Ухвала
іменем України
24 серпня 2022 року

м. Київ
справа № 185/2594/20

провадження № 51-4720 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2021 року щодо неї,
встановив:
За вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2021 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Українське Петропавлівського району Дніпропетровської області, громадянку України, мешканку АДРЕСА_1 , такої, що судимості не мала, засуджено за частиною 1 статті 115 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 115 КК, за таких обставин.
16 лютого 2020 року о 21:30 ОСОБА_4 , перебуваючи в кухонній кімнаті будинку АДРЕСА_1 , реалізуючи раптово виниклий злочинний умисел, направлений на умисне, протиправне заподіяння смерті своїй матері, потерпілій ОСОБА_5 , яка відмовилась допомагати у виконанні домашніх справ, після спільного вживання з останньою алкогольних напоїв, усвідомлюючи протиправність та небезпеку своїх дій, діючи умисно, взяла зі столу кухонний ніж та, використовуючи його як знаряддя злочину, умисно завдала один удар кухонним ножем в життєво важливий орган у ліву половину передньої поверхні грудної клітки потерпілої ОСОБА_5 , яка сиділа на дивані. Від отриманого внаслідок ножового поранення тілесного ушкодження у грудну клітку ліворуч потерпіла ОСОБА_5 померла на місці скоєння злочину.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2021 року вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 березня

2021 року залишено без зміни.
Не погоджуючись з вказаною вказаними судовими рішеннями, захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_4 , звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

21 червня 2022 року Верховний Суд розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4 , доводи якої є аналогічними доводам цієї касаційної скарги засудженої, на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2021 року та залишив вказані судові рішення без зміни, а касаційну скаргу захисника без задоволення.
Зокрема, касаційний суд у своєму рішенні дійшов висновку про те, що суди вірно встановили, що засуджена мала умисел саме на заподіяння смерті потерпілій, а тому її дії за частиною 1 статті 115 КК кваліфіковано вірно.

19 липня 2022 року засуджена ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2021 року щодо неї.

Верховний Суд ухвалою від 26 липня 2022 року касаційну скаргу засудженої залишив без руху та надав строк для усунення недоліків.
19 серпня 2022 року до Верховного Суду надійшла повторна касаційна скарга засудженої зі змісту якої вбачається, що вона не погоджується з вказаними судовими рішеннями щодо неї.

У своїй касаційній скарзі засуджена не погоджується з кваліфікацією її дій, як умисне вбивство. Зазначає про те, що вона не мала наміру вбивати свою матір, надала останній медичну допомогу та намагалась запобігти тяжким наслідкам.

Крім того, вказує на те, що відповідно до показань експерта потерпіла після ножового поранення знаходилась при свідомості, могла розмовляти, вчиняти активні дії та рухатися.

При цьому, засуджена просить застосувати до неї положення статті 69 КК. Ообґрунтовує тим, що вона раніше не судима, викликала поліцію та зізналася у вчиненому злочині, добровільно відшкодувала моральну та матеріальну шкоду потерпілій, яка є рідною сестрою загиблої ОСОБА_5 . Вказує на те, що в матеріалах кримінального провадження міститься клопотання потерпілої, в якому остання вказує на те, що претензій до засудженої не має та просить застосувати до неї положення статті 69 КК.
Також, засуджена посилається на своє щире каяття у вчиненому злочині та просить врахувати наявність у неї шістьох дітей.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі статтею 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Статтею 438 КПКпередбачено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
У касаційній скарзі засуджена, серед іншого, не погоджується з установленими у вироку фактичними обставинами кримінального провадження, що згідно зі статтями 433, 438 КПКне є предметом перевірки в касаційному порядку. А тому суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами.

Доводи засудженої щодо неправильної кваліфікації її дій за частиною 1 статті 115 КК,є необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до встановлених фактичних обставин, засуджена ОСОБА_4 16 лютого 2020 року о 21:30, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в кухонній кімнаті будинку АДРЕСА_1 , умисно завдала один удар кухонним ножем потерпілій ОСОБА_5 , від якого остання померла на місці вчинення злочину.
Зі змісту правової норми слідує, що умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого. Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю.
Прямий умисел це таке психічне ставлення до діяння і його наслідків, при якому особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (частина 2 стаття 24 КК).
Так, як видно з рішення суду першої інстанції, суд поклав в основу вироку показання потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , експерта ОСОБА_14 та письмові докази.
При цьому, зі змісту судових рішень вбачається наступне.
Суд першої інстанції, оцінив пояснення засудженої про те, що вину у смерті матері вона визнає, однак не бажала умисно позбавляти життя останньої, показання свідка ОСОБА_10 про те, що засуджена повідомила їй, що саме вона вбила ножем потерпілу, показання свідка ОСОБА_11 , який пояснив, що зі слів засудженої йому відомо, що остання випадково вдарила ножем потерпілу.

До того ж, суд дослідив висновки судово-медичних експертиз, які містять відомості щодо кількості, характеру і локалізації тілесних ушкоджень у потерпілої.

Також, місцевий суд зважив на показання експерта про те, що у потерпілої ОСОБА_5 було виявлено тілесне ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітини ліворуч з пораненням серця. Аномального розташування внутрішніх органів у потерпілої не було виявлено. Тілесне ушкодження на грудній клітині ліворуч у потерпілої було заподіяне колюче-ріжучим предметом, рана має рівні контури, глибина раневого каналу становить 11.5 см, що свідчить про ударний механізм спричинення ушкодження, завдання удару з певною силою. Виявлені тілесні ушкодження у потерпілої могли утворитись при обставинах, на які вказала засуджена під час слідчого експерименту, при цьому тремтіння в руці з ножем перед ударом, про які зазначає обвинувачена, не було. Наявність алкоголю в крові сприяло внутрішній кровотечі, проте не перебуває в причинному зв`язку з настанням смерті. З виявленою травмою серця особа могла прожити нетривалий час, який вимірюється хвилинами, який також залежить від положення тіла та активності потерпілого. При своєчасній кваліфікованій допомозі можливо і не наступила би смерть потерпілої.
При цьому, суд, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема способу злочину, знаряддя злочину, кількості, характеру та локалізації поранення, поведінки засудженої і потерпілої, що передувала події, та після, а саме: обурення засудженою поведінкою потерпілої, небажання останньої підкорюватись; удару ОСОБА_4 ножем потерпілій, яка в цей момент сиділа на ліжку та не чинила будь-якого опору чи протиправних дій, в життєво-важливий орган ліву половину передньої поверхні грудної клітини зверху вниз; наявності саме колото-різаного ножового поранення у потерпілої після удару; усвідомлення засудженою цього факту та подальше ненадання кваліфікованої медичної допомоги після вказаних подій та не сприяння цьому, дійшов висновку про наявність непрямого умислу в останньої на вчинення умисного вбивства.
Таким чином, оцінивши в сукупності зібрані та перевірені в судовому засіданні докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вина засудженої доведена повністю, а її умисні дії, що виразилися в умисному вбивстві, правильно кваліфіковано за частиною 1 статті 115 КК.
Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що судом обґрунтовано піддано сумнівам доводи засудженої про те, що вона не мала умислу на вбивство потерпілої та завдала удар ножем з метою налякати потерпілу. Зокрема, суд апеляційної інстанції вважав, що наступна поведінка засудженої не є доказом її невинуватості, оскільки ОСОБА_4 не намагалась викликати швидку, доставити потерпілу до лікарні, а лише, обробивши виявлену рану антисептичним засобом після удару ножем, клинок якого повністю зайшов в тіло потерпілої, лягла спокійно відпочивати.
Отже, такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій у колегії суддів сумніву не викликають, оскільки вчинення ОСОБА_4 злочину підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, яким суди надали належну оцінку і які вказують на кваліфікацію дій засудженої саме за частиною 1 статті 115 КК.
Доводи засудженої про можливість застосування при призначенні покарання положень статті 69 КК, є неспроможними з огляду на таке.
Відповідно до статті 65 КК при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно з приписами частини 1 статті 69 ККза наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цьогоКодексу.

Так, суд першої інстанції, призначаючи засудженій мінімальне покарання в межах санкції частини 1 статті 115 КК, а саме у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців, зважив на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який віднесений до категорії особливо тяжкого злочину, ступінь негативних та невідворотних наслідків у вигляді смерті потерпілої, дані про особу засудженої, яка раніше не судима, має на утриманні п`ятьох малолітніх дітей та вагітна, за місцем реєстрації характеризується посередньо, не працює, на обліку в психіатричному та наркологічному диспансерах не перебуває, а також врахував відшкодування завданих збитків потерпілій.
Місцевий суд зважив і на пом`якшуючу покарання обставину добровільне відшкодування завданого збитку, а також на обтяжуючі покарання обставини вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою засуджена перебуває у сімейних відносинах.
Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що посилання сторони захисту на щире каяття засудженої не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду, оскільки за весь час розгляду вона не визнала своєї провини у вчиненні інкримінованого злочину, заперечувала до останнього наявність будь-якого умислу, виправдовуючи вчинене.
Отже, районний суд вважав, що встановлені обставини, що пом`якшують покарання засудженій, істотно не знижують ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а призначення покарання нижче від найнижчої межі інкримінованої статті буде явно несправедливим.
Перевіряючи вказаний вирок суду, апеляційний суд додатково зважив на враховані судом першої інстанції обставини, які впливають на визначення міри покарання, а також на можливість зменшення розміру призначеного засудженій покарання шляхом застосування статті 69 КК, на підставах чого вносилася апеляційна скарга захисника.

Крім того, апеляційний суд у своєму рішенні зазначив про те, що матеріали провадження не містять та під час апеляційного перегляду не надано доказів на підтвердження того, що засуджена активно сприяла розкриттю інкримінованого їй злочину.

При цьому, апеляційний суд не вбачав підстав для пом`якшення засудженій покарання та погодився з висновком суду першої інстанції в частині призначення їй мінімального покарання в межах санкції частини 1 статті 115 КК.

Наведені обставини, які слугували підставою для призначення засудженій покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців, у колегії суддів також не викликають сумнівів, оскільки при співставленні наведених засудженою у касаційній скарзі обставин з конкретними обставинами вчинення злочину вбачається, що ці обставини обґрунтовано не давали судам першої та апеляційної інстанцій підстав вважати їх такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого засудженою злочину для призначення їй покарання, нижчого від найнижчої межі.
До того ж, врахуванню підлягають обставини у їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як про це ставить вимогу засуджена.
Відповідно до частини 1 статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Враховуючи викладене, підстав вважати, що покарання, призначене засудженій ОСОБА_4 , є явно несправедливим через суворість, немає.

Ухвала ж апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які потребують перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
На підставі викладеного, керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд

постановив:
Відмовити засудженій ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2021 року щодо неї.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3