ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
6 вересня 2022 року

м. Київ
справа № 158/1120/20
провадження № 51-576км22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції),

виправданого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
захисника ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції)
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_5 , котрий брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Волинського апеляційного суду від 19 листопада 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000585, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився у смт Цумань Ківерцівського району Волинської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 12 липня 2021 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і виправдано у зв`язку з недоведеністю наявності в його діянні складу кримінального правопорушення.

Вирішено долю речових доказів і питання про судові витрати.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні кримінально караних дій за таких обставин.

11 жовтня 2019 року приблизно о 20:20 ОСОБА_6 , рухаючись із неповнолітнім пасажиром ОСОБА_8 автодорогою Т-0212 між населеними пунктами смт Цумань і с. Кадище Ківерцівського району Волинської області в напрямку останнього, керуючи технічно справним мотоциклом марки «ІЖ Юпітер-5», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не маючи прав керування транспортним засобом відповідної категорії, усупереч п.п. 2.1 «а»; 2.3 «б», «г»; 11.3; 12.1; 12.3 Правил дорожнього руху проявив безпечність та неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, виїхав на смугу зустрічного руху, де зіткнувся з транспортним засобом марки «Фольксваген Пассат», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що здійснював рух у зустрічному напрямку, під керуванням ОСОБА_9 . Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження, від яких ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 19 листопада 2021 року вирок Ківерцівського районного суду Волинської області від 12 липня 2021 рокущодо ОСОБА_6 залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_5 , котрий брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вказує на невідповідність цієї ухвали вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального закону (далі КПК) через те, що в ній не зазначено підстав визнання необґрунтованими доводів апеляційної скарги прокурора щодо неповноти судового розгляду, розгляду провадження за відсутності потерпілого, якого не було належним чином повідомлено про дати та час судових засідань, і стосовно позбавлення прокурора права на репліку. Стверджує про те, що апеляційний суд не навів належних і достатніх мотивів прийнятого рішення про безпідставність доводів прокурора щодо допустимості як доказу протоколу огляду місця події від 11 жовтня 2019 року. Зазначає, що апеляційний суд, відмовивши прокурору в задоволенні клопотання про проведення слідчих експериментів, проведення комплексної експертизи, допиту свідків, неправомірно позбавив його права зібрати додаткові докази та порушив принцип справедливого судового розгляду. Крім того цей суд не надав оцінки всім доказам сторони обвинувачення і помилково погодився з неправильною оцінкою, даною районним судом показанням свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , висновку судової інженерно-транспортної експертизи № 598 від 26 лютого 2020 року. Як указано в касаційній скарзі, залишивши без змін виправдувальний вирок щодо ОСОБА_6 , апеляційний суд не застосував закон, який підлягав застосуванню, а саме ч. 2 ст. 286 КК.
Позиції інших учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_7 подав письмові заперечення на касаційну скаргу прокурора, у яких указав на законність та обґрунтованість ухвали Волинського апеляційного суду від 19 листопада 2021 року, безпідставність доводів прокурора і просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а зазначене судове рішення без зміни.
Потерпілий ОСОБА_11 у своїх письмових запереченнях на скаргу прокурора просив залишити її без задоволення, а рішення апеляційного суду без зміни у зв`язку з необґрунтованістю наведених стороною обвинувачення тверджень.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримав свою касаційну скаргу і просив скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та призначити новий розгляд у цьому суді.
Виправданий ОСОБА_6 і захисник ОСОБА_7 вважали, що оскаржуване судове рішення необхідно залишити без зміни.

Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судове рішення суду апеляційної інстанції у межах касаційної скарги. При цьому він уповноважений лише перевіряти правильність застосування судом норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Положеннями ст. 419 КПК передбачено, що в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути наведені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Переглянувши вирок щодо ОСОБА_6 в апеляційному порядку, апеляційний суд не дотримався вказаних вимог закону.
Так, як убачається з матеріалів провадження, не погоджуючись із вироком місцевого суду, прокурор, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, подав апеляційну скаргу, у якій стверджував про неповноту судового розгляду,невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і просив скасувати цей вирок суду та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і призначити йому певне покарання.
При цьому на обґрунтування доводів щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону сторона обвинувачення посилалася на те, що суд першої інстанції не навів відповідних мотивів та безпідставно визнав недопустимим доказом протоколу огляду місця події, оскільки: прав учасників цієї слідчої дії не порушено було; розбіжності в замірах ширини проїзної частини в різних місцях дороги, про що зазначив районний суд, є природними й пояснюються відсутністю бордюру та чіткої межі між дорогою і тротуаром; ОСОБА_12 , залучений як понятий, не був заінтересований у результатах кримінального провадження та навіть за умови його зацікавленості вказаний протокол не міг бути визнаний недопустимим доказом, адже участь понятих в огляді місця події є необов`язковою; схема до протоколу є лише додатком до цього документа й дублює проведені слідчим заміри, а тому заперечення свідком ОСОБА_13 свого підпису на схемі до протоколу не тягне визнання недопустимим доказом протоколу огляду місця події. При цьому суд не визнавав недопустимим доказом цифрові фотознімки місця події, однак не надав їм належної оцінки, хоча вони і вказували на місце зіткнення автомобілів.

Також сторона обвинувачення стверджувала про те, що розгляд провадження судом першої інстанції не був безстороннім, оскільки прокурору не було надано часу на підготовку до судових дебатів.
Крім того, зазначалося, що районний суд належним чином не повідомляв потерпілих про місце, дату та час судових засідань, що відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК є підставою для скасування вироку місцевого суду.
Стосовно тверджень про неповноту судового розгляду прокурор указував, що районний суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання сторони обвинувачення про проведення слідчих експериментів із свідком ОСОБА_9 , а також з обвинуваченим ОСОБА_6 , із яким неможливо було провести цю слідчу дію під час досудового розслідування. Крім того, в апеляційній скарзі було зазначено, що місцевий суд невмотивовано двічі відмовив у призначенні комплексної інженерно-транспортної, транспортно-трасологічної та фототехнічної експертизи, у тому числі одного разу з порушенням процедури прийняття рішення. До того ж, на думку сторони обвинувачення, свідченням неповноти судового розгляду є те, що місцевий суд відмовив у допиті експерта ОСОБА_14 , який проводив автотехнічні дослідження у провадженні, і в повторному допиті свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 .
Обґрунтовуючи невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, прокурор послався на ненадання судом належної оцінки всім дослідженим у судовому засіданні доказам, що істотно вплинуло на його висновки. Окремо наголошував натому, що суд не врахував показань свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , даних із цифрових фотознімків місця події, не оцінив їх у взаємозв`язку, зокрема і з висновком інженерно-трасологічної експертизи від 26 лютого 2020 року№ 598. При цьому суд не мотивував, чому узяв до уваги одні докази і відкинув інші.
Окремо сторона обвинувачення вказувала, що показання свідка ОСОБА_10 , викладені у вироку, відрізняються від тих пояснень, які він надав у судовому засіданні.
На переконання прокурора, ці всі порушення в сукупності призвели до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме до незастосування ч. 2 ст. 286 КК.
Незважаючи на те, що апеляційна скарга містила численні мотивовані аргументи щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим виправдання ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, було незаконним, апеляційний суд доводи апеляційної скарги в ухвалі не навів, обмежившись лише зазначенням підстав, з яких прокурор просив скасувати оскаржений вирок місцевого суду.
Одночасно апеляційний суд не перевірив і не надав відповіді на твердження прокурора, зазначені в апеляційній скарзі та не врахував того, що фактично він виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК.
Погоджуючись із висновками, викладеними у вироку, апеляційний суд обмежився формальним посиланням на показання свідків, протокол огляду місця події і висновок судової інженерно-транспортної експертизи від 20 лютого 2020 року№ 612, зазначені у вказаному судовому рішенні, попри те, що їх оцінка оспорювалася разом із висновками місцевого суду.
При цьому, хоча прокурор указував в апеляційній скарзі і на конкретні докази, які спростовували показання обвинуваченого ОСОБА_6 , надані на свій захист, щодо місця і обставин ДТП, проте апеляційний суд їх не перевірив, у тому числі шляхом повторного дослідження обставин, і не оцінив у сукупності: показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 стосовно розташування транспортних засобів на дорозі, наявності слідів на місці зіткнення; дані цифрових фотознімків місця події, котрі не були визнані місцевим судом недопустимими доказами і доводили правдивість показань зазначених свідків; висновок інженерно-трасологічної експертизи від 26 лютого 2020 року № 598, який з огляду на механічні пошкодження мотоцикла «ІЖ Юпітер-5» і автомобіля «Фольксваген Пассат» підтверджував механізм взаємодії транспортних засобів в момент первинного контакту і доводив, що показання ОСОБА_6 , на думку сторони обвинувачення, є неправдивими.
Також апеляційний суд не пересвідчився в обґрунтованості доводів сторони обвинувачення про безпідставність висновку місцевого суду щодо визнання недопустимим доказом протоколу огляду місця події через участь у цій слідчій дії понятих, заінтересованих у результатах провадження, про що вказано, зокрема і в постанові Верховного Суду від 10 грудня 2020 року (справа №473/2485/17, провадження № 51-4454км20), на яку посилався прокурор в апеляційній скарзі.
Крім того, апеляційний суд не з`ясував правильності відмови місцевим судом у задоволенні клопотань прокурора про проведення слідчого експерименту з обвинуваченим ОСОБА_6 , про призначення комплексної інженерно-транспортної, транспортно-трасологічної та фототехнічної експертизи, допит експерта ОСОБА_14 , повторний допит свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_12 .
Одночасно попри очевидну участь у ДТП двох осіб ( ОСОБА_9 і ОСОБА_6 ) місцевий суд не встановив, хто саме порушив Правила дорожнього руху, які спричинили смерть потерпілого, що теж залишилося поза увагою апеляційного суду.
Більше того апеляційний суд не встановив дотримання місцевим судом вимог стосовно розгляду провадження за відсутності потерпілого, а також відсутності істотного порушення вимог кримінального процесуального закону під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 .
Таким чином, не перевіривши належно тверджень, наведених в апеляційній скарзі, не надавши на неї вмотивованих відповідей, апеляційний суд передчасно залишив вирок стосовно ОСОБА_6 без зміни.
Допущені апеляційним судом порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, оскільки перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, що у свою чергу позбавляє суд касаційної інстанції можливості перевірити правильність застосування положень ч. 2 ст. 286 КК.
Враховуючи викладене, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_6 скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, в ході якого необхідно врахувати вищенаведене, ретельно перевірити доводи апеляційної скарги, за необхідності й наявності відповідних підстав повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, та постановити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_5 , котрий брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, задовольнити частково.
Ухвалу Волинського апеляційного суду від 19 листопада 2021 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_15