиметрів та у виді странгуляційної борозни внаслідок стиснення органів шиї мотузкою. Тілесні ушкодження, які мали місце на тілі ОСОБА_11 , могли бути заподіяні ножами, вилученими з домоволодіння ОСОБА_7 , на одному з них виявлено кров людини, змішування крові ОСОБА_11 та ОСОБА_7 не виключається, якщо в останнього були пошкодження, які супроводжувалися зовнішньою кровотечею. На фрагментах мотузок, виявлених під час оглядів місця події 9 липня 2018 року, зокрема, на узбіччі АДРЕСА_2 та в господарському приміщенні домоволодіння по АДРЕСА_1 у тому ж населеному пункті, виявлено генетичні ознаки крові потерпілої ОСОБА_11 та генетичні ознаки клітин, які є змішаними, збігаються між собою, належать більше ніж одній особі й містять генетичні ознаки крові ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та невстановленої особи жіночої генетичної статі. На зрізах нігтів з правої і лівої рук ОСОБА_7 виявлено генетичні ознаки слідів крові та клітин, які є змішаними, належать більше ніж одній особі й містять генетичні ознаки зразків крові ОСОБА_11 , ОСОБА_7 і невстановленої особи жіночої генетичної статі.
Аналізуючи сукупність зібраних доказів, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що саме ножем, який вилучено за місцем проживання ОСОБА_7 , потерпілій ОСОБА_11 було заподіяно колото-різані тілесні ушкодження. Крім того, наявність у ОСОБА_11 на шиї странгуляційної борозни від мотузки, крові та клітин, які збігаються, в тому числі, зі зразками її крові на фрагментах мотузок, вилучених у господарському приміщенні домоволодіння ОСОБА_7 та на місці, де фактично ОСОБА_11 була помічена свідками

ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , вказують на те, що потерпіла перебувала зв`язаною в господарському приміщенні домоволодіння по

АДРЕСА_1 , де мешкали ОСОБА_7 і ОСОБА_10 . Виявлення на зрізах нігтів з рук ОСОБА_7 генетичних ознак слідів крові та клітин, які, в тому числі, містять генетичні ознаки зразків крові ОСОБА_11 , свідчить про те, що обвинувачений безпосередньо контактував із пораненою ОСОБА_11 .
Згідно з ч. 1 ст. 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від волі цієї особи.
Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово висловлював правову позицію про те, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією та становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом за наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо їх було включено в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчинити замах на їх досягнення.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 4, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, характер їх стосунків. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
При цьому в разі, якщо винна особа відмовилася від убивства потерпілого вже після вчинення дій, які вважала за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до ч. 2 ст. 15 КК як закінчений замах на умисне вбивство, яке може бути вчинено лише з прямим умислом.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 завдав ОСОБА_11 численних ударів ножем у різні частини тіла, в тому числі двох ударів у ділянку черевної порожнини. Внаслідок цього потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння. Розуміючи можливість настання смерті потерпілої від отриманих ушкоджень, обвинувачений не вжив будь-яких заходів щодо надання допомоги потерпілій, а відвів її у сарай, де зв`язав руки та ноги і прив`язав до стовпа, чим вчинив всі дії, наслідком яких мала бути неминуча смерть потерпілої, що свідчить про наявність прямого умислу на вбивство. Смерть ОСОБА_11 не настала, оскільки їй вдалось розрізати мотузку та втікти і їй було вчасно надано медичну допомогу.
Згідно з висновком експерта від 13 липня 2018 року № 46 на тілі ОСОБА_11 наявні тілесні ушкодження у вигляді: двох колото-різаних проникаючих ран черевної порожнини, восьми різаних ран грудної клітки, шиї, підборіддя, циркулярного садна у вигляді странгуляційної борозни на передньо-бокових поверхнях шиї. Тілесні ушкодження у вигляді двох колото-різаних проникаючих ран черевної порожнини,

восьми різаних ран грудної клітки, шиї, підборіддя утворились від дії предмета, що має колюче-ріжучі властивості. Тілесні ушкодження у вигляді странгуляційної борозни на передньо-бокових поверхнях шиї утворились від стиснення органів шиї мотузкою. Тілесні ушкодження на тілі ОСОБА_11 у вигляді двох колото-різаних проникаючих ран черевної порожнини мають ознаки тяжких, як небезпечних для життя в момент спричинення.
З додаткового висновку експерта від 26 жовтня 2018 року № 86 вбачається, що тілесні ушкодження, на які вказує ОСОБА_11 як на заподіяні їй ОСОБА_7 ,

у вигляді двох проникаючих поранень передньої черевної стінки з пошкодженням поперечно-ободочної кишки та великого сальника утворились від дії предмета, що має колюче-ріжучі властивості з довжиною клинка не менше трьох сантиметрів, і мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент спричинення, оскільки без своєчасно наданої медичної допомоги могли спричинити настання смерті як кожне окремо, так і в їх сукупності. Механізм заподіяння цих тілесних ушкоджень відповідає обставинам, вказаним потерпілою під час проведення слідчого експерименту 25 вересня 2018 року. Тілесні ушкодження у вигляді різаної рани шиї утворились від дії предмета, що має

колюче-ріжучі властивості, і мають ознаки легких тілесних ушкоджень, що потягли короткочасний розлад здоров`я, механізм їх нанесення відповідає обставинам, указаним потерпілою під час проведення слідчого експерименту 25 вересня та

24 жовтня 2018 року.
Таким чином, характер і динамічність дій ОСОБА_7 , його поведінка під час вчинення злочину, знаряддя злочину ніж, завдання ним численних цілеспрямованих ударів у життєво важливі органи потерпілої, а також поведінка ОСОБА_7 після вчинення злочину, а саме те, що він не надав допомоги потерпілій, а навпаки відвів її у сарай, де зв`язав руки та ноги і прив`язав до стовпа, у сукупності свідчать про те, що ОСОБА_7 у цьому випадку діяв із прямим умислом на позбавлення життя потерпілої та вчинив для цього всі необхідні дії, які були для нього завідомо такими, що призведуть до смерті ОСОБА_11 , однак смертельний наслідок не настав лише через обставини, які не залежали від волі ОСОБА_7 .
Згідно з висновком судово-психіатричного експерта від 28 серпня 2018 року № 323 на час вчинення інкримінованих діянь ОСОБА_7 виявляв і на час дослідження виявляє психічні розлади і розлади поведінки внаслідок вживання алкоголю, проте вказані психічні розлади не досягають ступеня душевного захворювання та недоумкуватості, його слід вважати осудним і застосування заходів медичного він характеру він не потребує.
Показання потерпілої та свідків не викликають жодних сумнівів у колегії суддів, оскільки вони за змістом відтворюють обставини, а також повністю узгоджуються як між собою, так і з іншими доказами винуватості ОСОБА_7

в інкримінованих йому злочинах.
Доводи, наведені у скарзі захисника, про те, що не можуть бути доказами винуватості ОСОБА_7 показання потерпілої ОСОБА_11 , оскільки вона за висновком судово-психіатричної експертизи має інвалідність і перебуває на обліку з діагнозом «розумова відсталість легкого ступеня» та дані протоколу слідчого експерименту за участю потерпілої, позбавлені підстав.
Згідно з висновком судово-психіатричного експерта від 31 серпня 2018 року № 329 у момент скоєння щодо ОСОБА_11 злочину вона страждала і на час дослідження страждає легкою розумовою відсталістю, проте ступінь розумової відсталості такий, що вона не була позбавлена можливості усвідомлювати свої дії та керувати ними. Потерпіла може правильно описувати обставини, механічно перераховувати події, давати показання у справі, розуміє характер і значення вчинюваних стосовно неї дій, може чинити опір, фантазування та схильності до навіювань у неї не виявлено.
Зіставивши докази в їх взаємозв`язку, місцевий суд умотивовано визнав, що показання учасників судового процесу, як і дані, що містяться у протоколах слідчих дій та в експертних висновках, на підставі ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, і правомірно поклав їх в основу вироку.

У процесі вивчення матеріалів кримінального провадження не було виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення цих доказів, які б викликали сумніви в їх достовірності. Всі докази, покладені судом в основу обвинувачення, відповідають вимогам закону щодо їх допустимості, достовірності й достатності.
З огляду на вказану сукупність доказів колегія суддів має підстави вважати, що місцевий суд установив усі обставини, які в порядку ст. 91 КПК підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, і відповідно до цих обставин діяння ОСОБА_7 обґрунтовано отримали юридично-правову оцінку за ч. 2 ст. 15, ч. 1

ст. 115; ч. 3 ст. 146 КК.

Щодо доводів захисника про те, що згідно з даними витягу ЄРДР від 9 липня

2018 року ОСОБА_7 завдав ОСОБА_11 поранення кухонним ножем у черевну порожнину і про жодні інші тілесні ушкодження, заподіяні потерпілій, та її зв`язування у витягу не зазначено, разом з тим як доказ винуватості ОСОБА_7 прокурор надав суду протокол усної заяви потерпілої ОСОБА_11 від 9 липня

2018 року, з якої вбачається, що ОСОБА_7 намагався її вбити, завдавши ударів ножем у різні частини тіла, та зв`язав її, і тільки 21 липня з`явився протокол прийняття усної заяви потерпілої, в якій вона вказує, що ОСОБА_7 незаконно позбавив її волі, слід зазначити таке.
Захисник у касаційній скарзі не показав, яким чином згадка у вироку цих документів позначилася чи могла позначитися на обґрунтованості висновків суду першої інстанції про винуватість засудженого в інкримінованих йому злочинах, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115; ч. 3 ст. 146 КК.
Крім того, з огляду на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 9 вересня 2020 року (справа № 761/28347/15-к, провадження № 51-500км18), витяг з ЄРДР у розумінні ч. 2 ст. 84 КПК є електронною базою даних, відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, що використовуються для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до Реєстру.
Витяг з ЄРДР не є процесуальним джерелом доказів у розумінні ст. 84 КПК,

а лише підтверджує свідчення фіксації правоохоронним органом фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінального правопорушення.
У цій справі за повідомленням ОСОБА_16 9 липня 2018 року було внесено відповідні дані до ЄРДР за № 0000360 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК

(т. 2, а.к.п. 1).
Ці відомості стали підставою для початку досудового розслідування та збирання доказів у провадженні.
Відповідно до п. 7 ч. 5 ст. 214 КПК у ЄРДР автоматично фіксується дата внесення інформації та присвоюється номер кримінального провадження, ці дані є незмінними протягом кримінального провадження.
Згідно з п. 1 розділу 8 Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань у випадках, передбачених законом, проводиться редагування (зміна) зафіксованих у Реєстрі відомостей шляхом внесення реєстратором оновлених даних до електронних карток.
Відомості про внесення змін були внесені до ЄРДР реєстратором

22 липня 2018 року, після прийняття усної заяви потерпілої ОСОБА_11 про вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 146 КК, що підтверджується витягом, який є у матеріалах провадження (т. 2, а.к.п. 1, 2).
Також Суд звертає увагу на те, що ухвалою апеляційного суду від 19 серпня

2021 року з вироку місцевого суду виключено посилання як на докази винуватості ОСОБА_7 на витяг із ЄРДР про реєстрацію кримінального провадження

№ 0000360 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115; ч. 3 ст. 146 КК та рапорт старшого інспектора чергового СРПП № 1 ПП Гайворонського ВП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_9 .
Не знайшли свого підтвердження й доводи засудженого про те, що суд безпідставно не задовольнив його клопотання про проведення додаткових експертиз у справі та допиту свідків, чим порушив його права і позбавив можливості довести свою невинуватість.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд дослідив усі надані сторонами провадження докази, наявності будь-яких перешкод у поданні сторонами доказів та заявленні клопотань не встановлено.
Апеляційний суд, належним чином перевіривши доводи в апеляційних скаргах засудженого та сторони захисту, визнав обґрунтованим висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень і правильною правову кваліфікацію його дій. На усі доводи в апеляціях суд дав обґрунтовані відповіді.
Усупереч доводам сторони захисту, здійснюючи кримінальне провадження, місцевий та апеляційний суди не порушили загальних засад, закріплених у ст. 7 КПК, а з огляду на положення ст. 404 вказаного Кодексу суд апеляційної інстанції не був зобов`язаний повторно досліджувати всі зібрані у справі докази.

Повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Відмова у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.
Неспроможними є твердження захисника і про те, що сторона обвинувачення не забезпечила явки потерпілої в судове засідання суду апеляційної інстанції.
Розгляд справи без участі потерпілого не є порушенням вимог закону, оскільки кримінальний процесуальний закон не передбачає обов`язкової участі потерпілого в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.
Крім того, як убачається з аудіозапису та журналу судового засідання, 26 січня

2021 року в суді апеляційної інстанції суд з`ясував думки всіх учасників процесу про розгляд справи без участі потерпілої та її представника.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Стосовно тверджень засудженого про порушення його прав у зв`язку

з незабезпеченням його послугами перекладача під час розгляду справи щодо нього, слід зазначити наступне.
До початку судового розгляду колегія суддів задовольнила клопотання засудженого ОСОБА_7 про надання перекладача для створення останньому більш сприятливих умов касаційного розгляду цього провадження не вирішуючи наперед обґрунтованості цих доводів, оскільки вони є частиною касаційної скарги.
Однак за результатами касаційного перегляду Суд вважає, що вони є безпідставними.
Згідно з вимогами ст. 29 КПК кримінальне провадження здійснюється державною мовою. Сторона обвинувачення, слідчий суддя та суд складають процесуальні документи державною мовою. Особа повідомляється про підозру у вчиненні кримінального правопорушення державною мовою або будь-якою іншою мовою, якою вона достатньо володіє для розуміння суті підозри у вчиненні кримінального правопорушення. Згідно з ч. 3 вказаної статті КПК слідчий суддя, суд, прокурор, слідчий забезпечують учасникам кримінального провадження, які не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, право давати показання, заявляти клопотання і подавати скарги, виступати в суді рідною або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись у разі необхідності послугами перекладача в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

(пп. «е» п. 3 ст. 6 Конвенції) та практики ЄСПЛ перекладач необхідний у кримінальному процесі, якщо особа не розуміє або не розмовляє мовою судочинства в обсязі, достатньому для розуміння перебігу судового процесу та участі в розв`язанні питання, яке для неї мало вирішальне значення, або особа за рівнем володіння мовою не здатна на ведення свого захисту та висувати на розгляд суду свою версію без допомоги перекладача.

Розуміння зазначених обставин охоплює виключно їх мовно-комунікативний аспект, але не стосується правового механізму здійснення захисту, оскільки перекладач надає комунікативну, а не правову допомогу, що є функцією захисника.
При цьому чинниками для з`ясування розуміння особою зазначених обставин Конвенція та практика ЄСПЛ визначають: 1) тривалість проживання у державі ведення судочинства; 2) рівень освіти, час та місце її здобуття; мова навчання; 3) рід занять, спосіб життя та обсяг комунікації.
В суді апеляційної інстанції 26 лютого 2020 року після призначення ОСОБА_7 нового захисника адвоката ОСОБА_6 , останній заявив клопотання про залучення до розгляду справи перекладача, в задоволенні якого було відмовлено.
Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 є громадянином Білорусі, народився в Україні та з 2006 року проживав в Україні. Він раніше судимий, попередній вирок щодо нього ухвалювався державною мовою і без участі перекладача (т. 4, а.к.п. 199 210).
Також Суд бере до уваги, що в день затримання ОСОБА_7 9 липня 2018 року до участі у справі було залучено захисника ОСОБА_19 , який далі здійснював його захист. Крім того, під час затримання та допитів підозрюваного ОСОБА_7 був ознайомлений зі своїми правами, у тому числі правом мати перекладача. Однак до моменту розгляду справи в суді апеляційної інстанції він не повідомляв про необхідність забезпечити участь перекладача в цьому кримінальному провадженні.
Таким чином, оскільки, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, засуджений як на перших етапах досудового розслідування, так і в суді першої інстанції не заявляв про необхідність залучення перекладача, давав показання російською мовою, активно брав участь у розгляді справи, був представлений захисником, Суд вважає, що в цьому випадку порушення його прав на захист у зв`язку з відсутністю перекладача не допущено.
Не знайшли свого підтвердження і доводи, наведені у скаргах засудженого та його захисника, про те, що на досудовому слідстві до ОСОБА_7 були застосовані недозволені методи ведення слідства.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ці доводи були предметом ретельної перевірки апеляційного суду, який визнав їх необґрунтованими, і колегія суддів з такими висновками погоджується.
Заяву ОСОБА_7 про застосування до нього працівниками правоохоронних органів недозволених методів було перевірено під час розслідування кримінального провадження № 0000126 від 22 серпня 2018 року за ч. 2 ст. 365 КК. Згідно з наданою прокурором постановою слідчого в ОВС СВ управління прокуратури Кіровоградської області ОСОБА_20 від 29 травня 2019 року вказане кримінальне провадження закрито з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК, за відсутністю в діях співробітників Гайворонського ВП ГУНП в Кіровоградській області складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК.
Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30 червня 2020 року, залишеною без зміни ухвалою Кропивницького апеляційного суду від

3 серпня 2020 року, за результатами розгляду скарги ОСОБА_7 зазначена постанова визнана законною та обґрунтованою, а проведене слідчим досудове розслідування всебічним, повним і неупередженим.
Призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК і, на переконання колегії суддів, є необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Істотних порушень норм права, які могли би бути безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень із наведених у скаргах підстав, під час розгляду справи в суді касаційної інстанції не встановлено. Тому Суд вважає за необхідне залишити касаційні скарги засудженого та захисника без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 12 червня

2019 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 19 серпня 2021 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 і його захисника адвоката ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3