ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року
м. Київ

справа № 579/957/20

провадження № 51 - 5253 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
засудженого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Глухівського районного суду Сумської області від 19 січня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року стосовно

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та мешканця

АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Глухівського районного суду Сумської області від 19 січня 2021 року, залишеним без змін ухвалою Полтавського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року, ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 31 серпня 2015 року приблизно о 21:30, перебуваючи в парку відпочинку на площі Свободи у м. Кролевець Сумської області, маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, умисно наніс один удар колючо-ріжучим предметом у живіт потерпілому ОСОБА_8 , спричинивши останньому тяжких тілесних ушкоджень.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

За змістом касаційної скарги захисник ОСОБА_6 , не погоджуючись із судовими рішеннями через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить їх скасувати і призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції.
Свої вимоги захисник мотивує тим, що:
- сторона обвинувачення не надала належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження вини ОСОБА_7 в інкримінованому злочині поза розумним сумнівом;
- суд першої інстанції:
- наявним у матеріалах провадження доказам дав невірну оцінку, обґрунтував свої висновки недопустимими доказами, зокрема, висновком експерта, слідчим експериментом, суперечливими показаннями потерпілого і свідків;
- залишив без уваги показання обвинуваченого щодо отримання потерпілим тілесних ушкоджень від невстановленої особи, показання потерпілого та відомості про його стан здоров`я;
- безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про допит експерта та роз`яснення його висновку;
- у вироку невірно виклав показання свідків сторони захисту;
- не дослідив речовий доказ;
- суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив викладених в апеляційній скарзі доводів, обмежившись перерахунком досліджених доказів та безпідставно відмовивши у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів, постановив рішення, яке не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Крім того, захисник вказує на порушення права ОСОБА_7 на захист через неефективне здійснення адвокатом з центру безоплатної правової допомоги первинного захисту.

Від прокурора Глухівського відділу Шосткинської окружної прокуратури надійшли заперечення, в яких він просить відмовити в задоволенні касаційної скарги захисника.

Позиції учасників судового провадження

Захисник і засуджений підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги захисника, просив залишити без зміни оскаржувані судові рішення стосовно ОСОБА_7 .

Мотиви Суду

Положеннями ст. 433 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України).

Статтею 438 КПК України передбачено, що неповнота досудового розслідування та судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, про що порушує питання захисник, перегляду в касаційному порядку не підлягають, а отже, при касаційному розгляді кримінального провадження колегія суддів касаційного суду виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом.

Зокрема, викладені в касаційній скарзі доводи щодо неналежної оцінки показань обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 , свідків, відхилення заявлених клопотань про допит та недослідження речового доказу фактично стосуються переоцінки доказів й неповноти судового слідства, що не є предметом касаційного перегляду в розумінні ст. 438 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Обвинувальний вирок ухвалюється судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

У поданій касаційній скарзі захисник ОСОБА_9 покликається на допущення істотного порушення вимог кримінального процесуального закону під час досудового розслідування та судового слідства, зокрема, на недопустимість доказів, безпідставну відмову в задоволенні клопотань судом апеляційної інстанції та надання неефективного захисту обвинуваченому.

Проте зазначені доводи Суд уважає такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах кримінального процесуального закону.

При перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та правильність кваліфікації його дій за даною нормою кримінального закону судом зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що у судовому рішенні наведено докладні мотиви.

Так, висновок про те, що ОСОБА_7 умисно заподіяв потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, суд першої інстанції зробив, обґрунтовано врахувавши:

- показання потерпілого ОСОБА_8 про те, що 31 серпня 2015 року він по телефону домовився про зустріч зі ОСОБА_7 з приводу образ в бік його дівчини. В подальшому поїхав до парку, де назустріч вийшов ОСОБА_7 та одразу ж наніс йому один удар рукою в обличчя. Коли він (потерпілий) почав відмахуватись, то відчув різкий біль внизу живота та, глянувши, зрозумів, що ОСОБА_7 вдарив його ножем, бо пішла кров, при цьому самого удару не бачив, оскільки ОСОБА_7 стояв дуже близько. Потім він повідомив ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , що ОСОБА_7 його порізав;
- показання свідка ОСОБА_10 , який розповів про те, що в кінці серпня 2015 року, коли він з ОСОБА_11 приїхали до парку, то побачили, як їм назустріч йшов ОСОБА_8 , тримаючись за бік, і повідомив, що його підрізав ОСОБА_7 , який стояв позаду. Він (свідок) запитав у ОСОБА_7 , навіщо він підрізав ОСОБА_8 , той нічого не відповів. Оскільки ОСОБА_8 втрачав свідомість, йшла кров, він зупинив знайомого таксиста та вони поїхали до лікарні;
дані, що містяться у:
- протоколі огляду речового доказу від 07 вересня 2019 року, згідно з яким на футболці, належній ОСОБА_8 , виявлено розрив коміра та отвір розмірами 16х2 мм на передній стороні;
- висновку експерта № 357 від 05.10.2015, згідно з яким на передній поверхні належній ОСОБА_8 футболки виявлено колото-різане пошкодження, яке могло утворитись від колючо-ріжучого плоского клинкового знаряддя, типу ножа;
- висновку експерта № 116 від 03.12.2015, згідно з яким у ОСОБА_8 виявлено при прибутті до Хірургічного відділення Кролевецької ЦРЛ рани в лівому підребер`ї та садно лівої підключичної ділянки. Після обстеження був встановлений клінічний діагноз «Проникаюче ножове поранення черевної порожнини з пошкодженням підшлункової залози, поперечно-ободочної кишки, шлунково-ободочної зв`язки, внутрішньочеревнева кровотеча». Вказані ушкодження могли виникнути внаслідок удару колючо-ріжучим предметом типу ножа і за ступенем тяжкості це тяжкі тілесні ушкодження, які є небезпечними для життя в момент їх заподіяння;
- протоколі проведення слідчого експерименту від 06.01.2016 за участю ОСОБА_8 , в ході якого потерпілий показав і розповів про обставини нанесення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень.

Як убачається з вироку, суд першої інстанції дав оцінку показанням ОСОБА_7 в частині невизнання провини в інкримінованому йому злочині і не встановив того, що допитані в судовому засіданні потерпілий та свідки обмовили обвинуваченого, оскільки їхні показання узгоджуються між собою та з іншими здобутими у кримінальному провадженні та дослідженими в судовому засіданні доказами.

Таким чином, дослідивши та проаналізувавши всі зібрані у справі докази, суд першої інстанції встановив зв`язок між результатами проведених експертиз та показаннями потерпілого і свідків, й сукупність усіх передбачених законом ознак складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та, ухвалюючи вирок, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_7 вчинив інкримінований йому злочин.

На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого саме ч. 1 ст. 121 КК України, належним чином обґрунтовані та вмотивовані.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому кримінальному правопорушенні доведена поза розумним сумнівом.

Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами провадження не встановлено та судом правильно вирішено питання про їхню належність і допустимість, з дотриманням вимог статей 85 - 89, 94, 95 КПК України.

Вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 відповідає вимогам статей 370, 374 КПК України.
Щодо тверджень сторони захисту про недопустимість в якості доказу висновку експерта № 116 від 03 грудня 2015 року з посиланням на те, що експерт самостійно збирав медичну документацію для проведення експертизи, то вони є безпідставними з огляду на те, що в матеріалах провадження містяться листи слідчого СВ Кролевецького ВП ГВП ГУНПУ в Сумській області до головного лікаря Кролевецької центральної районної лікарні із запитом про надання медичної документації на ОСОБА_8 до бюро судово-медичної експертизи в Кролевецькому районі з метою подальшого проведення призначеної судово-медичної експертизи. Крім того, в описовій частині вказаного висновку експерта зазначено, що слідчим йому була надана історія хвороби № 2563/1025 на ім`я ОСОБА_8 .

Вказаний висновок експерта складений з дотриманням вимог статей 101, 102 КПК України, підстави вважати його недопустимим доказом в розумінні ст. 87 КПК України у Суду відсутні.

Що ж стосується доводів про проведення слідчого експерименту не під відеозапис, то слід зазначити про те, що за приписами ч. 2 ст. 240 КПК України під час проведення слідчого експерименту можуть проводитися вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складатися плани і схеми, виготовлятися графічні зображення, відбитки та зліпки, які додаються до протоколу. Як убачається з матеріалів провадження, проведення слідчого експерименту 06 січня 2016 року відбувалось за участю потерпілого ОСОБА_8 , у присутності понятих із застосуванням технічних засобів фіксації фотозйомки на фотоапарат «Самсунг», про що було повідомлено учасників цієї слідчої дії й за її результатами складено протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Тому доводи захисника про порушення вимог КПК України, що може слугувати безумовною підставою для скасування судових рішень, є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Так, обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в наближеному до мінімального розміру, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 121 КК України, суд першої інстанції, як убачається з вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до тяжких злочинів, спосіб і характер його вчинення, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та наявність обставини, що обтяжує покарання рецидив злочину, думку потерпілого, дані про особу винного, зокрема те, що він за місцем проживання характеризується негативно, офіційно не працює, має незадовільний стан здоров`я.

Таким чином, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, дотримався вимог статей 50, 6567 КК України.

Призначене ОСОБА_7 покарання за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення нових злочинів.

Крім того, доводи обвинуваченого, аналогічні наведеним захисником у касаційній скарзі, були ретельно перевірені судом апеляційної інстанції, який, розглядаючи апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора на вирок суду першої інстанції, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.

За результатами перегляду вироку суду першої інстанції суд апеляційної інстанції з урахуванням конкретних обставин справи погодився з оцінкою доказів, досліджених місцевим судом, і врахованих при доведенні винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, при цьому належним чином умотивував свої висновки.

Посилання сторони захисту на достовірність показань потерпілого ОСОБА_8 у зв`язку з наявністю психічної хвороби, що на їхню думку, вплинуло на його здатність адекватно сприймати обставини події, є неспроможними з огляду на те, що потерпілий безпосередньо в судовому засіданні давав чіткі, логічні та послідовні показання, які узгоджуються з іншими здобутими у кримінальному провадженні доказами, та яким суд першої інстанції надав належну оцінку і зазначив про це у вироку. Крім того, аналогічні доводи були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який зазначив про те, що вони не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду вироку, а стороною захисту не було надано відповідних доказів на обґрунтування своїх доводів.

Щодо доводів про безпідставну відмову судом апеляційної інстанції у повторному дослідженні доказів, зокрема, допиті потерпілого, свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , понятих, які були присутніми при проведенні слідчого експерименту, експерта, то Суд зауважує про таке.

Згідно з приписами ч. 3 ст. 404 КПК України повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, за наявності клопотання учасників судового провадження допускається лише за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визнає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так і однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.

При цьому сама лише незгода учасника судового провадження з оцінкою певних конкретних доказів не може слугувати підставою для їхнього обов`язкового повторного дослідження.
Відмова ж у задоволенні клопотання за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів у справі не свідчить про порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду.

Суд апеляційної інстанції проаналізував доводи сторони захисту про необхідність повторного дослідження доказів й, з`ясувавши позицію учасників процесу, не знайшов для цього обґрунтованих підстав, передбачених указаною нормою закону, тому доводи захисника не заслуговують на увагу і в цій частині.

До того ж, суд апеляційної інстанції погодився із оцінкою досліджених у даному кримінальному провадженні судом першої інстанції доказів та не надавав їм іншої оцінки.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, в постанові Великої Палати від 16 жовтня 2019 року (справа № 640/6847/15-к, провадження № 13-43 кс 19), про те, що під час апеляційного провадження повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду.

Доводи ж щодо порушення права ОСОБА_7 на захист через неефективне здійснення адвокатом з центру безоплатної правової допомоги первинного захисту не ґрунтуються на матеріалах провадження.

Так, захист ОСОБА_7 здійснювала адвокат ОСОБА_14 за призначенням, на якість надання нею юридичних послуг ОСОБА_7 не скаржився. Від її послуг обвинувачений відмовився в суді апеляційної інстанції у зв`язку з неспівпадінням позиції та бажанням укладення угоди з іншим адвокатом.

Ефективність захисту не є тотожним досягненню за результатами судового розгляду бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому належних та достатніх можливостей з використанням власних процесуальних прав та кваліфікованої юридичної допомоги, яка в передбачених законом випадках є обов`язковою, захищатися від обвинувачення в передбачений законом спосіб. Подальша незгода обвинуваченого з позицією і тактикою захисту не свідчить про його неефективність.

Таким чином, об`єктивних даних про неналежне виконання професійних обов`язків адвокатом, яке б могло призвести до істотного обмеження чи порушення прав ОСОБА_7 , матеріали провадження не містять, не встановлено цього і колегією суддів.

Перегляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 в апеляційному порядку здійснювався з дотриманням вимог ст. 404 КПК України, ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, Судом не встановлено.

Керуючись статтями 441, 442 КПК України, Суд

постановив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Глухівського районного суду Сумської області від 19 січня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 29 листопада 2021 року стосовно ОСОБА_7 без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3