Справа № 459/2807/14-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/343/18 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі :

головуючого - судді ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові матеріали кримінального провадження № 0000214 за апеляційною скаргою прокурора прокуратури Львівської області ОСОБА_6 , апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника - адвоката ОСОБА_8 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 25 лютого 2015 року, стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, українки, розлученої, у якої на утриманні син-студент 2005 р.н., з вищою освітою, фізичної особи підприємця, раніше не судимої, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, за ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15 - п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України

за участю:

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченої - ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_9 ,

встановила:

Вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 25 лютого 2015 року ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.27, ч. 1 ст.14 - п. 11 ч.2 ст. 115 КК України, та призначено їй покарання, із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, у вигляді 5 років позбавлення волі з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі.

Запобіжний захід тримання під вартою до вступу вироку в законну силу залишено без змін.

Строк відбування покарання вирішено рахувати з часу її фактичного затримання 23 квітня 2014 року.

Вирішено питання з речовими доказами в порядку ст. 100 КПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 на ґрунті ревнощів до ОСОБА_10 , по відношенню до ОСОБА_11 , запланувала організувати умисне вбивство ОСОБА_10 , замовивши його виконання іншій особі, тобто скоїти вбивство на замовлення.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на позбавлення життя ОСОБА_10 , ОСОБА_7 з метою готування до злочину, через мережу Інтернет, 17 березня 2014 року створила електронну скриньку « ІНФОРМАЦІЯ_2 », яку використовувала для електронної переписки, задля пошуку виконавця умисного вбивства ОСОБА_10 . З цією метою ОСОБА_7 в ході переписки по вказаній електронній пошті 14 квітня 2014 року залучила ОСОБА_12 , як виконавця умисного вбивства, обіцяючи грошову винагороду в сумі 22000 грн. Усвідомлюючи злочинний умисел ОСОБА_7 , спрямований на вчинення умисного вбивства ОСОБА_10 , ОСОБА_12 повідомив правоохоронні органи про злочинні наміри ОСОБА_7 , погодившись при цьому імітувати роль виконавця умисного вбивства.

З цією метою, 17 квітня 2014 року, імітуючи роль виконавця, на вимогу ОСОБА_7 , ОСОБА_12 зустрівся з нею неподалік будинку АДРЕСА_2 . При зустрічі ОСОБА_7 підтвердила ОСОБА_12 дійсний намір замовлення умисного вбивства з імітацією розбійного нападу на квартиру, при цьому повідомила, що об`єктом вбивства є ОСОБА_10 , мешканка квартири АДРЕСА_3 , та передала йому в якості завдатку за виконання вбивства по її замовленню винагороду в сумі 5000 грн. Також, в ході даної зустрічі ОСОБА_7 обумовила процедуру передачі решти винагороди після вчинення вбивства ОСОБА_10 по отриманні фотографії в якості підтвердження її вбивства на вказану електронну пошту.

23 квітня 2014 року з метою викриття замовника злочину правоохоронними органами було інсценовано вбивство ОСОБА_10 у приміщенні власної квартири.

Цього ж дня, близько 14 год. 22 хв. на електронну скриньку « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСОБА_7 отримала заздалегідь підготовлену фотографію ОСОБА_10 , на якій остання зображена зі слідами насильницької смерті, а саме вогнепальним пораненням голови, як підтвердження скоєння замовного вбивства ОСОБА_12 .

ОСОБА_7 , переконавшись у смерті ОСОБА_10 , цього ж дня, о 18 год. 14 хв., зустрівшись з так званим виконавцем злочину ОСОБА_12 , біля будинку АДРЕСА_4 , в якості остаточної оплати за вбивство ОСОБА_10 передала йому грошові кошти, а саме: 5000 грн., 700 дол. США, які згідно курсу НБУ станом на 23 квітня 2014 року становили 8057 грн., 240 євро, які згідно курсу НБУ станом на 23 квітня 2014 року становили 2226 грн., а всього на загальну суму 15283 грн., повідомивши, що це решта винагороди за виконання замовного вбивства. Після проведення оплати за виконання вбивства ОСОБА_10 на її замовлення, ОСОБА_7 була затримана працівниками ГУМВСУ у Львівській області.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, обвинувачена ОСОБА_7 , її захисник - адвокат ОСОБА_8 та прокурор прокуратури Львівської області ОСОБА_6 подали апеляційні скарги.

Даний вирок оскаржила прокурор, яка просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винною у вчиненні кримінального правопорушення , за ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15 - п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України та призначити їй покарання у виді 10 років позбавлення волі.

Апелянт не оспорюючи правильність кваліфікації діянь ОСОБА_7 та її вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 14 - п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України, покликається на незаконність оскаржуваного вироку у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особи винної через свою м`якість.

Покликається, що судом першої інстанції при застосуванні до обвинуваченої ст. 69 КК України та визначені їй міри покарання хоча і було враховано пом`якшуючі обставини, однак таким даним надано невірну оцінку при визначені розміру покарання.

Судом першої інстанції не в повній мірі враховано, що право на життя є невід`ємним правом людини. Призначаючи покарання за незакінчений злочин суд повинен враховувати також ступінь здійснення злочинного наміру, який відображає співвідношення фактично вчиненого особою діяння із змістом та обсягом усіх діянь, які вона мала намір здійснити для вчинення відповідного закінченого злочину, та причин, внаслідок яких злочин не було доведено до кінця. Обвинувачена у період з 17 по 23 квітня 2014 коли розмістила на сайті оголошення про пошук кілера, нічого не вчинила для відвернення вбивства потерпілої, тому покликання у вироку на емоційний стан ОСОБА_7 є не підтвердженим, оскільки вона спокійно чекала виконання замовного вбивства, а після підтвердження віддала решта коштів із обговорених за виконану роботу. Злочинний умисел ОСОБА_7 спрямований на позбавлення людини життя. Злочин не був доведений до кінця з незалежних від неї обставин, а тому покликання у вироку на відшкодування потерпілим 20 000 гривень є недостатнім та не відповідає суспільній небезпеці вчиненого нею злочину, а тому не слід сприймати як пом`якшуючі Обставини при прийнятті міри покарання. Наявність у обвинуваченої на утриманні малолітнього сина 2005 р.н. теж не може бути вагомою підставою для пом`якшення вини обвинуваченої, оскільки син виховується без батька і перебуває в інтернаті на державному забезпеченні. У відповідності до вимог ст. 20 КК України немає підстав для обов`язкового пом`якшення покарання особі, визнаній обмежено осудною. Жодних інших пом`якшуючих обставин, у відповідності до вимог ст. 66 КК України, у вироку не наведено.

Вирок суду першої інстанції оскаржено захисником обвинуваченої адвокатом ОСОБА_8 , який подав апеляційну скаргу в якій просить змінити вирок та призначити ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України призначивши їй покарання у виді 3 років позбавлення волі та звільнивши її від відбування покарання з встановленням іспитового строку 3 роки.

Адвокат ОСОБА_8 , не заперечуючи вини ОСОБА_7 , вважає, що рішення суду першої інстанції є несправедливим через суворість покарання. На його переконання, місцевим судом не в повній мірі враховано, що ОСОБА_7 визнала свою вину у вчиненому діянні повністю, щиро розкаялася, активно сприяла розкриттю злочину, добровільно відшкодувала завдані збитки, не врахував, що вона є жінкою молодого віку, раніше не судима, на утриманні має малолітнього сина, а також характеризується позитивно.

Покликається, що у вироку не знайшло відображення те, що підозрюваною було детально розказано про вчинений злочин та всіляко сприяло на досудовому розслідуванню. Крім того потерпілій було відшкодовано збитки і вона претензій до ОСОБА_7 не має, оскільки нікому не завдано шкоди то дані кошти є моральною компенсацією.

Апелянт звертає увагу на акт судово-психіатричної експертизи № 72 про тривалі емоційно-травматичні переживання, яких зазнала ОСОБА_7 під час цих подій. Суд першої інстанції не в повній мірі врахував, що ОСОБА_7 є людиною молодого віку в якої на утриманні є неповнолітній син, 2005 р.н. У обвинуваченої є постійне місце проживання і вона має можливість виправитися без позбавлення волі.

Вирок суду першої інстанції був оскаржений обвинуваченою ОСОБА_7 , яка подала апеляційну скаргу та просить оскаржуваний вирок скасувати та виправдати її повністю. Не погоджуючись із рішенням, обвинувачена покликається у своїй апеляційній скарзі на те, що злочин вчинений внаслідок провокаційних дій представників правоохоронних органів. Апелянт звертає увагу на те, що до УБОЗу надійшов анонімний лист від невідомого мешканця Донецької області, в якому не зазначена адреса проживання, анкетні дані, без дати та підпису, без відповідного конверта, та на підставі анонімного листа і електронної переписки, на підставі чого працівниками поліції було здійснено перевірку. Вказує на відсутність конверта з відповідною адресою заявника та неправомірність дій працівників поліції, щодо розгляду анонімного листа. Зазначає про незрозумілість дій першого заступника начальника начальника СУ ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_13 щодо внесення відомостей про злочин до ЄРДР, який 10 квітня 2014 року відмовив у внесенні таких даних до ЄРДР, проте наступного дня 11 квітня 2014 року ним надано дозвіл на внесення таких відомостей. Вказує про незаконність внесення відомостей до ЄРДР.

Наголошує, що безпідставне внесення відомостей до ЄРДР спричинило незаконне досудове розслідування даної справи. Також зазначає про незаконність огляду переписки по поштовій скриньці, що був здійснений спеціалістом УБОЗ у Львівській області ОСОБА_14 , який є зацікавленою особою. Вказує, що інформація, яка зберігається на поштовій скриньці, піддавалася змінам. Вважає доказ електронної переписки неналежним та недопустимим доказом, адже не доводить факт розміщення відповідної інформації та особу, яка таку інформацію розмістила.

Судом першої інстанції порушено вимоги ст. 23 КПК України, а саме: принцип безпосередності дослідження показань, речей та документів. Вказує, що суд повірив стороні обвинувачення щодо наявності у справі оперативно-розшукових справ та ухвал суду про дозвіл на проведення НСРД.

Апелянт покликається на незаконність проведення обшуку житла в м. Сокаль та в м. Червоноград Львівської області, які проведенні неналежними слідчими. Крім того, в ухвалі слідчого судді не було зазначено речі та документи, які підлягають відшуканню, тому дана слідча дія є незаконною та всі відомості отримані в результаті такого обшуку не можуть бути доказами у кримінальному провадженні, оскільки отримані всупереч вимог КПК України.

Також наголошує на тому, що протокол огляду місця події від 23 квітня 2014 року, який складений за адресою: АДРЕСА_5 , не підписаний усіма учасниками, які брали участь у проведенні процесуальної дії, адже у такому відсутній підпис спеціаліста-біолога ОСОБА_15 .

Крім того, зазначає, що в рапорті старшого слідчого ОСОБА_16 на виконання постанови прокурора від 12 квітня 2014 року при огляді місця події в м. Сокаль виявлено та вилучено сліди та речі, які не потребують проведення щодо них експертних досліджень, оскільки вони лише підтверджують та відображають хід проведених НСРД, передбачених ст. 271 КПК України. Вказує, що протоколи про виготовлення, утворення несправжніх імітаційних засобів в матеріалах справи відсутні. Також наголошує на те, що фото, на якому зображено інсценування вбивства ОСОБА_10 , на її думку, було виконане 21 березня 2014 року, а не 23 квітня 2014 року, що випливає з рапорту о/у ОВС УБОЗ ОСОБА_17 .

Також звертає увагу на те, що в матеріалах справи містяться протоколи про результати проведення НСРД № 1 та № 6 від 14 травня 2014 року, в яких вказується на ухвалу слідчого судді Апеляційного суду Львівської області від 14 квітня 2014 року, на підставі якої проводився аудіо - та відео контроль, хоча ухвали слідчого судді в матеріалах справи немає.

Крім того, наголосила, що вважає неналежним та недопустимим доказом показання свідка ОСОБА_12 , оскільки допит його проводився за допомогою технічних засобів з іншого приміщення суду. Вказує, що суду першої інстанції не було надано стороною обвинувачення доказів, що на даного свідка розповсюджуються вимоги Закону України «Про забезпечення безпеки осіб у кримінальному провадженні», згідно з яким він дає показання під залегендованим іменем. Вказує, що суд першої інстанції був позбавлений можливості встановити особу свідка. В матеріалах справи відсутня постанова про зміну анкетних даних особи, яка сприяла у здійсненні ОРД. Вказала на підбурювання працівників поліції до вчинення злочину, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_12 . Зазначила про відсутність об`єктивних даних, які б підтверджували її протиправну поведінку, що підтверджує провокацію злочину, а обвинувачення ґрунтується на припущеннях.

Обвинувачення ОСОБА_7 подала заперечення на апеляційну скаргу прокурора.

Заслухавши доповідь судді, виступ прокурора ОСОБА_6 на підтримання доводів своєї апеляційної скарги та на заперечення доводів апеляційних скарг обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника адвоката ОСОБА_8 , пояснення обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника адвоката ОСОБА_9 на підтримку доводів апеляційних скарг сторони захисту та на заперечення доводів апеляційної скарги прокурора, обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи та дослідивши матеріали справи, переглянувши судове вирок суду першої інстанції в межах апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Судовий розгляд кримінального провадження проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

При цьому висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного у вироку злочинного діяння відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними та перевіреними в судовому засіданні доказами і є обґрунтованим.

Заперечення ОСОБА_7 своєї винуватості у вчиненні згаданого кримінального правопорушення, покликання обвинуваченої на порушення порядку здобуття доказів та їх недопустимість, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки такі спростовуються матеріалами кримінального провадження, які відтворюють реальну картину подій щодо вчинення ОСОБА_7 , з 17 березня 2014 року до 23 квітня 2014 року, організації готування до особливо тяжкого злочину, а саме: умисного вбивства потерпілої ОСОБА_10 на замовлення.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_7 вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 27, ч.2 ст. 15 - п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України, визнала повністю, однак, при початковому розгляді справи в суді апеляційної інстанції обвинувачена заперечувала проти пред`явленого їй обвинувачення у готуванні до вчинення злочину, вказавши на провокацію злочину працівниками поліції та недопустимість доказів, здобутих на досудовому розслідуванні.

Як достовірно встановлено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_7 на ґрунті ревнощів до ОСОБА_10 по відношенню до ОСОБА_11 , запланувала організувати умисне вбивство ОСОБА_10 , замовивши його виконання іншій особі, тобто скоїти вбивство на замовлення. Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на позбавлення життя ОСОБА_10 , ОСОБА_7 з метою готування до злочину, через мережу Інтернет, 17 березня 2014 року створила електронну скриньку « ІНФОРМАЦІЯ_2 », яку використовувала для електронної переписки, задля пошуку виконавця умисного вбивства ОСОБА_10 . З цією метою ОСОБА_7 в ході переписки по вказаній електронній пошті 14 квітня 2014 року залучила ОСОБА_12 , як виконавця умисного вбивства, обіцяючи грошову винагороду в сумі 22 000 грн. Усвідомлюючи злочинний умисел ОСОБА_7 , спрямований на вчинення умисного вбивства ОСОБА_10 , ОСОБА_12 повідомив правоохоронні органи про злочинні наміри ОСОБА_7 , погодившись при цьому імітувати роль виконавця умисного вбивства. З цією метою, 17 квітня 2014 року, імітуючи роль виконавця, на вимогу ОСОБА_7 , ОСОБА_12 зустрівся з нею неподалік будинку АДРЕСА_2 . При зустрічі ОСОБА_7 підтвердила ОСОБА_12 дійсний намір замовлення умисного вбивства з імітацією розбійного нападу на квартиру, при цьому повідомила, що об`єктом вбивства є ОСОБА_10 , мешканка квартири АДРЕСА_3 , та передала йому в якості завдатку за виконання вбивства по її замовленню винагороду в сумі 5000 грн. Також, в ході даної зустрічі ОСОБА_7 обумовила процедуру передачі решти винагороди після вчинення вбивства ОСОБА_10 по отриманні фотографії в якості підтвердження її вбивства на вказану електронну пошту. 23 квітня 2014 року з метою викриття замовника злочину правоохоронними органами було інсценовано вбивство ОСОБА_10 у приміщенні власної квартири. Цього ж дня, близько 14 год. 22 хв. на електронну скриньку « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ОСОБА_18 отримала заздалегідь підготовлену фотографію ОСОБА_10 , на якій остання зображена зі слідами насильницької смерті, а саме вогнепальним пораненням голови, як підтвердження скоєння замовного вбивства ОСОБА_12 . ОСОБА_7 , переконавшись у смерті ОСОБА_10 , цього ж дня, о 18 год. 14 хв., зустрівшись з так званим виконавцем злочину ОСОБА_12 , біля будинку АДРЕСА_4 , в якості остаточної оплати за вбивство ОСОБА_10 передала йому грошові кошти, а саме: 5000 грн., 700 дол. США, які згідно курсу НБУ станом на 23 квітня 2014 року становили 8057 грн., 240 євро, які згідно курсу НБУ станом на 23 квітня 2014 року становили 2226 грн., а всього на загальну суму 15283 грн., повідомивши, що це решта винагороди за виконання замовного вбивства. Після проведення оплати за виконання вбивства ОСОБА_10 на її замовлення, ОСОБА_7 була затримана працівниками ГУМВСУ у Львівській області.

Доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 15 - п. 11 ч. 2 ст. 115 КК України, повністю підтверджується зібраними в ході досудового розслідування та дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд першої інстанції дав належну оцінку, а саме:

-даними протоколу огляду документів від 18 квітня 2014 року та фото-таблицею до нього, згідно з якими між користувачами електронних скриньок з логіном ІНФОРМАЦІЯ_3 та ІНФОРМАЦІЯ_2 була проведена переписка про замовлення вбивства жінки та спосіб, умови та вартість його виконання. (а.с. 110-122, т. 1);

-даними протоколу огляду місця події від 23 квітня 2014 року, відповідно до якого за місцем проживання потерпілої ОСОБА_10 в квартирі АДРЕСА_3 було здійснено інсценування вбивства останньої (а.с. 128-137, т. 1);

-фотографією із зображенням інсценування насильницької смерті потерпілої ОСОБА_10 та слідів речовини бурого кольору, яку було надіслано на адресу обвинуваченої (а.с. 141, т. 1);

-даними протоколу огляду речей від 27 травня 2014 року та оглянутих в судовому засіданні коштів, які ОСОБА_12 отримав від ОСОБА_7 як завдаток 17 квітня 2014 року у розмірі 5000 грн (а.с. 110-137, т. 1);

-даними протоколів результатів контролю за вчиненням злочину від 14 квітня 2014 року, 18 квітня 2014 року, 24 квітня 2014 року, котрі були розсекречені у встановленому законом порядку, якими підтверджується дані в судовому засіданні покази ОСОБА_12 , де він під супроводом працівників міліції здійснив дві зустрічі з обвинуваченою, зокрема 17 квітня 2014 року в м. Сокалі та 23 квітня 2014 року в м. Червонограді, на яких вони обговорювали спосіб виконання замовлення щодо вбивства потерпілої ОСОБА_10 та підтверджено факт передачі коштів (а.с.101-102, т. 1);

-даними протоколу про результати проведення негласної слідчої розшукової дії за № 1, 6 по матеріалах кримінального провадження, та з оглянутого в судовому засіданні відеоматеріалу, відповідно до якого під час зустрічі виконавець та замовник вбивства, обумовили спосіб підготовленого злочину, способи зв`язку та оплату. Крім того, замовник показала місце проживання майбутньої жертви та передала завдаток (а.с. 1-9, т. 3);

-даними протоколу результатів проведення негласної слідчої розшукової дії зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 14 травня 2014 року про переговори між обвинуваченою ОСОБА_7 та свідком ОСОБА_12 про зустрічі один з одним та обставини виконання замовного вбивства(а.с.10-131, т. 3);

-показами потерпілої ОСОБА_10 в суді апеляційної інстанції, яка пояснила, що 23 квітня 2014 року від працівників міліції їй стало відомо про те, що ОСОБА_7 , яка доводиться коханкою її чоловіка ОСОБА_11 , замовила її вбивство. Зазначила, що погодилася на організацію імітації такого;

-показами свідка ОСОБА_11 в суді апеляційної інстанції, який підтвердив, що проживає з потерпілою ОСОБА_10 цивільному шлюбі. З обвинуваченою ОСОБА_7 він підтримував позашлюбні відносини близько двох з половиною років. Зазначив, що 23 квітня 2014 року він довідався від працівників поліції про вбивство ОСОБА_10 ;

-показами свідка ОСОБА_19 в суді апеляційної інстанції, який суду пояснив, що його матір ОСОБА_10 та ОСОБА_11 перебувають у цивільному шлюбі, від якого у них є спільна дочка. Зазначив, що 23 квітня 2014 року разом з сестрою були відсутні вдома та повернулися ввечері;

-показами свідка ОСОБА_20 в суді апеляційної інстанції, яка ствердила, що її дочка ОСОБА_7 протягом тривалого часу підтримувала позашлюбні відносини з ОСОБА_11 ;

-показами свідка ОСОБА_12 в суді апеляційної інстанції, який пояснив суду, що дійсно на початку 2014 року він довідався через мережу Інтернет про те, що обвинувачена ОСОБА_7 шукає кілера для виконання вбивства, з нею проводив переписку, домовившись про виконання замовлення за ціною 22 000 грн. З метою викриття злочинного наміру обвинуваченої, він повідомив про це міліцію та в подальшому дії були координовані працівниками міліції. Зазначає, що в квітні 2014 року зустрівся з ОСОБА_7 , яка передала йому завдаток в сумі 5 000 грн. та вони обговорили обставини виконання замовлення. 23 квітня 2014 року він прийшов разом з працівниками міліції до ОСОБА_10 , де вони разом інсценували її вбивство. Після чого фотографію ним було відправлення на електронну адресу ОСОБА_7 . Зазначив, що цього ж дня о 18 год. він зустрівся з обвинуваченою в м. Червонограді, де вона передала йому решту коштів

Враховуючи вищенаведене, оцінюючи всі здобуті та перевірені докази в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченої ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 14 - п.11 ч.2 ст. 115 КК України.

Так, частиною 1 ст. 86 КПК України передбачено, що доказ вважається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Критеріями допустимості доказів є: належне процесуальне джерело (ч. 2 ст. 84 КПК України містить вичерпний перелік процесуальних джерел доказів, який розширеному тлумаченню не підлягає); належний суб`єкт збирання доказів (докази можуть бути зібрані тільки тими суб`єктами, які згідно з нормами КПК України мають на це право); належна процесуальна форма (встановлений КПК України порядок здійснення кримінального провадження в цілому і проведення окремих процесуальних дій).

Отже, допустимість доказів як ознака їх якості визначається нормами кримінального процесуального закону.

Питання про визнання доказів недопустимими вирішується судом під час їх оцінки в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення (ч. 1 ст. 89 КПК України) у кожному конкретному випадку залежно від характеру і наслідків порушень критеріїв допустимості. При цьому оцінка доказів передбачає їх відповідний аналіз у всій сукупності та взаємозв`язку (ст. 94 КПК України).

Таким чином, при визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу.

Аналізуючи наявні у матеріалах справи дані стосовно порядку отримання дозволу на проведення негласних слідчих дій та порядку їх проведення, колегія суддів приходить до висновку, що такі здійснювалися відповідно до вимог, встановлених КПК України, а доводи обвинуваченої в цій частині не знайшли свого підтвердження, виходячи з самого принципу проведення негласних слідчих дій, застосування яких є крайнім заходом та здійснюється у виключних випадках.

Досудове розслідування у даній справі здійснювалось щодо розкриття особливо тяжкого злочину, а саме: умисного вбивства на замовлення, вчиненого у співучасті. Оскільки відомості про даний злочин та особу, яка готувалась до його вчинення було неможливо отримати в інший спосіб, орган досудового розслідування звернувся до слідчого судді Апеляційного суду Львівської області з клопотаннями про надання дозволу на проведення негласних слідчих дій. У передбачений кримінальним процесуальним законом спосіб слідчим суддею було надано дозвіл на їх проведення. При цьому вимоги щодо підстав для проведення НСРД, визначені ст. 246 КПК України, були дотримані.

Щодо визнання неналежним та недопустимим доказом показань свідка ОСОБА_12 , оскільки його допит проводився за допомогою технічних засобів з іншого приміщення суду, що позбавило можливості суд першої інстанції встановити особу свідка, то дані аргументи не беруться до уваги, виходячи з наступного.

Так, процесуальним керівником у провадженні відповідно до вимог ст. ст. 246, 271 КПК України 11 квітня 2014 року винесено постанову про проведення контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту з метою отримання фактичних даних про особу злочинця та його дійсних намірів щодо діяльності, спрямованої на позбавлення життя іншої особи. На виконання постанови про проведення контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту у встановленому законом порядку залучено сторонню особу ОСОБА_12 до конфіденційного співробітництва, яке полягало у здійсненні ролі виконавця злочину.

Як передбачено частиною 2 статті 256 КПК, особи, які проводили негласні слідчі (розшукові) дії або були залучені до їх проведення, можуть бути допитані як свідки. Допит цих осіб може відбуватися із збереженням у таємниці відомостей про цих осіб та із застосуванням щодо них відповідних заходів безпеки, передбачених законом.

З огляду на наведене, свідок ОСОБА_12 є залегендованою особою, на яку поширюються вимоги Закону України «Про забезпечення безпеки осіб у кримінальному провадженні», а тому його допит проводився у порядку вимог ст. 256 КПК України, що узгоджується з його процесуальним статусом.

Аргументи обвинуваченої ОСОБА_7 стосовно відсутності даних належності їй номера телефону НОМЕР_1 не знайшли свого підтвердження, оскільки ухвалами слідчого судді Апеляційного суду Львівської області було надано дозвіл на проведення негласних слідчих (розшукових) дій аудіо-, відеоконтролю особи, зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж та встановлення місцезнаходження електронного засобу, в ході виконання яких уповноваженими особами встановлено належність обвинуваченій зазначеного номера телефону. Крім того, даний факт був перевірений слідчим суддею, який давав дозвіл на проведення даних НСРД, вимоги про що, зокрема, встановлені ст. 263, ст. 268 КПК України.

Щодо доводів обвинуваченої ОСОБА_7 про допущення порушень під час проведення НСРД з використанням імітаційних засобів та, внаслідок цього, визнання недопустимим доказом протоколу огляду місця події від 23 квітня 2014 року, здійсненого у квартирі потерпілої ОСОБА_10 , то колегія суддів вважає такі безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 273 КПК України, за рішенням керівника органу досудового розслідування, прокурора, під час проведення НСРД можуть бути використані заздалегідь ідентифіковані (помічені) або несправжні імітаційні засоби. З цією метою допускається виготовлення та використання спеціально виготовлених речей і документів, створення та використання спеціально створених підприємств, установ, організацій, що оформляється спеціальним протоколом.

Пунктом 17 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» визначено, що оперативним підрозділам для виконання завдань оперативно-розшукової діяльності за наявності передбачених статтею 6 цього Закону підстав надається право, зокрема: створювати та використовувати заздалегідь ідентифіковані (помічені) або несправжні (імітаційні) засоби згідно з положеннями статті 273 Кримінального процесуального кодексу України.

Згідно з вимогами п. 1.12.5. Інструкції про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні, затвердженої Наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Адміністрації державної прикордонної служби України, Міністерства фінансів України, Міністерства юстиції України від 16 листопада 2012 року №114/1042/516/1199/936/1687/5 імітування обстановки злочину полягає в діях слідчого, уповноваженої особи, з використанням імітаційних засобів, які створять у оточуючих уяву про вчинення реального злочину, з метою його запобігання.

Тобто фактично імітаційними засобами є спеціально виготовлені речі чи документи, які підлягають використанню під час виконання завдань оперативно-розшукової діяльності.

При цьому п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 271 КПК України визначено, що спеціальний слідчий експеримент, а також імітування обстановки злочину є одними з різновидів контролю за вчиненням злочину, рішення про проведення яких, з урахуванням вимог ч. 4 ст. 246 КПК України, приймається виключно прокурором.

В ході дослідження постанови про проведення контролю за вчиненням злочину від 11 квітня 2014 року (а.с. 82-84, т. 6) встановлено, що дана постанова була прийнята старшим прокурором відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування ОВС та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Львівської області ОСОБА_21 . У даній постанові зазначено про необхідність проведення контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту у кримінальному провадженні №0000214 від 11 квітня 2014 року, а також про те, що для виконання спеціального слідчого експерименту можуть бути використані спеціальні імітаційні та технічні засоби.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що проведення такої негласної слідчої (розшукової) дії як контроль за вчиненням злочину проводився у відповідності до вимог чинного законодавства.

Доводи обвинуваченої в частині того, що протоколи про проведення обшуку від 23 квітня 2014, а також протокол про проведення огляду житла від 23 квітня 2014 року є недопустимими доказами, оскільки такі були проведені не уповноваженими слідчими, не беруться до уваги колегією суддів, виходячи з наступного.

Системне тлумачення процесуальних норм, передбачених статтями 236, 37, 39 КПК дає підстави до висновку, що ухвала про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи може бути виконана прокурором, призначеним здійснювати процесуальне керівництво в порядку ст. 37 КПК, або слідчим, визначеним керівником органу досудового розслідування в порядку ст. 39 цього Кодексу.

Приписи ст. 235 КПК не зобов`язують слідчого суддю в ухвалі зазначати прокурора чи слідчого, який буде проводити обшук, натомість ухвала слідчого судді має містити відомості про прокурора, слідчого, який подав клопотання про обшук. Тобто, процесуальний закон зобов`язує слідчого суддю встановити, що клопотання надійшло від уповноваженої особи - прокурора, включеного до групи прокурорів, або слідчого, якому доручено здійснювати розслідування, в порядку статей 37, 39, 216 КПК. Судовий контроль під час розгляду клопотання про проведення обшуку здійснюється з метою забезпечення права на недоторканість житла чи іншого володіння особи. При цьому, зміст норм цього Кодексу не дає підстав для твердження про те, що до повноважень слідчого судді належать, крім здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, ще й інші (п. 18 ст. 3 КПК), віднесені до повноважень прокурора та слідчого з організації досудового розслідування.

Підставами взаємодії між процесуальним керівником, визначеним у кримінальному провадженні відповідно до ст. 37 КПК, та слідчим, призначеним відповідно до вимог статей 38, 39, 216 цього Кодексу, є належна реалізація ними своїх повноважень щодо розслідування конкретного кримінального правопорушення.

Ухвала слідчого судді, якою задоволено клопотання прокурора про проведення обшуку, фактично перебувала в розпорядженні повноважного прокурора ОСОБА_21 , а вимоги, встановлені ч. 3 ст. 236 КПК, згідно з якими перед початком виконання ухвали слідчого судді особі, яка володіє житлом чи іншим володінням, а за її відсутності іншій присутній особі, необхідно пред`явити ухвалу та надати її копію, виконані повноважним слідчим ОСОБА_22 , який провів зазначену слідчу (розшукову) дію.

Отже, обшук проведений повноважною особою з дотриманням як порядку, встановленого статтями 40, 234, 235, 236 КПК, так і загальних засад кримінального провадження, закріплених в статтях 9, 13 цього Кодексу, процесуальний дозвіл на проведення слідчої дії отриманий уповноваженим прокурором у встановленому законом порядку. В цьому кримінальному провадженні відсутні будь-які підстави стверджувати, що слідчий без відповідного доручення прокурора діяв поза межами своїх повноважень.

Зазначене вище дає колегії суддів підстави дійти висновку, що необґрунтованими є доводи обвинуваченої про недопустимість протоколу обшуку як доказу через те, що в ухвалі слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 23 квітня 2014 року вказано слідчого ОСОБА_23 , а обшук проведено слідчим ОСОБА_22 . При цьому наявність в матеріалах справи письмового доручення прокурора ОСОБА_21 слідчому ОСОБА_22 для проведення такого обшуку є необов`язковим.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові у справі №725/1199/19 від 7 жовтня 2020 року.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 237 КПК України огляд житла чи іншого приміщення здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла.

Як встановлено колегією суддів, постановою заступника начальника СУ ГУ МВСУ у Львівській області ОСОБА_24 від 11 квітня 2014 року для здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000214 визначено слідчу групу, до якої включено слідчих ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_16 та ОСОБА_27 17 квітня 2014 року постановою заступника начальника СУ ОСОБА_24 змінено склад слідчої групи, а саме: до складу такої також включено слідчих ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та слідчого Сокальського РВ ОСОБА_28 .

Таким чином, огляд квартири потерпілої ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_5 , здійснений слідчим ОСОБА_16 , як і обшук квартири обвинуваченої ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , здійснений слідчим ОСОБА_22 , є проведеними уповноваженими особами на підставі ухвал слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 23 квітня 2014 року, що спростовує доводи обвинуваченої в цій частині.

При цьому зазначений огляд місця події у помешканні ОСОБА_10 проводився слідчим СУ ГУ МВСУ у Львівській області ОСОБА_16 у присутності понятих та на підставі ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 23 квітня 2014 року, тобто законодавчі вимоги проведення такого огляду були дотримані.

Так, у матеріалах справи наявна фотографія потерпілої ОСОБА_10 , яка була надана ОСОБА_7 для підтвердження умисного вбивства потерпілої (а.с. 141, т. 1). Така супроводжується рапортом оперуповноваженого в ОВС УБОЗ ГУМВСУ у Львівській області ОСОБА_17 (а.с. 140, т. 1).

У даному рапорті, на що звернуто увагу обвинуваченою, вказано, що фото інсценування вбивства ОСОБА_10 зроблено 21 березня 2014 року. Разом з тим, колегія суддів приходить до висновку, що зазначена дата є опискою, оскільки огляд квартири потерпілої здійснено 23 квітня 2014 року, інсценоване фото надіслано обвинуваченій в той самий день. Наведене також слідує і з показань свідка ОСОБА_12 , даних ним в суді першої та апеляційної інстанції, який підтвердив, що фото було зроблене 23 квітня 2014 року ним власноруч.

Стосовно посилання обвинуваченої ОСОБА_7 на те, що ухвала від 23 квітня 2014 року про обшук її житла винесена з порушенням вимог п. 6 ч. 2 ст. 235 КПК України не беруться до уваги колегією суддів, оскільки дана норма передбачає, які дані мають бути відображені в ухвалі про обшук житла, зокрема, - це відомості про речі, документи або осіб, для виявлення яких проводиться обшук.

З огляду на те, що в ухвалі слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 23 квітня 2014 року про проведення обшуку житла ОСОБА_7 вказано, що метою проведення обшуку і отримання об`єктивних даних, які можуть міститись в житлі для встановлення причин та мотивів замовлення умисного вбивства ОСОБА_10 (а.с. 151, т. 1), а тому вказана ухвала відповідає встановленим чинним законодавством вимогам.

Стосовно покликання сторони захисту на рішення інших судів, то слід зазначити, що такі не стосується обставин справи та дані рішення не містять правових позицій Верховного суду України саме щодо злочинів проти життя та здоров`я особи.

Аргументи обвинуваченої про вчинення працівниками поліції підбурювання до вчинення злочину, оскільки працівниками поліції було залучено до конфіденційного співробітництва ОСОБА_12 , не знайшли свого підтвердження, виходячи з наступного.

Так, підбурювання з боку поліції має місце тоді, коли відповідні працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою встановлення злочину, тобто отримання доказів і порушення кримінальної справи, впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений (рішення у справі «Раманаускас проти Литви» від 5 лютого 2008 року).

Під пасивною поведінкою ЄСПЛ розуміє відсутність будь-яких активних дій, які б спонукали потенційного підозрюваного вчинити злочин.

При цьому, як уже зазначалося вище, ОСОБА_12 постановою про залучення особи до конфіденційного співробітництва від 14 квітня 2014 року був залучений до конфіденційного співробітництва при проведенні негласних (розшукових) дій, за його участі, з метою здобуття відомостей про невстановлену особу організатора умисного вбивства, а також відомостей про особу потерпілої (а.с. 68-69, т. 6).

З дослідженого в судовому засіданні протоколу огляду предметів (а.с.110-122, т. 1), а також наявних у матеріалах справи документів, що містять переписку між особами, що спілкувалися за допомогою електронної пошти - ІНФОРМАЦІЯ_3 ( ОСОБА_12 ) та ІНФОРМАЦІЯ_4 (як в подальшому встановлено ОСОБА_7 ), вбачається, що такі не містять даних про будь-яке схиляння обвинуваченої до вчинення злочину з боку залученої до конфіденційного співробітництва особи.

Крім того, обвинуваченою ОСОБА_7 не представлено доказів того, що саме ОСОБА_12 переконував або будь-якими діями схиляв її до вчинення організації умисного вбивства потерпілої ОСОБА_10 .

З огляду на зазначене, а також те, що за матеріалами кримінального провадження колегією суддів не виявлено жодних ознак, притаманних провокації злочину правоохоронними органами, зазначені доводи розцінюються апеляційною інстанцією як обрана обвинуваченою ОСОБА_7 лінія захисту.

Зібраними у кримінальному провадженні доказами повністю доведено вину ОСОБА_7 у вчиненні організації готування вбивства на замовлення, дані докази є належними та допустимими, отриманими у встановленому законом порядку, були в повному обсязі досліджені безпосередньо в судовому засіданні. Досліджено також законність походження цих доказів шляхом проведення допитів як слідчого, так і оперативних працівників. Істотних порушень вимог КПК України, не допущено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд повно і всебічно дослідив всі обставини вчиненого кримінального правопорушення, свої висновки обґрунтував належними доказами і правильно перекваліфікував дії обвинуваченої ОСОБА_7 з ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 15 - п.11 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 14 - п.11 ч.2 ст. 115 КК України, оскільки нею було вчинено готування до злочину, яке характеризується діяльністю суб`єкта, яка полягає у створенні умов, необхідних для подальшого вчинення злочину. Водночас, особа при готуванні ще не виконує об`єктивну сторону забороненого КК України діяння, не ставить об`єкт кримінально-правової охорони у безпосередню небезпеку. Саме за цією об`єктивною ознакою готування до злочину відрізняється від наступної стадії умисного злочину - замаху на нього.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

При цьому, відповідно до ч. 2, 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Суд першої інстанції призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_7 із застосуванням положень ст. 69 КК України врахував наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого нею злочину: щире каяття, добровільне відшкодування шкоди потерпілій, наявність в обвинуваченої на утриманні малолітньої дитини, яка виховується без батька, позитивну характеристику за місцем праці та проживання, обмежено осудний стан обвинуваченої, те, що вона вперше притягується до кримінальної відповідальності.

Даний вирок суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції були предметом розгляду суду касаційної інстанції, який в ухвалі від 24.03.2016 року зазначив, що не погоджується з призначеним обвинуваченій покаранням із застосуванням ст. 69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч.2 ст. 115 КК України, оскільки наведені судом пом`якшуючі обставини існували ще до моменту вчинення злочину і самі по собі не впливають на ступінь суспільної небезпечності скоєного обвинуваченою.

За змістом статті 69 КК України призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливе за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Обвинувачена ОСОБА_7 під час судових дебатів в суді апеляційної інстанції вину у вчиненні кримінального правопорушення визнала повністю, щиро розкаялася, при цьому зазначила, що в повній мірі усвідомила скоєне і просить не суворо її карати. Зазначає, що перебуваючи тривалий час під вартою усвідомила неправильність своїх дій. Відшкодувала потерпілій ОСОБА_10 моральну шкоду в сумі 20 000 грн. За час судового розгляду справи повністю переосмислила вчинене нею кримінальне правопорушення, бажає розпочати новий етап у житті, на даний час є вагітною на 16 тижні, що підтверджується відповідною довідкою лікаря, крім того вона працює і є фізичною особою підприємцем. Її син ОСОБА_29 , 2005 р.н. навчається з 01.09.2020 по 30.06.2024 на денній формі навчання у відокремленому структурному підрозділі «Фаховий коледж інформаційних технологій НУ «Львівська політехніка» (ЗВО 1 рівня акредитації). Стверджує, що не вчинить більше злочинів та просить пом`якшити їй покарання з врахуванням зазначеного.

Як вбачається з матеріалів справи обвинувачена ОСОБА_7 перебувала під вартою з 23.04.2014.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 28.03.2018 року обвинуваченій було змінено запобіжний захід з тримання під вартою нам домашній арешт в нічний час доби. При цьому обвинуваченій ухвалою від 23.02.2016 було здійснено перерахунок строку тримання під вартою з врахуванням попередньо ув`язнення за ч.5 ст. 72 КК України.

Станом на 28.03.2018 року, тобто на момент звільнення обвинуваченої з під варти, з врахуванням вимог ч.5 ст. 72 КК України - один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, обвинувачена ОСОБА_7 перебувала під вартою 3 роки 340 дн.*2, що відповідає 7 рокам 315 дням.

Досліджені в суді апеляційної інстанції докази, обставини справи та теперішнє відношення обвинуваченої ОСОБА_7 до скоєного кримінального правопорушення дають колегії суддів підстави вважати, що доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, є не обґрунтованими.

Так у Постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №166/1065/18, щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

У матеріалах кримінальної справи стосовно ОСОБА_7 наявні дані на підтвердження того, що родичі обвинуваченої відшкодували шкоду, заподіяну потерпілій ОСОБА_10 , остання до ОСОБА_7 претензій немає.

З врахуванням зазначено вище та досліджених безпосередньо в суді апеляційної інстанції матеріалів; обставин, які пом`якшує покарання обвинуваченій, щире каяття останньої, її усвідомлення скоєного та розкаяння у вчиненому; позиція потерпілої яка претензій до обвинуваченої не має, термін перебування під вартою, який враховується в строк відбуття покарання, наявність вагітності у обвинуваченої ОСОБА_7 строком 16 тижнів та сина студента на утриманні, який навчається на денній формі навчання, колегія суддів вважає, що застосовані судом першої інстанції до останньої вимоги ст. 69 КК України є обґрунтованими, оскільки наявні обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості злочину, вчиненого ОСОБА_7 .

На переконання колегії суддів призначене ОСОБА_7 , покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, підстав для призначення більш суворого покарання в суді апеляційної інстанції не встановлено. Дане покарання буде необхідними і достатніми для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді даного кримінального провадження в суді першої інстанції, які б вплинули на правильність прийнятого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Ураховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок є законним, обґрунтованим, призначене покарання відповідає особі обвинуваченої, а відтак підстав для скасування чи зміни судового рішення не вбачається.

Керуючись ст. ст.ст. 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційні скарги прокурора Прокуратури Львівської області ОСОБА_6 , обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 25 лютого 2015 року в частині призначення покарання ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: