Справа № 161/7689/22 Провадження №11-кп/802/644/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст.436-2 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 вересня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,
обвинуваченого - ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2022 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.436-2 КК України,-

В С Т А Н О В И В :
Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.06.2022 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Луцька, Волинської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, українця, з середньою освітою, пенсіонера, не судимого,
визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.436-2 КК України та призначено покарання у виді у виді 1 (одного) місяця арешту.
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
До набрання вироком законної сили застосовано відносно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави витрати пов`язані із залученням експерта для проведення судової лінгвістичної експертизи в сумі 1314 (одну тисячу триста чотирнадцять тисяч) гривень 39 копійок.
Вироком суду вирішено долю речових доказів та арештованого майна.
Згідно вироку суду, згідно Конституції України, Україна є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.
Всупереч вказаним нормам міжнародного гуманітарного права Президент Російської Федерації (далі - рф) ОСОБА_9 , а також інші невстановлені на цей час досудовим розслідуванням представники влади рф, діючи всупереч вимогам п.п.1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994 року, принципам Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 роу та вимогам ч.4 ст.2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 року № 36/103, від 16.12.1970 року № 2734 (ХХV), від 21.12.1965 року № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 року № 3314 (ХХІХ), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів збройних сил рф на територію України.
Відповідно, 24.02.2022 року, на виконання вищевказаного наказу, військовослужбовці збройних сил рф, шляхом збройної агресії, з погрозою застосування зброї та її фактичним застосуванням, незаконно вторглась на територію Україну через державні кордони України в Київській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та здійснила збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, та здійснили окупацію частин вказаної території, чим змінили межі території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час та призводить до загибелі людей та інших тяжких наслідків.
У свою чергу, Указом Президента України Володимира Зеленського № 64/2022 від 24.02.2022 року, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України.
В ході розвитку подій, пов`язаних з військовою агресією рф, ОСОБА_7 , сповідуючи ідеї військово-політичного керівництва російської федерації щодо політичної, ідеологічної, національної нетерпимості та ненависті до української нації та державності, підтримуючи антиукраїнські рухи, спрямовані на відокремлення від України частини її території та населення та агресивну ідеологічну мотивацію, включаючи роздмухування такої мотивації в інших, підбурювання до таких злочинів, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в період часу з 01.03.2022 року по 30.04.2022 року, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, у спілкуванні з мешканцями в селі Сокиричі Луцького району Волинської області відкрито висловлював заперечення факту збройної агресії рф проти України, висловлювався щодо неправомірності військових дій української влади, які розпочаті у 2014 році на території Донецької та Луганської областей, поширював ідеологію щодо виправдовування та визнання правомірною збройну агресію рф проти України, а саме розповсюджував в усній формі вислови, такі як: «кому потрібна та Україна, путіну (ненормативна лексика) та Україна не треба, вона і так скоро здохне», «чого поїхали бандери на Схід, вони винуваті, що війна на Донбасі почалась», «війна почалась через українську владу», «якби «бандеровці» у 2014 році не пішли з війною на Донбас то все було б інакше».
Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 своїми умисними діями, які виразились у виправдовуванні та визнанні правомірною збройної агресії російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.436-2 КК України (а.с.46-47).
В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інетерсах обвинуваченого ОСОБА_7 вказує на те, що вирок суду першої інстанції оскаржується як такий, що прийнятий з порушенням судом першої інстанції норм матеріального права при визначенні покарання і за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. При цьому сторона захисту погоджується з вироком та встановленими фактичними обставинами в частині визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.436-2 КК України.

Вказує на те, що судом першої інстанції було правильно встановлено суб`єктивне ставлення ОСОБА_10 до вчиненого ним правопорушення - щире каяття. Що у відповідності до вимог ст.66 КК України має пом`якшувати покарання ОСОБА_7 . Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено. Однак призначаючи покарання ОСОБА_7 суд припустився помилок. Суд визнав ОСОБА_7 повністю здоровою особою, оцінив інформацію про стан здоров`я ОСОБА_7 виключно з довідок про неперебування ОСОБА_10 на обліках у лікарів нарколога і психіатра, ОСОБА_7 питання про стан його здоров`я не ставилися. Дане твердження суду не відповідає дійсності так як ОСОБА_7 є ососбою похилого віку, має повних 77 років, має перелік хронічних захворювань, на які хворіє вже понад 17 років. Також суд вийшов за межі своїх повноважень, а саме, обґрунтовуючи необхідність застосування покарання з ізоляцією від суспільства - арешт, застосував кваліфікуючуознаку - «вчинено в період воєнного стану». Хоча, ані у фабулі кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.436-2 КК України та обтяжуючих обставинах, передбачених ст.67 КК України, ані в обвиеувальному акті цієї кваліфікуючої ознаки немає. Також суд не оцінив повного мірою того, що ОСОБА_7 щиро розкаявся у вчиненому кримінальному правопорушенні. А відтак, в подальшому ОСОБА_7 не буде вчиняти кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.436-2 КК України. Будь яких негативних наслідків не настало. А враховуючи те, що він за свої 77 років життя жодного разу не притягувався за інші правопорушення, суд мав прийти до висновку, що ОСОБА_7 не можна вважати суспільно небезпечною особою.

Вважає, що за допущених судом порушень ОСОБА_7 заслуговує на більш м`яке покарання ніж йому призначене вироком. Санкція ч.1 ст.436-2 КК України містить більш м`яке покарання, яким є виправні роботи на строк до двох років. Однак, в силу ст.57 КК України, виправні роботи не застосовуються до осіб, що досягли пенсійного віку, а тому залишення вироку без змін буде явно незаконним. А тому вважає, що суд має визнати, що з урахуванням бездоганної поведінки, яка виявилася у щирому каятті та зміні своєї позиції (визнанні російської агресії), ОСОБА_7 на час розгляду справи в суді не можна вважати суспільно небезпечною особою, а тому його треба звільнити від відбування покарання на підставі ч.4 ст.74 КК України.

Просить вирок суду змінити та на підставі ч.4 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_7 від покарання, призначеного вироком (а.с.50-53).

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційної скарги; думку обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити; прокурора, який проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи і його висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.436-2 КК України,ґрунтується на об`єктивно досліджених доказах, які всебічно і повно перевірені судом першої інстанції з дотриманням вимог кримінально процесуального законодавства, які ніким з учасників судового провадження не оспорюються.
У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим,

Водночас, щодо доводів захисника обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що призначене покарання ОСОБА_7 є надто суворим та про наявність підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ч.4 ст.74 КК України є безпідставними з наступних підстав.

Згідно з ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому воно повинно бути необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.
В той же час згідно зі ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Тобто, при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати не тільки дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують покарання, сукупність пом`якшуючих покарання обставин, тощо, а й особливості вчинення конкретного злочину, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції врахував наявність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, обвинуваченого.
До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , відповідно до ст.66 КК України,суд першої інстанції відніс щире каяття.
Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , відповідно до ст.67 КК України, суд першої інстанції не вбачав.
Крім того, судом при призначенні покарання правильно враховано й інші обставини, а саме інформацію про стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 , який не перебуває на обліку у лікарів нарколога і психіатра та за допомогою до них не звертався, не судимий, вину визнав повністю, має постійне місце проживання.
Тому врахувавши всі обставини в кримінальному провадженні в їх сукупності, у тому числі й ті, на які посилається у своїй апеляційні скарзі захисник обвинуваченого, яким судом першої інстанції була надана вірна оцінка, призначив ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.436-2 КК України в мінімальній межі в межах санкції статті.
На думку апеляційного суду призначене покарання неможливе без ізоляції від суспільства, буде відповідатиме принципам законності, справедливості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення, перевиховання й попередження вчинення як обвинуваченим, так і іншими особами, нових кримінальних правопорушень.
Також, колегія суддів апеляційного суду не погоджується із доводами апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ч.4 ст.74 КК України.
Так, відповідно до ч.4 ст.74 КК України особа, яка вчинила кримінальний проступок або нетяжкий злочин, може бути за вироком суду звільнена від покарання, якщо буде визнано, що з урахуванням бездоганної поведінки і сумлінного ставлення до праці цю особу на час розгляду справи в суді не можна вважати суспільно небезпечною.
Поведінку особи слід вважати бездоганною, якщо вона не лише не вчиняє кримінальних та інших правопорушень, а й дотримується загальноприйнятих норм поведінки та моралі.
Неможливість застосування до ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання свідчить той факт, що він вчинив кримінальне правопорушення проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку в той час, коли відповідно до указу Президента України Володимира Зеленського № 64/2022 від 24.02.2022 року, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність даного правопорушення.
За таких обставин колегія суддів визнає вимоги та доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо необхідності звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання необґрунтованими.
Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 червня 2022 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.436-2 КК України, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді