Вирок

Іменем України

22.04.2022 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові матеріали обвинувального акту та надані прокурором процесуальні документи та письмові докази у кримінальному провадженні № 0000100 від 24.03.2017 року відносно:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Суховоля, Городоцького району, Львівської області, громадянина України, українця, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, одруженого, на утриманні якого двоє неповнолітніх дітей дочки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, та

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Львова, громадянина України, українця, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, одруженого, на утриманні якого двоє дітей неповнолітній син ОСОБА_7 та малолітня дочка ОСОБА_8
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч. 4 ст. 27, ч.1 ст. 366 КК України
Учасники судового процесу:
Сторона обвинувачення -
прокурори групи прокурорів прокуратури Львівської області - ОСОБА_9 , та ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .
Сторона захисту - адвокати ОСОБА_13 та ОСОБА_14

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 станом на жовтень - листопад 2016 року та станом на час розгляду судом обвинувального акту про його обвинувачення за ч. 1 ст. 366 КК України, працював на посаді старшого інспектора з особливих доручень відділу розшуку та опрацювання матеріалів дорожньо - транспортних пригод Управління патрульної поліції у м. Львові та мав спеціальне звання капітан поліції.
Станом на час завершення судового слідства, ОСОБА_3 працює заступником начальника відділу розшуку та опрацювання матеріалів дорожньо - транспортних пригод Управління патрульної поліції у м. Львові та має спеціальне звання майор поліції.
ОСОБА_6 станом на жовтень - листопад 2016 року працював на посаді оперуповноваженого Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області, маючи спеціальне звання «старший лейтенант поліції».
Станом на час завершення судового слідства за обвинувальним актом про його обвинувачення за ч. 4 ст. 27 ч. 1 ст. 366 КК України, працює юрисконсультом у приватного нотаріуса ОСОБА_15
22 жовтня 2016 року в м. Львів Винники по вулиці Грушевського, 5-б, відбулося ДТП за участю двох транспортних засобів, а саме: між автомобілем марки «БМВ» державний номерний знак НОМЕР_1 та автомобілем марки «Форд» з державним номерним знаком НОМЕР_2 .
Оскільки працівниками патрульної поліції, котрі виїжджали на місце ДТП, належним чином учасників, тобто водіїв автомобілів, не було встановлено, матеріали було передано у спеціальний відділ розшуку та опрацювання матеріалів дорожньо - транспортних пригод Управління патрульної поліції у м. Львові, керівником якого, станом на жовтень листопад 2016 року був ОСОБА_16 , а ОСОБА_3 перебував на посаді старшого інспектора з особливих доручень даного відділу. У цей же період у відділі працював ОСОБА_17 , якому і передав керівник ОСОБА_16 метеріали по вказаному ДТП.
У подальшому, ОСОБА_16 , як керівником, було прийнято рішення про передачу матеріалів від ОСОБА_17 до ОСОБА_3 .
Останній отримавши документи розпочав ряд дій по виявленню відодіїв автомобілів, за участі яких мала місце ДТП 22 жовтня 2016 року, а у подальшому складено два протоколи на водія ОСОБА_18 - дружину ОСОБА_6 .. Так, ОСОБА_3 було складено протокол про адміністративне правопорушення серії БР № 258747 від 14.11.2016 року за ст.. 124 КУпАП про те, що 22.10. 2016 року близько 00 год. 20 хв. ОСОБА_18 , керуючи автомобілем марки «БМВ» державний номерний знак НОМЕР_1 в м. Львів - Винники по вулиці Грушевського , 5- б, проявила неуважність до дорожньої обстановки та її змін перед початком руху та зміною його напрямку, не переконалась, що це буде безпечно, внаслідок чого відбулося зіткнення з автомобілем марки «Форд» з державним номерним знаком НОМЕР_2 під керуванням громадянина ОСОБА_19 . Ним, ОСОБА_3 , також було складено протокол про адміністративне правопорушення серії БР № 258748 від 14 листопада 2016 року за ст.. 122 4 КУпАП про те, що 22.10. 2016 року, близько 00 год. 20 хв. ОСОБА_18 керуючи автомобілем марки «БМВ» державний номерний знак НОМЕР_3 .М в м. Львів Винники по вулиці Грушевського, 5 - б, будучи причетною до ДТП не залишилася на місці пригоди та не повідомила орган чи підрозділ поліції.
Оформивши вказані матеріали, ОСОБА_3 скерував їх до суду, визначивши підсудність за місцем проживання обвинуваченої та місцем події, тобто до Пустомитівського районного суду Львівської області.
21 грудня 2016 року Пустомитівський районний суд Львівської області розглянув судові справи № 450/301/16 п (судове провадження № 3/450/1164/16) та № 450/3013/16 п (судове провадження № 3/450/1165/16) щодо обвинувачення ОСОБА_18 у вчиненні нею адміністративних правопорушень , передбачених ст.. 122 4 та ст.. 124 КУпАП та визнав її винною у вчиненні вказаних вище адміністративних правопорушень, призначивши адміністративні стягнення: за ст.. 124 КУпАП у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на 6 (шість) місяців; за ст.. 122 4 КУпАП 40 ( сорок) год. громадських робіт. Судом також стягнуто судовий збір.
Підстави таких рішень викладені в постановах, які не оскаржувалися та набули законної сили. Засуджена відбула та виконала призначені їй судом покарання.
У вказаний період, слідчим органом прокуратури Львівської області проводилося досудове розслідування кримінального провадження № 0000195 від 03.10.2016 року за фактом зловживання службовим становищем службовими особами ГУ НП України у Львівській області , які увійшли в співучасть з іншими особами з метою прикриття їх злочинної діяльності щодо збуту наркотичних засобів та надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає службове становище, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 364 та ч. 3 ст. 309 КК України.
Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 13.01.2016 року у кримінальному провадженні № 0000195 від 03.10.2016 року надано дозвіл слідчому ОСОБА_20 на проведення обшуку у ОСОБА_6 по місцю його проживання, а саме : АДРЕСА_2 .
17 січня 2017 року такий обшук було проведено та в ході обшуку виявлено і вилучено протоколи про адміністративні правопорушення серії БР № 258747 від 14 листопада 2016 року та серії БР № 258748 від 14 листопада 2016 року, тобто вказані вище протоколи, що були складені на ОСОБА_18 та розглянуті судом.
Отже обшук проводився та вказані вище протоколи про адміністративні правопорушення були вилучені протоколом обшуку у кримінальному провадженні № 0000195 від 03.10.2016 року (т.2 ас.29).
Через два з лишнім місяці, а саме 24.03.2017 року слідчий в ОВС другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Львівської області ОСОБА_21 ; начальник другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Львівської області ОСОБА_22 та начальник слідчого управління прокуратури Львівської області ОСОБА_23 своїм спільним рапортом на ім`я заступника прокурора Львівської області ОСОБА_24 , звернулися до останнього з проханням надати дозвіл на внесення в порядку ст.. 214 КПК України відомостей в ЄРДР по факту ознак злочину в діях ОСОБА_3 , передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України при складанні ним вказаних вище протоколів (т.2 ас. 47 -48) .
Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_3 не мав жодного відношення до кримінального провадження № 0000195 від 03.10.2016 року та не мав в ньому будь якого процесуального статусу.
24.03 2017 року слідчий ОСОБА_25 вніс відомості в ЄРДР № 0000100 від 24.03.2017 року за ч. 1 ст. 366 КК України, вказавши фабулу відповідно до якої, - ОСОБА_3 вніс завідомо неправдиві відомості у протоколи про адміністративні правопорушення серії БР № 258747 від 14 листопада 2016 року та серії БР № 258747 від 14 листопада 2016 року, щодо особи винуватця ОСОБА_18 (т. 2 ас.40).
20 квітня 2017 року слідчий ОСОБА_25 зареєстрував ще одне кримінальне провадження № 0000132 від 20 квітня 2017 року за ч. 4 ст. 27 ч.1 ст. 366 КК України, вказавши фабулу відповідно до якої, - ОСОБА_6 з метою уникнення проведення службового розслідування стосовно себе по ДТП, що мала місце 22.10.2016 року по АДРЕСА_2 , у невстановлений досудовим розслідуванням час, висловив настійливе прохання ОСОБА_3 скласти вказані вище протоколи на його дружину ОСОБА_18 ( т. 2 ас. 41).
20.04.2017 року, тобто цього ж дня, органом досудового розслідування вказані два кримінальні провадження об`єднані в одне з присвоєнням № 0000100 від 24.03.2017 року із зазначенням правової кваліфікації за ч.4.ст.27 ч.1 ст. 366 та ч.1 ст. 366 КК України (т.2 ас.42 -43).
Знову ж таки у цей же день, тобто 20 квітня 2017 року, слідчий ОСОБА_25 повідомив про підозру ОСОБА_3 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та ОСОБА_6 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч.4 ст.27 ч.1 ст. 366 КК України, а 28 квітня 2017 року склав обвинувальний акт, який затвердив прокурор ОСОБА_9 у цей же день.
Обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні, поступили до Франківського районного суду м. Львова 11 травня 2017 року та передані судді ОСОБА_26
09 листопада 2017 року відбувся повторний автоматизований розподіл судової справи, в результаті якого, справу передано судді ОСОБА_27 , а 15 вересня 2019 року за результатами чергового повторного автоматизованого розподілу (закінчення повноважень у попередніх суддів), судова справа передана судді ОСОБА_1 .
Згідно проголошеного в судовому засіданні прокурором публічним обвинувачем обвинувального акту у кримінальному провадженні № 0000100 від 24 березня 2017 року, підсудний ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, а саме в тому, що перебуваючи у відповідності до наказу № 223о/с від 08.09.2016 року на посаді старшого інспектора з особливих доручень відділу розшуку та опрацювання матеріалів дорожньо - транспортних пригод Управління патрульної поліції у м. Львові, маючи спеціальне звання - капітана поліції, будучи у відповідності до вимог ст.. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду та правоохоронних органів» працівником правоохоронного органу та у відповідності до вимог статей 2,3,8, Закону України «Про Національну поліцію» зобов`язаним забезпечувати публічну безпеку і порядок , охорону прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави, протидіяти злочинності, надавати в межах, визначених законом, послуги з допомоги особам, які з особистих , економічних , соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги, керуватися у своїй діяльності Конституцією України, міжнародними договорами, що ратифіковані Україною, цим та іншими законами України, актами президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно - правовими актами, керуватися у своїй діяльності принципом законності відповідно до якого поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України, будучи у відповідності до посадової інструкції старшого інспектора з особливих доручень відділу розшуку та опрацювання матеріалів дорожньо транспортних пригод Управління патрульної поліції у м. Львові Департаменту патрульної поліції уповноваженим розглядати та контролювати роботу щодо матеріалів дорожньо транспортних пригод (ДТП), по яким поліцейськими патрульної поліції не прийнято рішення на місці пригоди, вживати заходи щодо отримання додаткових даних та встановлення усіх обставин скоєння ДТП, а також об`єктивного визначення осіб, які скоїли адміністративне правопорушення, передбачене ст.. 124 КУпАП, вживати заходів для розшуку осіб, що зникли з місця ДТП, шляхом використання інформаційно - аналітичних баз даних, відкритих джерел інформації, надсилання запитів про отримання необхідних фото та /або відео фіксації відповідної пригоди, виклику осіб для прибуття до відповідного структурного підрозділу департаменту патрульної поліції або відвідування їх за місцем проживання ( перебування) роботи, тобто будучи службовою особою, вчинив службове підроблення протоколів.
За змістом обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті та висловленого публічним обвинувачем в судовому засіданні, ОСОБА_3 , 14 листопада 2016 року, перебуваючи в службовому приміщенні Управління патрульної поліції м. Львова за адресою: м. Львів, вул.. Перфецького, 19, діючи з прямим умислом щодо внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, будучи підбуреним до вчинення вказаного злочину оперуповноваженим Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_6 , котрий достовірно знаючи, що саме він вчинив адміністративні правопорушення, які мали місце 22 жовтня 2016 року в м. Львів Винники по вулиці Грушевського, 5-б, зокрема те, що він ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки «БМВ» державний номерний знак НОМЕР_1 допустив зіткнення з автомобілем марки «Форд» з державним номерним знаком НОМЕР_2 під керуванням громадянина ОСОБА_19 , після чого залишив місце вказаної ДТП, чим вчинив адміністративні правопорушення, передбачені статтями 122 4 та 124 КУпАП, з метою уникнення проведення службового розслідування стосовно себе, у невстановлений досудовим розслідуванням час, висловив настійливе прохання ОСОБА_3 скласти протоколи про вчинення вказаних адміністративних правопорушень на свою дружину - ОСОБА_18 ..
Таким чином, достовірно знаючи, що вказане адміністративне правопорушення вчинив ОСОБА_6 , близько 14 год. 45 хв. 14 листопада 2016 року ОСОБА_28 вніс до протоколу про адміністративне правопорушення серії БР № 258747 від 14.11.2016 року за ст.. 124 КУпАП завідомо неправдиві відомості про те, що вказане адміністративне правопорушення вчинила ОСОБА_18 , а саме, що 22.10. 2016 року близько 00 год. 20 хв. ОСОБА_18 , керуючи автомобілем марки «БМВ» державний номерний знак НОМЕР_1 в м. Львів - Винники по вулиці Грушевського , 5 - б, проявила неуважність до дорожньої обстановки та її змін перед початком руху та зміною його напрямку, не переконалась, що це буде безпечно внаслідок чого відбулося зіткнення з автомобілем марки «Форд» з державним номерним знаком НОМЕР_2 під керуванням громадянина ОСОБА_19 та близько 14 год. 55 хв. за вказаним вище місцем у цей же день, вніс до протоколу про адміністративне правопорушення серії БР № 258748 від 14 листопада 2016 року за ст.. 122 4 КУпАП завідомо неправдиві відомості про те, що 22.10. 2016 року, близько 00 год. 20 хв. ОСОБА_18 керуючи автомобілем марки «БМВ» державний номерний знак НОМЕР_3 .М в м. Львів Винники по вулиці Грушевського, 5 - б, будучи причетною до ДТП не залишилася на місці пригоди та не повідомила орган чи підрозділ поліції.
За таких обставин орган досудового розслідування та публічний обвинувач у суді інкримінують ОСОБА_3 вчинення ним злочину передбаченому ч. 1 ст. 366 КК України та кваліфікують як внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.
Згідно змісту цього ж обвинувального акту та тверджень публічного обвинувача в судовому засіданні, ОСОБА_6 обвинувачується у тому, «… що перебуваючи у відповідності до наказу № 45 о/с від 07.11.2015 року на посаді оперуповноваженого Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області, маючи спеціальне звання «старший лейтенант поліції», будучи у відповідності до вимог статей 2,3,8, Закону України «Про Національну поліцію» зобов`язаним забезпечувати публічну безпеку і порядок , охорону прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави, протидіяти злочинності, надавати в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих , економічних , соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги, керуватися у своїй діяльності Конституцією України, міжнародними договорами, що ратифіковані Україною, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно - правовими актами, керуватися у своїй діяльності принципом законності відповідно до якого поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, вчинив підбурювання до вчинення службового підроблення.
За змістом обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті та висловленого публічним обвинувачем в судовому засіданні, - ОСОБА_6 , діючи з прямим умислом на підбурення старшого інспектора з особливих доручень відділу розшуку та опрацювання матеріалів дорожньо - транспортних пригод Управління патрульної поліції у м. Львові ОСОБА_3 , щодо внесення тим до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, достовірно знаючи, що саме він вчинив адміністративні правопорушення, які мали місце 22 жовтня 2016 року в м. Львів Винники по вулиці Грушевського, 5 - б, зокрема, що він, ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки «БМВ» державний номерний знак НОМЕР_1 допустив зіткнення з автомобілем марки «Форд» з державним номерним знаком НОМЕР_2 під керуванням громадянина ОСОБА_19 , після чого залишив місце вказаної ДТП, чим вчинив адміністративні правопорушення, передбачені статтями 122 4 та 124 КУпАП, та з метою уникнення притягнення його до адміністративної відповідальності та проведення службового розслідування стосовно себе, у невстановлений досудовим розслідуванням час, висловив настійливе прохання ОСОБА_3 скласти протоколи про вчинення вказаних адміністративних правопорушень на свою дружину - ОСОБА_18 .
Як зазначає далі прокурор, - в той же час, в ході проведення досудового розслідування встановлено, що спершу особами, яких ОСОБА_6 мав намір запропонувати ОСОБА_3 для складання стосовно них протоколів про вчинення вказаних адміністративних правопорушень були, - товариш ОСОБА_6 ОСОБА_29 , а в подальшому, невстановлений досудовим розслідуванням чоловік на прізвисько ОСОБА_30 , який з особистих міркувань відмовився.
Як далі вважає прокурор, після вказаної відмови та за порадою ОСОБА_31 - батька ОСОБА_6 останній вирішив, що особою на яку ОСОБА_3 складе протоколи про вчинення вказаних адміністративних правопорушень буде його дружина - ОСОБА_18 , про що 14 листопада 2016 року близько 12 год. 25 хв. повідомив по телефону ОСОБА_3 .
У подальшому, ОСОБА_3 14 листопада 2016 року, перебуваючи в службовому приміщенні Управління патрульної поліції м. Львова за адресою: м. Львів, вул.. Перфецького, 19, як вважає прокурор, діючи з прямим умислом щодо внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, будучи підбуреним до вчинення вказаного злочину оперуповноваженим Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_6 , близько 14 год. 45 хв. вніс до протоколу про адміністративне правопорушення серії БР № 258747 від 14.11.2016 року за ст.. 124 КУпАП та серії БР № 258748 від 14 листопада 2016 року за ст.. 122 4 КУпАП завідомо неправдиві відомості про те, що вказані адміністративні правопорушення вчинила ОСОБА_18 .
Як уже встановлено судом, дані дії підсудного ОСОБА_6 органами досудового розслідування та прокурором в судовому засіданні кваліфіковано за ч. 4 ст. 27 ч. 1 ст. 366 КК України, тобто як підбурювання до вчинення службового підроблення , - внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.
В судовому засіданні прокурор - публічний обвинувач покликаючись на надані ним та досліджені судом докази , - матеріали кримінального провадження, стверджує, що досудовим розслідуванням встановлено, що саме ОСОБА_6 22 жовтня 2016 року близько 00 год. 20 хв. перебував за кермом автомобіля марки «БМВ» з державним номерним знаком НОМЕР_1 , та, що саме за його, ОСОБА_6 , участю, як водія, відбулося зазначене вище ДТП. Проте, як вважає прокурор, ОСОБА_6 діючи з прямим умислом на підбурення ОСОБА_3 щодо внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, достовірно знаючи, що саме він вчинив адміністративні правопорушення, з метою уникнення проведення службового розслідування стосовно себе, у невстановлений досудовим розслідуванням час, висловив настійливе прохання ОСОБА_3 скласти протоколи про вчинення вказаних адміністративних порушень на свою дружину ОСОБА_18 , а тому ОСОБА_3 повинен був скласти адміністративні протоколи саме на ОСОБА_32 , а не на ОСОБА_18 .
Обвинувачуючи ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в інкримінованому злочині, прокурор публічний обвинувач в судовому засіданні надав суду клопотання про обсяг доказів які будуть досліджуватися та порядок їх дослідження судом (т. 2 ас. 38 -39), покликаючись на вказані матеріали кримінального провадження, як на докази, зазначивши, що саме цими доказами доводиться вина обвинувачених, і, такими доказами є:
-постанова про виділення матеріалів досудового розслідування; рапорт слідчого; Ухвала слідчого судді на проведення обшуку; протокол обшуку від 17.01.2017 року; протокол про адміністративне правопорушення серії БР № 258747; протокол про адміністративне правопорушення серії БР № 258748; протокол про адміністративне правопорушення серії АП2 № 088213; Ухвала слідчого судді про арешт майна; протокол тимчасового доступу до речей та документів від 01.03.2017 року; протокол огляду; титульний лист; опис; оригінал протоколу про адміністративне правопорушення серії БР № 258748 від 14.11.2016 року; матеріали адміністративної справи; протокол огляду; титульний лист;опис; оригінал протоколу про адміністративне правопорушення серії БР № 258747 від 14.11.2016 року; матеріали адміністративної справи; протокол отримання зразків для експертизи; протокол про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії; клопотання про надання дозволу на використання результатів НСРД в іншому кримінальному провадженні; ухвала про надання дозволу на використання результатів НСРД в іншому кримінальному провадженні; рапорт від 20.04.2017 року; постанова про об єднання матеріалів досудового розслідування; витяг з ЄРДР; постанова про призначення судової почеркознавчої експертизи; висновок експертизи № 1680 від 19.04.2017 року; постанова про визнання речовими доказами; покази свідків ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 . ОСОБА_36 ; характеризуючі дані на обвинувачених ( т. 1 ас. 62 -63, 169 170; т. 2 ас. 38 -39).
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 , своєї вини в інкримінованому злочині не визнав та пояснив, що станом на жовтень - листопад 2016 року він дійсно працював на посаді старшого інспектора з особливих доручень відділу розшуку та опрацювання матеріалів дорожньо - транспортних пригод Управління патрульної поліції у м. Львові, на той час у званні капітана, а на даний час заступник начальника відділу у званні майора поліції. З усіма тими обов`язками на які покликається прокурор, тобто тими, що на нього покладалися посадовою інструкцією він погоджується, їх виконував з 2016 року, хоч у письмовому вигляді такі були розроблені та доведені йому у 2017 році. Наголошує, що свої обов`язки виконував добросовісно з урахуванням вимог законів та нормативно - правових актів. У 2016 році йому, ОСОБА_3 , потрапили матеріали за фактом ДТП, що мала місце 20 жовтня 2016 року по вулиці Грушевського, 5 - б у м. Львів Винники. Ним було встановлено, що автомобіль який був причетний до ДТП належить ОСОБА_6 котрий був працівником поліції Залізниченого району м. Львова. З метою встановлення фактичних обставин він, ОСОБА_3 , зателефонував ОСОБА_6 і той підтвердив факт, що ДТП відбулося за участю його автомобіля. Чи говорив йому ОСОБА_6 , що за кермом була його дружина не пригадує, але ОСОБА_6 просив у нього щоб він трохи почекав і він скаже йому на кого скласти протоколи. Зважаючи, що на той час були відсутні відомості про водія автомобіля «БМВ», державний номерний знак НОМЕР_1 , за участю якого відбулася ДТП, він ОСОБА_3 погодився. Він змушений був проводити перевірку фактичних обставин, оскільки у своїх поясненнях другий учасник ДТП - ОСОБА_19 путався та не міг чітко вказати хто був за кермом автомобіля «БМВ», чоловік чи жінка. При цьому звернув увагу прокурору, що саме ОСОБА_19 сказав йому, ОСОБА_28 , що за кермом був ОСОБА_6 і те з повідомлення невідомих осіб, оскільки сам не бачив цього. Підтвердив, що обговорював з ОСОБА_6 різні варіанти, а останній дійсно називав йому прізвища інших осіб, учасників ДТП, як це стверджує прокурор, однак це не означало, що він, ОСОБА_28 , мав намір скласти на них протоколи. Він просив ОСОБА_6 скерувати їх, тобто осіб, що були за кермом, до нього для того щоб відібрати пояснення, оскільки йому необхідно було хоч якісь дії вчинити по розшуку автомобіля та водія причетних до ДТП, однак це не означало, що саме на них мали бути складені протоколи. Питання встановлення водія він обговорював не тільки з ОСОБА_6 , але й ОСОБА_19 .. Було встановлено, що автомобілем могли керувати ОСОБА_6 , або його дружина ОСОБА_18 . На місце ДТП він, ОСОБА_28 , особисто не виїздив, автомобіль не оглядав . Автомобіль оглядав його керівник ОСОБА_16 , і, останній повідомив йому, ОСОБА_28 , що ОСОБА_6 відмовився давати пояснення щодо обставин ДТП, покликаючись на ст.. 63 Конституції України. Він викликав ОСОБА_6 вдруге і той сказав, що за кермом була дружина, але він не хоче щоб на неї було складено протоколи. В жодній розмові, у тому числі й тих, що зафіксовані в порядку негласних слідчих дій, ОСОБА_6 не сказав, що за кермом був він. У подальшому ОСОБА_6 вказав, що за кермом була його дружина ОСОБА_18 .. З метою перевірки цієї обставини він, ОСОБА_3 , перебуваючи у службовому кабінеті у присутності своїх колег зателефонував ОСОБА_19 та запитав його, - чи могла бути за кермом жінка?. ОСОБА_19 відповів , що не бачив хто був за кермом, а тому могла бути і жінка. Тоді він, ОСОБА_3 , зателефонував ОСОБА_6 та сказав, щоб той скерував до нього дружину. Коли прибула ОСОБА_18 то він відібрав у неї пояснення, а остання зізналася та підтвердила, що на момент ДТП за кермом автомобіля була саме вона. Він, тобто ОСОБА_28 , уточнив їх у ОСОБА_19 і той підтвердив, що так могло бути. Просив суд зважити на те, що він не встановлював вини ОСОБА_18 , а тільки склав на неї протоколи. З встановленими та викладеними у протоколах обставинами погодився суд, який визнав винною саме ОСОБА_18 . Вважає, що прокуратура безпідставно звинувачує його в інкримінованому злочині, просить постановити виправдувальний вирок.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 своєї вини в інкримінованому злочині теж не визнав та пояснив, що станом на жовтень листопад 2016 року працював на посаді оперуповноваженого Залізничного ВП ГУ НП у Львівській області у званні старшого лейтенанта поліції.
20 жовтня 2016 року він з дружиною поверталися з гостей. Був вечірній час. Він запропонував дружині, щоб вона сіла за кермо. Однак дружина не хотіла, але він наполіг і вона послухала його. У Винниках вони зупинилися біля магазину, оскільки хотів дещо купити. Коли він, ОСОБА_6 , повернувся то сів на місце пасажира, а дружина керуючи автомобілем здійснюючи виїзд на дорогу не помітила автомобіля «Форд» та здійснила з ним зіткнення. Автомобілі отримали незначні пошкодження. Вона зупинилася і він, ОСОБА_6 , вийшов з автомобіля та пішов до водія «Форда». Водій «Форда» знаходився в машині, проте з машини вийшли пасажири які були п`яні та почався конфлікт. З метою уникнути конфлікту він, ОСОБА_6 , сказав водію, ОСОБА_19 , що розбереться потім та прийняв рішення поїхати з місця ДТП. Коли повернувся до свого автомобіля то дружина уже сиділа на місці пасажира, а тому за кермо сів він та поїхав додому. В цей день спритного не вживав. У подальшому між ним та дружиною виник конфлікт з приводу того, що вона, дружина, не хотіла щоб її притягали до відповідальності за ДТП , стала звинувачувати його у тому, що це він винуватий оскільки змусив її керувати автомобілем. Він пообіцяв дружині, що вирішить це питання і саме тому намагався знайти особу, яка б погодилася визнати, що саме вона була за кермом автомобіля в момент ДТП. Підтверджує, що дійсно спілкувався з ОСОБА_28 та просив його трохи почекати бо не може знайти особу яка б погодилася, проте у подальшому переконав дружину та сказав ОСОБА_28 щоб той складав протоколи на дружину, що ОСОБА_28 й зробив. Дружина визнана судом винною та притягнута до адміністративної відповідальності. Рішення суду не оскаржувалося, а дружина призначені адміністративні стягнення виконала. Теж вважає, що органи досудового розслідування та прокурор безпідставно звинувачують його у злочині, якого він не вчиняв та просить виправдати.
Сторона захисту в судовому засіданні - адвокати, кожен окремо, вину своїх підзахисних в інкримінованих кримінальних правопорушеннях категорично заперечили, вважають дії органу досудового розслідування у даному кримінальному провадженні неправомірними.
Просили суд звернути увагу, що у даному випадку, взагалі відсутня подія кримінального правопорушення зважаючи на те, що суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, характеризується наявністю прямого умислу у винної особи, тобто суб`єкт має чітко усвідомлювати, що він вносить до офіційних документів завідомо неправдиві відомості, вчиняє інше підроблення документів або складає та видає завідомо неправдиві документи і бажає діяти саме так. Об`єктивна сторона службового підроблення полягає в перекрученні істини в офіційному документі, вчиненому службовою особою з використанням свого службового становища. Внесення до офіційних документів неправдивих відомостей означає включення до офіційного документу інформації, яка повністю або частково не відповідає дійсності.
Адвокати стверджують, що в даному випадку є очевидним, що в діях обвинувачених відсутні як суб`єктивна, так і об`єктивна сторони злочину.
Вважають, що протоколи, серії БР № 258747 та серії БР № 258748 від 14.11 2016 року, які були складені ОСОБА_3 відносно ОСОБА_18 повністю обґрунтовані зібраними в ході перевірки обставин ДТП, що мала місце 20 жовтня 2016 року.
На їх думку, вказане підтверджується постановами Пустомитівського районного суду Львівської області від 21.12.2016 року, відповідно до яких, ОСОБА_18 визнана винною у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст..122 -4, 124 КУпАП,; Комісійним висновком службової перевірки проведеної 19.05.2017 року відповідно до якої, - ОСОБА_3 діяв в межах інструкції та вимог КУпАП, а службове розслідування припинено до прийняття рішення у кримінальному провадженні.
Суд погоджується з даним висновком сторони захисту, виходячи з наступного.
Кримінальним правопорушенням є передбачене Кримінальним Кодексом суспільно небезпечне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення (ст..11 КК).

Згідно ст.. 2 вказаного Кодексу, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Матеріальне право національного законодавства не містить, конкретизації складових злочину (кримінального правопорушення; проступку), проте теорія права визначає, що вчинення злочину має місце за наявності чотирьох складових: об`єкт, суб`єкт, об`єктивна сторона, суб`єктивна сторона. Відсутність хоча б однієї складової виключає склад злочину в діях.

Аналізуючи зміст обвинувачення ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , котре викладено в обвинувальному акті кримінального провадження № 0000100 від 24 березня 2016 року, суд вважає, що сама кваліфікація інкримінованих дій не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та диспозиції ч. 1 ст. 366 КК України, яка інкримінується ОСОБА_3 та відповідно до якої , внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей повинно бути здійснено спеціальним суб`єктом - службовою особою.
Проте, я вбачається із змісту обвинувачення викладеному в обвинувальному акті та оголошеному в судовому засіданні публічним обвинувачем, а саме «… Таким чином, ОСОБА_3 , обвинувачується у внесенні до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України…». За таких обставин, суд вважає, що стороною обвинувачення не враховано факт відповідальності за ст.. 366 КК України лише за умови, що неправомірні дії вчинені службовою особою, а предметом злочину є виключно офіційні документи. В обвинуваченні ОСОБА_3 та ОСОБА_6 відсутня кваліфікуюча ознака , - «службовою особою».
Більш того, зважаючи на кваліфікацію дій ОСОБА_6 у даному кримінальному провадженні, а саме , - підбурювання до вчинення службового підроблення, тобто внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, то в інкримінованому кримінальному правопорушенні ОСОБА_3 також відсутня кваліфікуюча ознака виду співучасника, передбачена ст. 27 КК України, а саме конкретизація ролі співучасника, так званий вид співучасті: виконавця, організатора чи пособника.
Слід врахувати, що вчинення злочину при співучасті вимагає спільних лій та зусиль, котрі повинні бути пов`язані одним умислом, спрямованістю досягнення однієї мети. При співучасті мусить відбутися розподіл ролей. Натомість, сторона обвинувачення уникла таких обов`язкових елементів.
Виходячи із змісту обвинувачення ОСОБА_6 , він скоріш за все міг би бути,за об`єктивних обставин, не підбурювачем, а мабуть організатором, оскільки, виходячи із змісту обвинувачення давав вказівки ОСОБА_3 а той виконував їх, як на твердження сторони обвинувачення, - склав протоколи аж 14 листопада 2016 року, а не зразу після отримання матеріалів.
З огляду на викладене, є очевидним, що ні органами досудового розслідування, ні публічним обвинувачем в ході судового слідства взагалі не доведена суб`єктивна сторона інкримінованого злочину ОСОБА_3 , а в жодному із доказів наданих суду прокурором не міститься даних про будь яку зацікавленість ОСОБА_3 , чи наявністю у нього будь яких зобов`язань перед ОСОБА_6 , як відсутні і дані про те, що ОСОБА_6 щось обіцяв ОСОБА_3 за внесення в протоколи, як на думку слідства, завідомо неправдивих відомостей, тобто за інкриміновані як вину дії ОСОБА_3 по складанню вказаних вище протоколів.
Даний висновок суду достатньо мотивується і дослідженими в судовому засіданні показами свідків та самих обвинувачених.
Так, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 повідомив суду, що ОСОБА_28 є його підлеглим. До виконання обов`язків ставиться відповідально. Оформлення документів ОСОБА_28 відбувалося за його, ОСОБА_16 , розпорядженням. У випадку коли патрульні на місці ДТП не встановили автомобіля чи осіб причетних до неї то така перевірка і оформлення матеріалів проводиться відділом який він, ОСОБА_16 , очолює. Пригадує, що матеріали по вказаному ДТП спочатку були у провадженні у працівника поліції ОСОБА_17 , він як начальник забрав матеріали по даному ДТП у ОСОБА_17 і передав їх ОСОБА_28 .. Причини такого рішення не пригадує. Було встановлено, що автомобіль належить матері ОСОБА_6 . ОСОБА_15 . ОСОБА_28 викликав ОСОБА_6 і той надав для огляду вказаний автомобіль. Автомобіль був оглянутий ним, ОСОБА_16 , та ще одним працівником, ким точно не пригадує. Через декілька днів прийшла дружина ОСОБА_6 ОСОБА_18 ще з одним чоловіком, прийшла до них в кабінет. Це був кабінет його та ОСОБА_28 і ще одного працівника. Дружина ОСОБА_6 - ОСОБА_37 сказала, що за кермом була вона. ОСОБА_3 зателефонував до ОСОБА_19 щоб провірити ці покази, і той відповів, що невпевнений хто був за кермом, сказав, що могла бути й жінка. В цей час, він ОСОБА_16 , також був в кабінеті і чув цю розмову. Відтак, ОСОБА_28 були складені протоколи на ОСОБА_37 та матеріали відправлені до Пустомитівського районного суду Львівської області. Намірів у ОСОБА_28 щось спотворити чи перемінити не було. ОСОБА_28 прийняв рішення про складання протоколів на ОСОБА_18 , і підставою цьому було зізнання останньої, а суд прийняв рішення яким визнав її винною.
Дані покази ОСОБА_16 повністю узгоджуються з показами даними в судовому засіданні свідком ОСОБА_17 , котрий підтвердив, що перевірку по вказаному ДТП розпочинав він, а відтак за вказівкою керівника ОСОБА_16 передав їх ОСОБА_28 .
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_18 підтвердила покази дані ОСОБА_6 та пояснила, що обвинувачений ОСОБА_6 є її чоловіком. 20 жовтня 2016 року вони перебували в гостях, а коли вирішили їхати додому ОСОБА_7 сказав їй сідати за кермо. Вона не хотіла але той наполіг. За кермом їхала вона. У ОСОБА_38 сказав під`їхати до магазину, щось мав купити, і вона завернула на площадку. Коли прийшов ОСОБА_7 то сів на місце пасажира, а вона керуючи автомобілем здійснюючи виїзд на дорогу не помітила автомобіля «Форд» та здійснила з ним зіткнення. Автомобілі отримали незначні пошкодження. Вона зупинилася і ОСОБА_7 вийшов з автомобіля та пішов до водія «Форда». Почалася суперечка і вона пересіла на місце пасажира. Коли ОСОБА_7 повернувся то сів за кермо і вони поїхали.
З місця події поїхала тому, що боялася суперечки, що розв`язалася між ОСОБА_7 і ОСОБА_19 та її наслідків.
Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_19 повідомив суду, що ОСОБА_6 знає як такого, що здійснив ДТП, в`їхав у його машину. На його думку був дощ. Крім нього в його автомобілі був ще ОСОБА_39 та ОСОБА_40 . Максимів в`їхав в нього і здав назад. Водій «БМВ» вийшов до нього через 3 хв. З машини «БМВ» виходив обвинувачений ОСОБА_41 , не жінка. Поведінка ОСОБА_41 була агресивною, Він, ОСОБА_42 сказав, що викликає поліцію, дістав телефон. Однак ОСОБА_41 здав назад і поїхав з місця події. Він бачив, що саме ОСОБА_41 сів за кермо, жодних інших осіб не було ДТП відбулося близько 21 год. була темна пора доби. Автомобіль Форд «Сієра» номерних знаків не пригадує. Він їхав по вулиці Грушевського у м. Винники, швидкість була невелика через лежачі поліцейські. Він уже минав магазин і той його наздогнав. Він не пригадує скільки метрів проїхав. Виходив через передню дверку пасажира, оскільки дверка зі сторони водія не відчинялася. Він не пригадує хто в нього в автомобілі сидів на місці пасажира. Коли він, ОСОБА_19 , вийшов із автомобіля, ОСОБА_6 був уже біля свого автомобіля. На БМВ були подряпини на бампері і це потертості від дверки його, ОСОБА_19 , автомобіля. З ОСОБА_6 про щось домовитися не вдалося, він сів у машину і поїхав. В машині БМВ він, ОСОБА_19 , нікого не бачив. Бачив салон тому що двері зі сторони водія були відкриті. Бачив з 1 3 метрів. Поліція прибула через 2 години. Не пригадує чи говорив поліцейським номер «Форда», пізніше повідомив прокурору оскільки в нього було фото. Працівники поліції пред`явили йому, ОСОБА_19 , претензії із за того, що закінчилася дія страхового полісу. Його викликали в поліцію, але не пам`ятає ні прізвищ ні імен. Не пам`ятає як представлялися. Він хотів написати заяву про відмову, оскільки батько ОСОБА_41 відшкодував йому збитки. Коли його викликали то було два чоловіки, але він зараз не може пригадати та впізнати цих осіб. Він не бачив, хто конкретно сидів за кермом автомобіля « БМВ» на момент зіткнення та не бачив, як ОСОБА_6 виходив з автомобіля. Не пам`ятає телефонного дзвінка від ОСОБА_3 , щодо можливого перебування за кермом «БМВ» жінки також не пам`ятає чи казав, що хтось інший міг бути за кермом. Автомобіль яким керував він, ОСОБА_19 належав його бабусі і татові. В ході перехресного допиту ОСОБА_19 з ОСОБА_43 , ОСОБА_42 підтвердив, що не бачив моменту чи виходив після ДТП Максимів з «БМВ» через дверку водія. Це якісь люди сказали йому ОСОБА_42 , що ніби вийшов ОСОБА_41 . Підтвердив також, що йому телефонував ОСОБА_3 і він, ОСОБА_19 сказав тому, що за кермом «БМВ» під час ДТП могла бути й жінка.
Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_36 пояснив, що 20 жовтня 2016 року під час вказаного ДТП, а подія мала місце у Винниках, він перебував в автомобілі «Форд» , яким керував ОСОБА_19 .. Разом з ним, ОСОБА_36 в автомобілі перебували також ОСОБА_44 та ОСОБА_45 . Він сидів позаду, біля дверей з лівої сторони. Він не бачив хто сидів за кермом автомобіля «БМВ», після ДТП вийшли через праві двері. Він не бачив щоб водій «БМВ» виходив з автомобіля. ОСОБА_6 був біля автомобіля «БМВ». Він, ОСОБА_36 був у дуже сильному сп`янінні, оскільки у той вечір разом з дівчатами випили досить. ОСОБА_7 з ОСОБА_46 хотіли заповнити євро протокол але не домовилися. Він бачив, що ОСОБА_6 сів за кермо, розвернувся і поїхав. Після ДТП вони з автомобіля «Форд» повиходили через декілька секунд. У поліцію його не викликали, викликали в прокуратуру. Автомобіль був повністю затемнений. За 2-3 метри зупинився.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_47 повідомила, що подія мала місце осінню , точного року не пригадує, 4 -5 років тому. Був вечір, темна пора доби, близько 22 год. Вона їхала в автомобілі «Форд», за кермом був ОСОБА_48 . Вона сиділа на передньому сидінні пасажира, рухалися в правій смузі. Вона вийшла через пасажирські двері, як вийшов ОСОБА_48 , не пригадує. Бачила водія який вийшов з автомобіля «БМВ», Бачила як ОСОБА_7 вийшов з автомобіля через двері водія «БМВ». Крім ОСОБА_41 , з «БМВ» ніхто не виходив. Між ОСОБА_42 та ОСОБА_41 була якась розмова, але вона не чула її. Говорили 10 хв., може менше. Шелест викликав наряд поліції. Максимів сів в «БМВ» і поїхав. Більше нікого не було. Поліція приїхала через дві год. На місці ДТП вона ніяких пояснень не давала, чи підписувала щось не пам`ятає. Так, вона писала пояснення і передала їх через ОСОБА_49 .
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_34 пояснила, що ОСОБА_50 приходиться їй сином. В жовтні 2016 року відбулося ДТП. Як їй пізніше стало відомо, за участю автомобіля, що належав ОСОБА_51 . Вона знала його маму , яка працює нотаріусом. Син сказав їй, що за кермом був ОСОБА_52 . Вона не може відповідати за вчинки свого сина. Сама вона не була на місці пригоди та не бачила хото був за кермом. Говорила по телефону з батьком ОСОБА_53 той просив сказати, що за кермом була інша особа. Хто саме був за кермом він не говорив. ОСОБА_7 не телефонував, але приходив. Домовилися з ОСОБА_53 , що вони відшкодують їм заподіяну шкоду, що у подальшому й зробив батько ОСОБА_7 . ОСОБА_54 розраховувався з сином ОСОБА_46 . ЇЇ викликали у прокуратуру один раз. Перед тим, як вона давала пояснення слідчий дав їй прослухати звукозапис розмов. Їй не сподобався їх зміст, оскільки звучали образи у її адресу. Автомобіль яким у той день керував син зареєстрована на бабцю ОСОБА_55 . Не пригадує коли викликали у прокуратуру, не пригадує коли були повергнуті кошти, не пригадує коли було відремонтовано автомобіль.
Проаналізувавши та оцінивши покази свідків сторони обвинувачення ОСОБА_19 , ОСОБА_34 ОСОБА_47 ОСОБА_36 , свідків сторони захисту ОСОБА_18 , ОСОБА_17 та ОСОБА_16 , а також допитаних в судовому засіданні обвинувачених, суд приходить до висновку, про об`єктивність показів ОСОБА_17 та ОСОБА_16 оскільки такі узгоджуються з матеріалами кримінального провадження та доповнюють покази обвинувачених. Не надавати їм віри у суду не має підстав.
Натомість суд ставиться критично до показів свідків ОСОБА_34 та ОСОБА_19 , вважаючи їх, у даному випадку, зацікавленими особами, а крім того, ними не переконано суд у тому, що хтось із них безпосередньо бачив , що за кермом під час ДТП був обвинувачений ОСОБА_6 .
Що стосується показів допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_47 та ОСОБА_36 то суд до них також ставиться критично, зважаючи на те, що на час ДТП вказані свідки перебували у сильному алкогольному сп`янінні, що вони й підтвердили в суді, а крім того, всі їх пояснення є плутаними, часто уточнювалися, а отже не послідовні.
Надає суд віри показам допитаної в судовому засіданні свідка ОСОБА_18 , оскільки її покази є найбільш послідовними, узгоджуються з матеріалами кримінального провадження та уже були предметом перевірки в іншому судовому процесі. Судом за даними фактами прийнято процесуальні рішення які набрали законної сили.
Відповідно до ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Преюдиційний характер судових рішень, ухвалених в інших видах судочинства, допускається як нормами КПК України так й інших процесуальних кодексів, а також наявністю відповідних позицій Верховного Суду.

У п. 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26.06.2013 року у справі № 1-7/2013 вказано: Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України, розглядаючи цю справу, бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Отже, зясувавши вказану обставину, суд приходить до висновку, що реєструючи вказані кримінальні провадження за матеріалами у яких прийнято судові рішення, що набрали законної сили, орган досудового розслідування в данному випадку слідчий ОСОБА_25 перебрав на себе не притаманну йому функцію, - перевірку судового рішення.
Більш того, засуджена особа - ОСОБА_37 визнала свою вину, погодилася з рішенням суду та відбула призначене їй покарання.
Виходячи із логіки слідчого ОСОБА_25 , а саме, що у подібних випадках має місце склад злочину, то у такий спосіб можуть бути перевірені всі вироки судів, що розглядаються за спрощеним порядком, передбаченим статтями 301 - 302 КПК України, а також судові рішення де судове слідство проводилося за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України.
Крім цього, в ході судового розгляду сторона захисту заявила клопотання про визнання доказів прокурора неналежними та недопустимими.
Разом з тим, судом було прийнято рішення про доцільність їх дослідження з метою повного, всебічного і об`єктивного розгляду справи та вирішення питання про допустимість доказів у нарадчій кімнаті.
Зважаючи на те, що суд з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду обвинувального акта досліджував докази надані прокурором у підтвердження вини обвинувачених, то аналізуючи кожен доказ окремо, суд приходить до висновку, що жоден з них не вказує на умисел обвинувачених щодо вчинення інкримінованих дій.
Зокрема щодо дослідженого судом рапорту від 24.03.2017 року з якого вбачається, що слідчий в ОВС другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області ОСОБА_21 ; начальник другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури області ОСОБА_22 та начальник слідчого управління прокуратури області ОСОБА_23 своїм спільним рапортом на ім`я заступника прокурора Львівської області ОСОБА_24 звернулися до останнього з проханням надати дозвіл на внесення в порядку ст.. 214 КПК України відомостей в ЄРДР по факту ознак злочину в діях ОСОБА_3 , передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України при складанні ним вказаних вище протоколів (т.2 ас. 47 -48).
Отже, є очевидним, що підставою реєстрації кримінального провадження в ЄРДР № 0000100 від 24.03.2017 року та № 0000132 від 20.04.2017 року став рапорт, документ, який не передбачений процесуальним законом, а не матеріали кримінального провадження які, як твердить прокурор, виділені з кримінального провадження № 0000195 від 03.10.2016 року.
Більш того, виділення матеріалів відповідно до постанови прокурора відбулося 30 березня 2017 року, а кримінальні провадження щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_6 зареєстровані 24 березня та 20 квітня 2017 року відповідно.
Відтак, є очевидним, що слідчим порушено весь хронологічний баланс порядку досудового розслідування , встановлений кримінально процесуальним кодексом України, а вказані відомості внесені з порушенням строків, передбачених ст.. 214 КПК України.
Такі дії авторів вказаного вище рапорту суперечать ст.. 40, 55, 60, 110, 214 КПК України, оскільки не визначають процесуального становища цих осіб у кримінальному провадженні. Більш того, слідчий у даному випадку є заявником по обставинах, які сам досліджує. Саме ця обставина стала підставою для слідчого викривити в ЄРДРі графу «Заявник, або потерпілий», де він, слідчий, зазначив, що підставою для внесення відомостей є «..Матеріали правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень..», а це не відповідає дійсності та суперечить матеріалам кримінального провадження і твердженням прокурора про те, що докази здобуті в іншому кримінальному провадженні ( т. 2 ас. 40 -43).
За даних обставин, суд повністю погоджується з стороною захисту, про те, що досудове розслідування проводилося в кримінальних провадженнях № 0000100 від 24.03.2017 року та № 0000132 від 20.04.2017 року до внесення відомостей в ЄРДР, що суперечить вимогам ч. 2 та ч. 3 ст. 214 КПК України, відповідно до якої, досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до ЄРДР. Здійснення досудового розслідування , крім випадків, передбачених цією частиною, до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається.
Органом досудового розслідування, в даному кримінальному провадженні, вчинено все з точністю до навпаки.
В судовому засіданні прокурор, як на доказ, покликається на ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 13.01.2016 року у кримінальному провадженні № 0000195 від 03.10.2016 року та результати обшуку від 17 січня 2017 року у ОСОБА_6 по місцю його проживання, а саме : АДРЕСА_2 де і були виявлені та вилучені протоколи про адміністративні правопорушення серії БР № 258747 та серії БР № 258748 від 14.11 2016 року. Тобто вказані вище протоколи були вилучені протоколом обшуку у кримінальному провадженні № 0000195 від 03.10.2016 року, а отже результати негласної слідчої дії і результати обшуку слідчому були відомі щонайменше 17 січня 2017 року, проте відомості в ЄРДР внесено ним тільки 24 березня та 20 квітня 2017 року, що є сатисфакцією порушення строків, встановлених ст.. 214 КПК України (т.2 ас.29).
Прокурор також покликається, як на доказ, на витяг з ЄРДР з якого вбачається, що 24.03.2017 року слідчим ОСОБА_25 здійснена реєстрація кримінального провадження № 0000100 ( ч. 1 ст. 366 КК України) за фактом внесення ОСОБА_3 до протоколу про адміністративне правопорушення серії БР № 258747 від 14.11.2016 року за ст.. 124 КУпАП завідомо неправдиві відомості про те, що адміністративне правопорушення вчинила ОСОБА_37 , а не як він, прокурор та орган досудового розслідування, вважають, що ДТП вчинив ОСОБА_6 , а також на витягом з ЄРДР з якого вбачається, що 20.04.2017 року слідчим ОСОБА_25 здійснена реєстрація кримінального провадження № 0000132 (ч.4 ст. 27, ч.1 ст. 366 КК України) за фактом підбурення ОСОБА_6 ОСОБА_3 щодо вчинення вказаних вище дій, тобто до внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей (т. 2 ас. 4 ас 40).
Разом з тим, суд не вважає дані витяги доказом у розглядуваному кримінальному провадженні, реєстрація викладених в них фабулах фактичних обставин не відповідає дійсності, та здійснена з порушенням вимог процесуального законодавства.
Як доказ, прокурор також просить суд врахувати постанову прокурора про виділення матеріалів досудового розслідування від 30 березня 2017 року постановлену у кримінальному провадженні № 000195 від 03.10.2016 року.
З урахування результатів судового слідства, суд вважає за неможливе визнати це допустимим доказом, оскільки як сама постанова так і матеріали що зазначені в ній, як виділені в окреме провадження, не внесені в ЄРДР № 0000100 від 24 березня 2016 року. Зрештою і не могли бути внесені оскільки виділені на шість днів пізніше. Прокурором не представлено суду іншого процесуального документу, яким би виділені постановою від 30 березня 2017 року матеріали були долучені до кримінального провадження № 0000100 від 24 березня 2016 року ( т. 2 ас. 44 -46).
Не вважає суд за можливе визнати доказом витяг з реєстру кримінального провадження № 0000132 від 20 квітня 2017 року (ч.4 ст. 27, ч.1 ст. 366 КК України) за фактом підбурення ОСОБА_6 , оскільки таке, як зазначено в фабулі витягу, зареєстровано на підставі , - «… Матеріали правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень» , а не за виділеними матеріалами з кримінального провадження № 000195 від 03.10.2016 року відповідно до постанови прокурора від 30.03.2017 року.
Крім цього, публічним обвинувачем в судовому процесі такі матеріали як, - «…Матеріали правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень», як доказ не надавалися та судом не досліджувалися.
Щодо доказу у вигляді висновку судової експертизи № 1680 від 19 квітня 2017 року , на який покликається прокурор, то суд вважає такий доказ неналежним, оскільки на експертне дослідження надавалися взірці рукописного тексту підписів ОСОБА_3 , які відповідно до протоколу слідчого ОСОБА_25 від 17 березня 2017 року відбиралися у кримінальному провадженні № 000195 від 03.10.2016 року ( т. 2 ас.141), а експертиза призначена і експертний висновок складено у кримінальному провадженні № 0000100 від 24 березня 2016 ( т.2 ас. 216). Крім того, публічним обвинувачем в судовому засіданні не представлено суду постанови з прийнятим рішенням про відібрання таких взірців у ОСОБА_3 , як не представлено і процесуальних документів, котрі б підтверджували процесуальні повноваження слідчого ОСОБА_25 та прокурорів, що здійснювали процесуальне керівництво у кримінальних провадженнях № 0000100 від 24 березня 2016 року та № 0000132 від 20 квітня 2017 року.
Як на доказ в судовому засіданні прокурор також покликається на матеріалами негласних слідчих (розшукових) дій, якими, як вважає прокурор, отримано фактичні дані про розмови між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 що містяться на звуковому носії та в протколі № 27т/42-13/01-17 від 04.01.2017 року.
Прокурор стверджує, що згідно цих доказів ОСОБА_6 мав намір запропонувати ОСОБА_3 для складання протоколів про вчинення вказаних адміністративних правопорушень різних осіб, в тому числі ОСОБА_6 вирішив, що особою на яку ОСОБА_3 складе протколи про вчинення вказаних адміністративних правопорушень буде його дружина ОСОБА_37 , про що 14.11.2016 року близько 12 годю25 хв. повідомив телефоном ОСОБА_3 , який в подальшому, згідно їхньої з ОСОБА_6 домовленості, склав протоколи про адміністративні правопорушення на дружину останнього ОСОБА_18 .
Проте, як встановлено судовим слідством, дані твердження прокурора не знаходять свого підтвердження.
Так, здійснивши в судовому засіданні відтворення звукозапису негласних слідчих (розшукових) дій, тобто перевіривши доводи прокурора безпосередньо, суд не знайшов тексту розмови, з якого можна було б зробити ті висновки, що зроблені органами досудового розслідування та нав`язуються суду прокурором.
Більш того, доказ у вигляді результатів негласних слідчих дій не може бути використаним у кримінальних провадженнях № 0000132 від 20 квітня 2017 року за ч.4 ст. 27, ч.1 ст. 366 КК України та у кримінальному провадженні № 0000100 від 24.03.2017 року із зазначенням правової кваліфікації за ч. 4 ст.27 ч.1 ст. 366 та ч.1 ст. 366 КК України, оскільки це суперечить вимогам ст.. 246 КПК України, відповідно приписів якої, регламентовано, що негласні слідчі (розшукові) дії, передбачені, в тому числі, ст. 271 КПК України, проводяться виключно у кримінальному провадженні щодо тяжких чи особливо тяжких злочинів.

Відповідно до ст.. 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 366 КК України, відноситься до нетяжкого злочину.
Відтак, проаналізувавши та оцінивши кожний доказ наданий публічним обвинувачем з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності, взаємозв`язку та узгодженості, перевіривши й оцінивши усі доводи учасників судового провадження, виходячи з результатів судового слідства, у тому числі й пояснень свідків як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, суд дійшов до наступного висновку.

Інкриміновані у вину ОСОБА_3 дії, які вчинялися ним при оформленні вказаних вище матеріалів про адміністративні правопорушення, у тому числі й складанні протоколів серії БР № 258747 та серії БР № 258748 від 14.11 2016 року, були його прямим обов`язком виходячи із вимог ст. 62 Конституції України та ст. 280 КУпАП, відповідно до якої орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду.

Крім того, частиною 2 статті 251 КУпАП, передбачено, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Обєктивність оформлення адміністративних матеріалів за протоколами серії БР № 258747 та серії БР № 258748 від 14.11 2016 року, перевірена Пустомитівським районним судом Львівської області, підтверджена керівництвом ОСОБА_3 та результатами службової перевірки, що вказує на відсутність будь яких дій ОСОБА_3 спрямованих вчинення інкримінованого злочину. В даному випадку у суду виникає «розумний сумнів» щодо вини ОСОБА_3 .
Відсутність вини в інкримінованих діях ОСОБА_3 , автоматично виключає вину ОСОБА_56 в інкримінованому йому злочині.

Стандарт доведення вини «поза розумним сумнівом» означає, що при доведенні винуватості особи не повинно залишатися жодного «розумного сумніву» в цьому, тоді як наявність такого «розумного сумніву» у винуватості особи є підставою для його виправдання.

Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Відповідно до принципу «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у п.43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 р., доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом.
Вина особи, яка притягається до відповідальності повинна бути доведена органом , а доводи вини повинні ґрунтуватися на доказах, об`єктивність яких не викликала б сумніву.
Відповідно до вимог ч.1 ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно ч.2 ст.86 КПК України, недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатись суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом , відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

При цьому суд зважає на те, що згідно ст. 94 КПК України , жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доках з точи зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст.374 КПК України.

Згідно із статтею 92 КПК України, обов`язок доказування події кримінального правопорушення ( час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження та інші обставини, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Відповідно до ч. 2 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає.

Сторона захисту заявила клопотання про визнання наданих стороною обвинувачення доказів недопустимими та неналежними, проте прокурором таке клопотання не спростовано.

У той же час, як вбачається із змісту обвинувачення викладеного в обвинувальному акті кримінального провадження № 0000100 від 24 березня 2017 року та всіх доводів публічного обвинувача в судовому засіданні, таке обвинувачення ґрунтується на магнітному носії інформації USB- Flash інв..№ 38 та протоколі про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії, яка мала місце у кримінальному провадженні № 0000195 від 03 жовтня 2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч.1 ст. 364 КК України та які є базовими у кримінальному провадженні 0000100 від 24.03.2017 року.
Отже, судом встановлено, що негласна слідча (розшукова ) дія, результатом якої є доказ у вигляді вказаного протоколу та відповідного звукового носія, що теж досліджений судом, проводилася в іншому кримінальному провадженні.
Прокурор пропонуючи суду дані докази, як такі, що доводять вину обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в інкримінованому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 366 КК України, їх належність та допустимість мотивує наявністю ухвали слідчого судді «Про надання дозволу на використання результатів негласних слідчих (розшукових) дій в інших цілях», і, зокрема використання у кримінальному провадженні № 0000100 від 24 березня 2017року.
Проте з такими доводами прокурора публічного обвинувача суд не погоджується, оскільки прокурором так і не надано Ухвали слідчого судді апеляційного суду від 12.10.2016, № 02862т про надання дозволу на проведення таких негласних слідчих (розшукових) дій у кримінальному провадженні, а покликання прокурора на ухвалу про дозвіл на використання результатів в іншому кримінальному провадженні, суд відхиляє виходячи із вимог ст.. 23 КПК України, відповідно до якої суд досліджує докази безпосередньо.

Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. З цих підстав суд визнає недопустимими докази прокурора у вигляді Протоколу про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 04.01.2017 року та магнітного носія інформації USB- Flash інв..№ 38 в кримінальному провадженні № 0000100 від 24 березня 2017 року.
Встановлено також, що доступ в порядку ст.290 КПК України стороні захисту до вказаної постанови не надавався, оскільки така відсутня в матеріалах кримінального провадження № 0000100 від 24 березня 2017 року, що й підтвердив в судовому засіданні прокурор.

У пункті п. 5.30 Розділу Інструкції про організацію проведення негласних слідчих(розшукових)дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні, яка затверджена спільним наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України , Адміністрації державної прикордонної служби України, Міністерства Фінансів України, Міністерства юстиції України № 114/1042/516/1199/936/1687/5 від 16.11.2012 р., зазначено, що до розсекречених матеріалів доступ надається разом з іншими матеріалами досудового розслідування в порядку ст.290 КПК України.

Відповідно до положень ч. 12 ст. 290 КПК України, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів іншій стороні, суд не має права допустити відомості, що містяться в них як докази безпосередньо під час судового провадження.

Саме такий правовий висновок зробив Верховний Суд України в постанові від 16.03.2017 р. у справі № 5-364 кс 16 щодо необхідності дотримання сторонами кримінального провадження положень ст. 290 КПК України та відкриття сторонами одна одній усіх матеріалів після закінчення досудового розслідування, а також додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду, оскільки недотримання цих вимог є підставою для визнання судом відомостей, що містяться в них, недопустимими доказами.

З огляду на викладене , суд також приходить до беззаперечного висновку, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000100 від 24 березня 2017 року щодо ОСОБА_3 та у кримінальному провадженні № 0000132 від 20 квітня 2017 року щодо ОСОБА_6 за фактом діянь інкримінованих за ч. 1 ст. 366 КК України, проведено незаконно, а відтак всі докази отримані внаслідок незаконних слідчих дій суд визнає недопустимими.

Згідно ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Зважаючи на результати судового слідства, суд визнає, що у кримінальному провадженні № 0000100 від 24 березня 2017 року має місце істотного порушенням прав людини і основоположних свобод ОСОБА_3 .
Відповідно до пунктів 3 та 4 ч .2 ст. 87 КПК України, суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема щодо здійснення процесуальних дій, які потребують дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих вимог.

У п. 52 рішення ЄСПЛ від 05.02.2008 «Романаускас проти Литви», судом констатовано, що національний суд повинен переконатися, що провадження в цілому, зокрема спосіб отримання доказів, було справедливим.

З огляду на все вищевикладене, суд приходить до беззаперечного висновку, що за даних обставин вина ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 366 КК України, а ОСОБА_6 за ч.4 ст. 27 ч.1 ст. 366 КК України матеріалами кримінального провадження та публічним обвинувачем у суді не доводиться.

Однією із засад кримінального судочинства в Україні є презумпція невинуватості, що закріплена у ст.62 Конституції України та ст.ст.7,17 КПК, відповідно до яких, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра та обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

За таких обставин суд приходить до висновку про недоведеність стороною обвинувачення вини ОСОБА_57 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України та ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.27 ч.1 ст.366 КК України., що є підставою для постановлення відносно них виправдувального вироку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 349,370,371,373,374-376 КПК України , -

УХВАЛИВ :

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати невинуватим та виправдати за ч. 1 ст. 366 КК України за відсутністю в його діях події зазначеного злочину на підставі п.1 ч.1 ст.373КПК України.

ОСОБА_6 , року 1987,місяця серпня, дня 12 народження, визнати невинуватим та виправдати за ч.4 ст. 27 ч. 1 ст. 366 КК України за відсутністю в його діях події зазначеного злочину на підставі п.1 ч.1 ст.373КПК України.

Речові докази у вигляді документів, а саме оригіналів протоколів про адміністративні правопорушення серії БР № 258747 та серії БР № 258748 від 14.11 2016 року ( т 2. ас.68, 91) повернути Пустомитівському районному суду Львівської області.
Матеріали досудового розслідування кримінального провадження № 0000100 від 24 березня 2017 року, що були предметом дослідження у суді, залишити при обвинувальному акті, з подальшим зберіганням з обвинувальним актом у судовій справі № 465/2671/17.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення через суд , який ухвалив судове рішення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

У випадку відсутності апеляційних скарг, вирок набирає законної сили з 22 травня 2022 року.
Учасники судового процесу можуть отримати копію вироку у секретаря судового засідання.

Суддя ОСОБА_58